# Мій Шерлок Холмс: нерассказанные історії великого детектива

Майкл Курланд

Зміст


Титульний аркуш


Повідомлення про авторські права


Зміст


Введення


Випадок з безгрошовим шевальє


Кукольник з Маригото Уок


Авантюра забутого Парасольки


Кличте мене Віггінс


Відмінна гра Майкрофта


Відьма з Грінвіча


ПРОЛОГ


РОЗДІЛ 1 . ЧОРНА СМЕРТЬ


РОЗДІЛ 2 . ПОРОЖНІЙ ГРІБ


РОЗДІЛ 3 . БОЛОТНИЙ МІСТЕЧКО


ГЛАВА 4 . МЕСЬЄ ВІКТОР


ГЛАВА 5 . ФЕЄРВЕРК


ГЛАВА 6 . ЧУМА НАД ЛОНДОНОМ


ГЛАВА 7 . ЖАХ В ЛОНДОНСЬКОМУ ТУМАНІ


ЕПІЛОГ


Багато років тому і в Іншому місці


Місіс Хадсон Віддається Спогадам


Кабаре з Вбивцями


Етюд в помаранчевих тонах


Загадка молодого протестуючого


Пригода в небесних снігах


А решта ...


Також Майклом Курландом


Про авторів


Примітки


Сторінка авторських прав


OceanofPDF.com


Автор і видавець надали вам цю електронну книгу тільки для особистого використання. Ви не маєте права яким-небудь чином робити цю електронну книгу загальнодоступною. Порушення авторських прав суперечить закону. Якщо ви вважаєте, що копія цієї електронної книги, яку ви читаєте, порушує авторські права автора, будь ласка, повідомте видавцеві за адресою: us.macmillanusa.com/piracy.


OceanofPDF.com


Зміст


Титульний аркуш

Повідомлення про авторські права

Введення


Випадок з безгрошовим шевальє

Кукольник з Маригото Уок

Авантюра забутого Парасольки

Кличте мене Віггінс

Відмінна гра Майкрофта

Відьма з Грінвіча


ПРОЛОГ

ГЛАВА 1 - ЧОРНА СМЕРТЬ

ГЛАВА 2 - ПОРОЖНІЙ ГРІБ

РОЗДІЛ 3 - БОЛОТНИЙ МІСТЕЧКО

ГЛАВА 4 - МЕСЬЄ ВІКТОР

ГЛАВА 5 - ФЕЄРВЕРК

ГЛАВА 6 - ЧУМА НАД ЛОНДОНОМ

РОЗДІЛ 7 - ЖАХ В ЛОНДОНСЬКОМУ ТУМАНІ

ЕПІЛОГ


Багато років тому і в Іншому місці

Місіс Хадсон Віддається Спогадам

Кабаре з Вбивцями

Етюд в помаранчевих тонах

Загадка молодого протестуючого

Пригода в небесних снігах

А решта ...


Також Майклом Курландом

Про авторів

Примітки

Сторінка авторських прав


OceanofPDF.com


Введення


О, вогняна муза, яка піднеслася б на найяскравіші небеса винаходу; королівство для сцени, принци, щоб діяти, і монархи, щоб споглядати розростається сцену! Тоді — ну, тоді ви б читали Шекспіра замість Шерлока Холмса. Генріх V, або Хенк Чінкве, як нам подобається його називати, якщо бути точним. Що спільного у Вільяма Шекспіра та Артура Конан Дойля? Вони обидва, по-справжньому не намагаючись, створили вигаданих персонажів, які досягли літературного еквівалента безсмертя.


Без особливих зусиль? Так, я думаю, це вірно як для Шекспіра, так і для Конан Дойля. Не те щоб вони не робили все можливе, щоб створювати чудові історії для своєї публіки, але жоден з них не припускав, що його творіння переживуть його на століття. Подивіться, як Шекспір назвав деякі з своїх п'єс: Комедія помилок — гей, це комедія; персонажі продовжують здійснювати ці помилки, ось що робить її цікавою. Як вам це подобається— все одно що сказати: "Я думаю, що цей сюжет дурний, але новачкам подобаються подібні речі, так що ось він". Багато шуму із нічого — наскільки скромним ви можете бути? "Праця любові втрачено"— звучить як поганий ситком. (Шекспір, мабуть, також написав п'єсу під назвою "Перемога любовного праці", яка була, е-е, поміщена недоречно. Якщо вам вдасться знайти примірник, скажімо, на задній полиці небудь старої бібліотеки, ви самі можете отримати сприятливе згадка в парі підручників.)


А Конан Дойл, як ми добре знаємо, був настільки невисокої думки про своєму популярному романі-консультанта, що зробив все можливе, щоб убити його, щоб залишити собі більше часу для написання своїх серйозних історичних творів, таких як Міка Кларк і Білий загін.


Що такого можна сказати про Шерлока Холмса, чого не було сказано раніше? Його подвиги були описані сером Артуром Конаном Дойл (на даний момент ми відкинемо твердження, що Конан Дойл був всього лише "агентом" доктора Джона Ватсона); розширені Адріаном Конан Дойлом, Джоном Діксоном Карром та іншими; стилізовані Серпнем Дерлетом, Робертом Л. Фішем, Ентоні Буші, Джоном Ленноном і безліччю інших; спародированы Марком Твеном, Стівеном Ликоком, П. Р. Вудхаусом і незліченними легіонами інших.


Кожен аспект вигаданого існування Холмса обговорювалося, що аналізувався, а висновки оскаржувалися такими видатними літераторами, як Вінсент Старрет, Вільям Бэринг-Гулд, Рональд Нокс, Рекс Стаут і Дороті Сейерс, і це лише ті, хто приходить на розум легше всього. (Якщо ви шанувальник Холмса, у вас, ймовірно, є свій власний список улюблених нерегулярних персонажів, і ви трохи ображені на мене за те, що я не згадав Пола Андерсона, Айзека Азімова, Джона Кендрика Бэнгса, Мартіна Гарднера, Майкла Харрісона, Джона Беннетта Шоу, Ніколаса Мейєра, Джона Гарднера або, можливо, Коліна Вілсона. Що ж, вибачте; вони просто не прийшли в голову.)


Люди, які говорять подібні речі, говорили, що існує тільки п'ять загальновизнаних вигаданих персонажів: Санта Клаус, Ромео, Супермен, Міккі Маус і Шерлок Холмс. Деякі розширили б список, додавши в нього Дон Кіхота, Дона Хуана, Кінг-Конга, Дороті (ви знаєте, Дороті Чарівника), Багза Банні, Диво-жінку, Чарлі Чана, Джеймса Бонда і, можливо, Пітера Пена, і, як казала моя бабуся, вони теж мають рацію.


Крім того, є ті, які відійшли на другий план. П'ятдесят років тому майже будь-який грамотний дорослий, чиєю рідною мовою була англійська, міг дізнатися, наприклад, Раффлса, Ніка Картера, Стеллу Даллас, Эфрама Татта, Берті Вустера і Бульдога Драммонда. Але членство в цьому клубі вигаданої еліти для більшості минуще; персонажі старіють і зникають з суспільної свідомості, замінюючись більш молодими, сучасними творіннями.


Але Шерлок Холмс продовжує жити.


Люди, що займаються подібними речами, підрахували, що сьогодні живе понад мільярд людей, які могли б розповісти вам, хоча б в якійсь туманній формі, ким був Шерлок Холмс. Багато з них не розуміють, що він вигаданий персонаж або що, якщо б він був реальним, йому було б зараз набагато більше ста років, про що свідчить обсяг пошти, яку поштове відділення Лондона продовжує отримувати на адресу Бейкер-стріт, 221Б.


Що є такого в цьому творінні доктора Конан Дойла, що дозволило йому так швидко увійти в пантеон вигаданих безсмертних, увійти в п'ятірку кращих і залишатися там більше століття? Я викладу вам свою теорію, але вам доведеться змиритися з невеликим відступом. Далі:


Створення детективної історії зайняло якийсь час. Зазвичай вважається, що Едгар Аллан По був її першим практиком, оскільки в його оповіданнях брав участь шевальє К. Огюст Дюпен. (Зустрічався Холмс коли-небудь з Дюпеном? Дивіться "Пригода безгрошового шевальє", написаний гусячим пером Річарда Лупоффа, в цьому томі.) До Дюпена в історіях з'являлися детективи; до Дюпена були історії про розкриття злочинів. Що ж тоді зробило "Вбивства на вулиці Морг" За першим справжнім детективом? Просто це був перший розповідь, в якому:


• Детектив - головний герой оповідання.


• Питання, яке необхідно виявити, є головною проблемою розповіді.


• Детектив виявляє, тобто він вирішує проблему шляхом застосування спостереження, керуючись інтелектом.


Останній розповідь Дюпена був опублікований в 1845 році. Протягом наступних чотирьох десятиліть, поки Артур Конан Дойл не вирішив називати головних героїв свого першого детективного роману Шерлоком Холмсом і Джоном Ватсоном замість Шеррингфорда Холмса і Ормонда Сакера (на що вказує збережена сторінка попередніх заміток, присвячених задумом "Етюду в яскраво-червоних тонах"), у світі художньої літератури з'явилося лише кілька детективів, гідних цієї назви. "Інспектор Бакет" Чарльза Діккенса ("Холодний дім", 1853) і "Сержант Кафф" Уілкі Коллінза ("Місячний камінь, 1868) - заслуговують довіри поліцейські, і їх дії розвивають сюжети відповідних книг, але вони другорядні персонажі (не менше чотирьох інших персонажів вносять свою частку в розслідування в ході "Місячного каменя"), і в кожній книзі розкриття злочину посідає друге місце після вивчення романістами того, як ситуація впливає на інших персонажів.


У "Справі Леружа" (англійська назва: Справа Леружа; американське назва: Вдова Леруж), вперше опублікованому в 1866 році, Еміль Габорио представив Лекока, детектива, який використовує спостереження, роздуми й логічне мислення (слово, що позначає те, що робив Дюпен; воно означає логічне мислення) для розкриття своїх справ. Лекок - це сплав Дюпена і Франсуа Ежена Відока, справжнього детектива, який пройшов шлях від професійного злодія до глави паризького поліцейського управління в 1811 році. Після свого вимушеного виходу на пенсію в 1827 році Відок написав чотири томи мемуарів, в яких дав надзвичайно белетризовані розповіді про свою майстерність детектива.


Здається доречним, що перший детективний роман англійською мовою був написаний жінкою: Ганною Кетрін Грін. Вона називалася Справа Ливенворта, вперше була опублікована в 1848 році і стала бестселером. У своїй книзі "Криваве вбивство" Джуліан Саймонс розповідає, що справа Ливенворта було улюбленим читанням прем'єр-міністра Великобританії Стенлі Болдуіна. Оскільки Болдуін вперше обійняв посаду прем'єр-міністра тільки в 1923 році, ясно, що у книжки, як ми висловлюємося, професіонали, були підстави.


Було також безліч внутрішніх наслідувачів По, Габорио і Гріну. З 1870 року, після публікації "Детектива Бауэри" Кенварда Филпа, до 1920-х років у так званих дешевих романах були опубліковані сотні, можливо, тисячі детективних історій; сильних дією, невідомістю, переодяганнями, пікантними діалогами, хорошими людьми, які стали поганими, поганими людьми, які хочуть бути добрими. Вони були слабкі в характеристиках, сюжеті і в усьому, що наближалося до реального розкриття, але вони рухалися швидко і, завдяки поєднанню невпинного дії і екзотичних локацій, забезпечували бажане полегшення від буденності і рутини повсякденного життя.


А потім, в 1887 році, з'явився Етюд в яскраво-червоних тонах, і всі більш дрібні спроби були змиті, як ніби їх ніколи і не було. Шерлок Холмс був миттєво визнаний майстром розшуку публікою, яка чекала саме такого героя, не знаючи, чого саме вони чекають, поки він не з'явився.


Для читачів останніх років дев'ятнадцятого століття Шерлок Холмс був ідеальним викторианцем; не таким, яким ми сьогодні представляємо викторианцев: манірними, святенницькими, пригніченими, надмірно вихованими і безглуздо одягненими педантами, а таким, якими самі вікторіанці себе вважали: логічними, тверезомислячими, науковими, абсолютно сучасними лідерами цивілізованого світу. Можливо, Холмс був надто логічний, надто холодний і безпристрасний; але це просто дозволяло його читачам захоплюватися ним, не бажаючи бути їм самим. І, подібно Дарвіну, Пастеру, Максвеллу, Беллу, Едісону та іншим науковим геніям того періоду, він розгадував таємниці, які ставили в безвихідь інших людей. І ви могли спостерігати, як він це робив! Ви могли бачити результати, коли цей могутній мозок атакував проблему з Мостом Тора, або Другим Плямою, або Танцюючими чоловічками.


"Це моя робота - знати речі", - пояснює Холмс у "Справі про особистості". "Можливо, я привчив себе бачити те, що інші не звертають уваги".


А сьогодні? У нас є все це, а також додаткове задоволення від відвідування того, що для нас є інопланетної країною чудес, танталу і газогена, двоколок і квадроциклів — "Ніколи не беріть таксі першим в ряду", — від проведення години або дні в Лондоні, де, як висловився Вінсент Старрет, "завжди 1895 рік".


Можливо, це було неминуче, що, коли Конан Дойл покине писати триваючу сагу про Шерлока Холмса, за перо візьмуться інші. Ще до того, як Холмс пішов на пенсію, щоб зайнятися бджільництвом, почалися пародії і стилізації. Вінсент Старрет, Марк Твен, Джон Кендрік Бэнгс - всі вони не змогли встояти перед бажанням стилізувати або спародіювати творіння доктора Дойла. У статті в німецькому журналі 1973 року П'єр Лаша зазначає, що в період з 1907 по 1930 рік з'явилося більше 300 пограбувань Холмса. І це тільки на англійській мові, і не вважаючи іспанської, португальської або великого німецького серіалу "Аус ден Геймактен в світі детективів" (З "Таємних досьє світового детективу"), в якому фігурує Шерлок Холмс, але відсутня Ватсон, замінюючи його юнаком на ім'я Гаррі Таксон.


Але вони були, в кращому випадку, слабкими втіленнями Майстра. І більшість з них навіть близько не підходили до кращого. Можливо, найуспішнішими із тих авторів, які черпали з канону не тільки натхнення, але і мізансцену, були ті, хто вважав за краще не знаходити ще одну старовинну записну книжку Ватсона в сейфі в Коксі, але хто розповідає свої історії іншим голосом, а не голосом багатостраждального доктора, хоча дія оповідань відбувається в світі Шерлока Холмса. У деяких з них Холмс і раніше є головним персонажем, як у моїх власних романах про професора Моріарті, а в інших Холмс з'являється ненадовго, якщо з'являється взагалі.


Триваюче існування вигаданого персонажа не лише в постійно перевидаються творах автора, але і в нових творах, створених іншими авторами, є одним з ознак літературного безсмертя. Якщо це так, то Холмс і Ватсон більш безсмертні (так, я знаю, бути "більш безсмертним" все одно що бути "менше мертвим", але це всього лише вираз, гідне захоплення), ніж більшість, і ми тут значно збільшуємо його довголіття разом з деякими великими письменниками.


Шерлок Холмс з'являється у всіх розповідях цієї збірки. Його "Ватсон" в кожному оповіданні - це не сам добрий доктор, а один з легіону запам'ятовуються другорядних персонажів, яких Конан Дойл створив з такою легкістю. Що читач може забути — навести кілька прикладів, що не увійшли до цього тому —Dr. Торникрофт Хакстейбл, магістр медицини, директор школи Пріорату і автор книги "Другорядні погляди Хакстейбла на Горація"? Або Джейбис Вілсон, лихвар з Кобург-сквер, з його вогненно-рудим волоссям? Або Госмер Енджел, наречений короткозорою Мері Сазерленд, яким було легко зникнути в день його весілля, тому що насправді він ніколи не існував?


І так далі, щоб ще раз поглянути на Шерлока Холмса очима деяких з тих, хто знав його краще за всіх, але у кого до цих пір не було можливості розповісти свої історії.


Ця книга являє собою збірник нових історій про Шерлока Холмса, розказаних з точки зору різних людей, згаданих в оригінальних історіях, за винятком доктора Холмса. Ватсон або Шерлок Холмс. Автори цих оповідань, звільнені від необхідності говорити голосом Ватсона, розвинули свої історії в кількох цікавих напрямках. Як місіс Хадсон, багатостраждальна домовладелица Холмса, дістала такого знаменитого мешканця? Та хто ж такий був містере Хадсон. і що з ним стало? Дізнайтеся про це у книзі Лінди Робертсон "Місіс Хадсон згадує". "Етюд у помаранчевих тонах" Пітера Тремейна дасть деяке уявлення про те, що думав полковник Себастьян Моран про своє супротивника і немезіди. У романі Джорджа Алека Эффинджера "Пригоди в небесних снігах" Реджінальд Масгрейв стає свідком зустрічі Шерлока Холмса з сумно відомим доктором Фу Манчі.


Кара Блек показує нам більш пізні відносини Ірен Адлер з Шерлоком Холмсом, історію, яка, навіть якщо б Ватсон знав про це, залишилася замкнутою в його пошарпаному бляшаному ящику для паперів у сховищах Cox & Co. Ми дізнаємося про ранніх відносинах між Шерлоком Холмсом і його викладачем математики Джеймсом Моріарті. Річард Лупофф описує несподівані відносини між молодим Шерлоком Холмсом і шевальє К. Огюстом Дюпеном.


Я повинен згадати, що, як ми знаємо, протягом часу створює провали в пам'яті, і, як зазначив Рюноске Акутагава у своєму оповіданні "Расемон", різні люди будуть бачити одне й те ж подію з різних точок зору і можуть викладати версії події, які, здавалося б, не мають ніякого відношення один до одного. Так і з деякими з цих історій. Не питайте, які з них правдиві: вони всі правдиві, і всі вони брехня.


OceanofPDF.com


ШЕВАЛЬЄ К. ОГЮСТ ДЮПЕН


"Це досить просто, як ви це пояснюєте", - сказав я, посміхаючись. “Ви нагадуєте мені Дюпена Едгара Аллана По. Я поняття не мав, що такі особистості, існують поза історій".


Шерлок Холмс підвівся і раскурил трубку. "Без сумніву, ви думаєте, що робите мені комплімент, порівнюючи мене з Дюпеном", - зауважив він. “На мою думку, Дюпен був людиною дуже низького рівня. Цей його трюк з втручанням в думки друзів доречним зауваженням після чверті години мовчання дійсно дуже ефектний і поверховий. Безсумнівно, у нього був певний аналітичний геній, але він ні в якому разі не був таким феноменом, як, мабуть, уявляв собі ".


—Етюд в яскраво-червоних тонах


автор РІЧАРД А. ЛУПОФФ


Випадок з безгрошовим шевальє


Я продовжував читати при гасовій лампі не за власним бажанням, а за необхідності, замість того, щоб домовлятися про встановлення нового газового освітлення. Під час моїх поневірянь по столиці я був присутній при демонстрації чудесного винаходу месьє Лебона і особливо вдосконаленої ториево-цериевой мантії, винайденої гером фон Вельсбахом, і зрештою подумав про задоволення від цього блискучого способу освітлення, але убоге стан мого гаманця не дозволяло мені домагатися такої зміни умов мого житла.


Тим не менш, я знаходив утіху в тому, що вечорами сидів навпочіпки біля вогнища в своїй квартирі, маленький вогник з сухого плавця мерехтів на каменях, у мого ліктя стояла лампа, а на колінах лежав тому. Радості старості нечисленні, і я не очікував, що випробовую їх ще багато місяців, перш ніж покинути цю планету і її важке життя. Яку долю міг завдати мені Творець, коли мої очі закриються в останній раз, я міг тільки гадати і чекати. Священики могли стверджувати, що настає Судний день. Теософи могли б стверджувати, що доктрина Карми застосовна до всіх істот. Що стосується мене, паризький мегаполіс і його різноманітні мешканці справді були досить мирськими.


Мою увагу відволіклася від лежить переді мною друкованої сторінки, і мій розум блукав по закутках філософських роздумів до такої міри, що гучний стукіт у мої двері викликав сильне збудження в моїй нервовій системі. Мої пальці послабили хватку на книзі, яку вони тримали, мої очі широко розкрилися, і гучний стогін зірвався з моїх губ.


З зусиллям я піднявся на ноги і пройшов через свою холодну і затемнену квартиру, щоб відповісти на дзвінок у двері. Я встав поруч з порталом, відсмикнувши портьєри, які тримав запнутими вдень від допитливих поглядів незнайомців, а вночі - від вологого холоду паризької зими. За своєю дверима я помітив хлопчину в кепці, надітої під незграбним кутом на його нестриженую голову, в руці він стискав якийсь предмет чи шматок матерії, яким він не бив ракеткою по моїй двері.


Піднявши залізний засув, який я тримав поруч з дверима на випадок необхідності захиститися від вторгнення хуліганів, і накинувши ланцюжок на засув, щоб двері не відкривалася більше ніж на ширину долоні, я повернув засув і прочинив двері досить, щоб виглянути назовні.


Хлопчикові, який стояв на моєму ганку, було не більше десяти років, він був у лахмітті і з брудним обличчям. Убогий світло з коридору за межами моєї квартири відбивався в його очах, створюючи враження настороженої підозрілості. Ми вивчали один одного через вузький отвір протягом довгих секунд, перш ніж хто-небудь з нас заговорив. Нарешті я зажадав пояснити причину, по якій він порушив мої роздуми. Він проігнорував моє питання, відповівши на нього, назвавши моє ім'я.


"Так," сказав я, " це справді я. Знову ж таки, мені необхідно знати мету вашого візиту".


"Я приніс вам повідомлення, месьє", - заявив безпритульний.


"Від кого?"


"Я не знаю імені цього джентльмена", - відповів він.


"Тоді в чому ж полягає це послання?"


Хлопчик підніс предмет, який тримав у руці, ближче до отвору. Тепер я міг розгледіти, що це був лист, складене і запечатане воском, смятое і вкрите брудом. Мені прийшло в голову, що хлопчик, можливо, знайшов газету, валявшуюся в канаві, і приніс її мені як частина підступного плану, але потім я згадав, що він знав моє ім'я, що малоймовірно для неприборканого вуличного хлопчака.


"Я не вмію читати, месьє", - сказав дитина. “Джентльмен дав мені це і направив до вас додому. Я трохи розбираюся в цифрах і зміг знайти ваш заклад, мосьє.


"Дуже добре," - погодився я, "дай мені газету".


“ Спочатку мені треба заплатити, мосьє.


Вимога хлопчика дратувало, та все ж він надав послугу і, я вважаю, мав право на свою платню. Можливо, таємничий джентльмен, який відправив його, вже виплатив йому компенсацію, але це було непередбачене обставина, на яку я не міг вплинути. Сказавши дитині, щоб він почекав мого повернення, я закрив двері, попрямував до місця, де я зберігаю свою маленьку скарбницю, і дістав з неї монету в су.


У дверях я ще раз обміняв монету на газету і відправив дитину геть. Повернувшись до подвійного висвітлення каміна і олійної лампи, я зламав печатку, скреплявшую лист, і розгорнув аркуш паперу. Мерехтливе світло каміна показав мені роботу знайомої руки, хоча я і не бачив її мигцем багато років, і послання, яке було характерне коротким і вимогливим.


Приїздіть негайно. Справа термінова.


Повідомлення було підписано однією літерою - ініціалом D.


Я погойдався на підборах, опускаючись у старе крісло, яким користувався як втіхою і притулком від світу впродовж останніх десятиліть. На мені були тапочки і халат, на голові нічний ковпак. В мої плани входило після невеликого вечері провести час за читанням, а потім лягти на свою вузьку ліжко. Замість цього я переодягнувся для прохолоди на вулиці. Я знову зробив набіг на свою бідну скарбницю і запасся невеликим запасом монет. Незабаром я вийшов зі своєї квартири і став на ґанку, прикривши за собою двері і повернувши ключ у замку.


В вимогливому листі не було вказано жодної адреси і посильного ніде не було видно. З відсутності інформації про зворотне я міг тільки укласти, що мій старий друг все ще знаходиться в квартирі, яку ми колись ділили, давним-давно.


Йти пішки було занадто далеко, тому я не без праці зловив проезжавшее таксі і проінструктував водія, куди мені їхати. Він дивився на мене з підозрою, поки я не повторив адреса: вулиця Дюно, 33 в Сен-Жерменському передмісті. Він простягнув руку і відмовився збивати до тих пір, поки я не передам йому їжу.


Вулиці мегаполісу були пустельні в цей час і по більшій частині безмовні, якщо не вважати випадкових криків гніву або стогонів відчаю — нічних звуків навіть після того, як гуляки розійшлися по домівках або ще куди-небудь.


Коли таксі під'їхало, я вийшов з нього і зупинився, дивлячись на старе кам'яницю, де ми так довго жили удвох. Позаду я почув, як кучер щось пробурчав, потім хлестнул батогом, а потім від'їхав від будинку № 33 зі скрипом дерев'яної осі і цоканьем кінських копит по бруківці.


У вікні з'явилося світло, і я безуспішно спробував розгледіти фігуру людини, який тримав його. Через мить світло перемістився, і я зрозумів, що мій колишній друг прямує до дверей. Я з'явився саме вчасно, щоб почути, як відсувається засув, і побачити, як відчиняються двері.


Переді мною стояв мій старий друг, перший і найбільший у світі детектив-консультант, шевальє К. Огюст Дюпен. І все ж, хоча це, безсумнівно, був він, я був вражений руйнівними діями, які роки завдали його колись різкого особі й тонкої, як батіг, фігурі. Він постарів. Плоть не стільки покривала його кістки, скільки звисала з них. Я побачив, що він все ще носив окуляри з димчастими скельцями колишньої епохи; коли він підняв їх, щоб подивитися на мене, його колись схожі на хорьковые очі затуманились, а руки, коли-то тверді і міцні, як залізні прути, здавалися крихкими і тремтячими.


"Не стійте там, як гусак," скомандував Дюпен, "напевно, до цього часу ви вже знаєте дорогу".


Він відступив на крок, і я увійшла в квартиру, яка так багато важила для мене в ті дні нашого спілкування. Характерно, що Дюпен не промовив більше ні слова, а замість цього повів мене через мій колишній будинок. Я закрив за собою двері, потім відсунув важкий залізний засув, пам'ятаючи про ворогів, які, як відомо, прагнули знищити Дюпена в колишні часи. Те, що хтось з них все ще вижив, було сумнівно, те, що вони раніше були здатні заподіяти шкоду великому розуму, було близько до того, що Дюпен вважає "нульовою можливістю", але все ж я кинув виклик.


Дюпен попрямував до свого книжковій шафі, і через кілька миттєвостей мені здалося, що десятиліття вислизнув геть. Здавалося, до нього повернулася його юнацька енергія, а до мене - колишній ентузіазм. Не чекаючи, поки я усядусь на диван, на якому я так часто лежав, переглядаючи запліснявілі тома за останні десятиліття, Дюпен кинувся в своє улюблене крісло. Він схопив те, який лежав розкритими сторінками лицьовою стороною вниз на підлокітнику його крісла.


"Ви бачили це?" - сердито запитав він, розмахуючи томом.


Я нахилився вперед, вдивляючись в напівтемряву, щоб розгледіти публікацію. - У ній немає нічого знайомого, " зізнався я. "Вона виглядає зовсім недавно, а моє читання в останні роки носило виключно антикварний характер".


"Звичайно, звичайно", - пробурмотів Дюпен. “Я скажу вам, що це таке. Я читав книгу, перекладену з англійської. На нашому рідною мовою вона називається "Une Étude en Écarlate". Автор розділив роботу на глави. Я прочитаю вам уривок з глави, яку він простодушно назвав "Наука про походження".


Знаючи, що Дюпена не зупинити, якщо він твердо вирішив діяти, я влаштувався на дивані. В кімнаті не було незручно, я був в компанії мого старого друга, я був задоволений.


"Я опущу авторські вставки," розпочав читання Дюпен, - і представлю вам тільки значні фрагменти його роботи. Тоді дуже добре! ' Так от, на мою думку, Дюпен був людиною дуже низького рівня. Цей його трюк з втручанням в думки друзів доречним зауваженням після чверті години мовчання дійсно дуже ефектний і поверховий. Безсумнівно, у нього був певний аналітичний геній, але він ні в якому разі не був таким феноменом, як, мабуть, уявляв собі".


Лютим жестом він жбурнув тонкий томик через усю кімнату до полиці з томами, де він вдарився, його сторінки затріпотіли і впали на килим. Я знав, що Едгар По, до якого, за твердженням автора, звертався автор, був американським журналістом, який час від часу відвідував Дюпена і мене, складаючи звіти про кількох таємниці, які Дюпен розгадав, і я з гордістю згадував про свою скромну, але не позбавленим сенсу допомоги.


"Що ви про це думаєте?" Запитав Дюпен.


"Жорстока оцінка," ризикнув я, - і неточна. Чому, я можу пригадати, що в багатьох випадках...


"Справді, мій добрий друже, ви можете згадати випадки, коли я переривав ваші слова, щоб висловити ваші думки".


"Як ви тільки що зробили", - підтвердив я. Я чекав подальших слів від Дюпена, але в той момент їх не було, тому я продовжив свою промову. "Хто автор цієї образливої оцінки?"


“Ім'я автора не має значення. Значення має лиходій, якого він цитує".


“ І хто, дозвольте поцікавитися, може бути цією людиною?


Дюпен підняв очі до стелі, де загрозливо клубочився дим з каміна, як і раніше під протягами. - Це той, кого я зустрів кілька років тому, задовго до того, як ви покинули ці покої, мій друг. До того часу я значною мірою відійшов від справ як детектива-консультанта, і, звичайно, моя репутація давним-давно досягла островів дурнів ".


До цього часу я зрозумів, що Дюпен захопився розповіддю, і влаштувався на дивані більш грунтовно, ніж коли-небудь, приготувавшись слухати до кінця:


Це були смутні дні в нашій країні (сказав Дюпен), коли небезпека підстерігала на кожному кроці і звичайні муніципальні служби не можна було приймати як належне. Коли я отримав повідомлення з іншого кінця Каналу, я, звичайно, був заінтригований.


Автор був молодим чоловіком, який висловлював захоплення моїми подвигами і бажання вивчити мої методи, щоб він міг наслідувати їм у побудові репутації і кар'єри для себе у своїй країні. У ті дні я отримував багато подібних повідомлень, на які незмінно відповідав, що вся наука виявлення - це всього лише питання спостереження і дедукції, і що будь-який чоловік або навіть жінка з нормальним інтелектом могли б зрівнятися з моїми досягненнями, якщо б він чи вона використовували ті здібності, якими ми наділені, на повну потужність. Але людина, яка написала мені, згадав конкретний випадок, який його найняли розслідувати, і коли він описав цей випадок, моя цікавість було зачеплене.


Вираз вашого лиця говорить мені, що ви теж занепокоєні перспективою цієї справи, і я розповім вам, про що воно стосувалося.


У листі хлопця про прийом на роботу містився лише натяк на скарб надзвичайною цінності, схованку з золотом і дорогоцінними каменями, загублений близько трьох сторіч тому, який став предметом легенд і фантастичних казок, але який, як він вірив, існував насправді і перебував у Франції, ні, не тільки у Франції, але і в околицях самого Парижа. Якби він тільки знайшов це, він був би неймовірно багатий, і якщо б я тільки допоміг йому в його пошуках, частина цього дісталася мені.


Як ви знаєте, хоча я з хорошої сім'ї, я довгий час був небагатий, і перспектива відновити стан моїх предків була привабливою. Мій кореспондент був скупий на подробиці у своїх листах, оскільки я відповів йому в пошуках додаткової інформації, але не зміг отримати корисних даних.


В кінці кінців я дозволив йому відвідати мене — так, в цій самій квартирі. З самого початку проявилася його ексцентрична натура. Він прибув у пізню годину, насмілюся припустити, так само пізно, як ви самі прибули цієї ночі. Це було вночі напередодні повного місяця. Повітря було чистим, а небо заповнене небесними об'єктами, висвітлення яких у поєднанні з місячним наближалося до денного.


Він сів на той самий диван, на якому ви зараз откидываетесь. Ні, немає необхідності вставати і розглядати обстановку. Ви дійсно змушуєте мене посміхатися, старий друг. Цього старого дивану нічому не можна навчитися.


Молодий чоловік, англієць, був високим і м'язистим, з яструбиним особою, різкими рисами і проникливим, спостережливим поглядом. Від його одягу сильно пахло тютюном. Його запалі очі наводили на думку про його звичкою до якогось сильнішого стимулятора. Його руху наводили на думку про людину, який тренувався на боксерському ринзі; більше того, про людину, яка, принаймні, ознайомився з японським мистецтвом барицу, витонченої форми бою, але недавно представленої в декількох секретних салонах в Парижі та Берліні, Лондоні та навіть у місті Балтимор в Меріленді.


Мені знадобилося кілька секунд, щоб зрозуміти, що це була людина незвичайних здібностей, потенційно практикуючий в мистецтві виявлення, здатний наблизитися до мого власного рівня майстерності. Коли ми розмовляли на цю тему, мені було очевидно, що політика наших країн, зростаючий рівень злочинності, не знає кордонів і морів, досягнення науки і літератури серед галльську і англичанской рас, що він уважно спостерігав за мною, намагаючись оцінити мене так само, як я оцінював його.


Нарешті, відчуваючи, що я бачив все, що він міг розповісти про себе, і починаючи втрачати терпіння з-за того, що він уникав теми, яка привела його в мої апартаменти, я зажадав раз і назавжди, щоб він описав те, що він шукав і в отриманні чого потребував в моєму керівництві, або ж покинув моє помешкання, надавши мені можливість відволіктися на годину і не більше.


"Дуже добре, сер," відповів він, - я скажу вам, що шукаю птицю".


Почувши цю заяву, я розреготався, але тут же був вражений суворим виразом обличчя мого відвідувача. "Звичайно, сер," вигукнув я. "ви ж не кинули виклик бурхливими водами Ла-Маншу в пошуках куріпки або цесарки".


"Ні, сер, - відповів він," я прийшов у пошуках простий чорної птиці, яку в літературі по-різному називають вороном або, що більш імовірно, яструбом".


"Пір'я яструбів не чорні", - відповів я.


“Дійсно, сер, ви праві. Пір'я яструбів не чорні, і пір'я цього яструба не мають ніякого кольору, але колір цього яструба золотистий".


"Ви ображаєте мене, сер," сердито заявив я.


Мій відвідувач підняв брови. "Чому ви так говорите?"


“Ти приходиш до мене і говориш тільки загадками, як ніби ублажаешь грайливого дитини. Яструб, який чорний, але без пір'я, і все ж золотий. Якщо ви не выразитесь більш ясно, ви повинні покинути мої апартаменти, і я бажаю вам якнайшвидшого повернення в вашу країну".


Він заспокійливо підняв руку. “Я не хотів ні образити вас, сер, ні загадувати загадки. Прошу вас, потерпіть ще трохи, і я проясню природу і історію дивної птиці, яку я шукаю ".


Я дозволив йому продовжувати.


"Це було зображення птаха," сказав він, " творіння групи талановитих майстрів по металу і ювелірним виробам, турецьких рабів, найнятих великим магістром Вільє де л'іль д Адам з ордену рицарів Родосу. Він був виготовлений в 1530 році і відправлений на галері з островів Родос в Іспанію, де повинен був бути подарований імператора Карла П'ятого. Його висота дорівнювала довжині вашого передпліччя. Він був із чистого золота, в формі стоїть яструба або ворона, і був усипаний коштовними каменями самого різноманітного і найвищої якості. Його цінність навіть у той час була величезною. Сьогодні це було б незліченно!"


Він зробив паузу, і в його очах з'явився такий вираз, наче він міг уявити собі фантастичне видовище золотого сокола з смарагдами замість очей і рубінами замість кігтів, кружащего по залу. Потім він відновив свою розповідь.


Потім він зробив щось, що в той момент здавалося дуже дивним, але чого, як я починав розуміти, насправді слід було очікувати від такої людини, як він. Він підхопився зі свого місця на подушці і почав неспокійно походжати по кімнаті. Я відразу ж поцікавився, що викликало таку різку переміну в його манерах і поведінці, після чого він звернув до мене перетворене обличчя. М'язи його обличчя були напружені, губи відтягнуті назад, оголюючи блискучі зуби, а очі, клянуся небом, його очі блищали, як очі дикого леопарда.


"Я повинен негайно відвідати аптеку", - вигукнув він.


У відповідь на цю вимогу я заперечив йому. “Сер, на вулиці Дюно, в декількох хвилинах ходьби звідси, є відмінна аптека, але що за терміновість? Хвилину тому ви спокійно описували незвичайну птицю. Тепер ви вимагаєте вказівки, як знайти аптеку".


"Це пройде," відповів він самим загадковим чином, "це пройде".


Він знову опустився в своє колишнє становище на дивані і, притиснувши долоні до глибоко запалим очам, зробив паузу, щоб глибоко зітхнути.


"Ви хочете продовжити?" - Запитав я.


“ Так, так. Але якщо ви будете такі люб'язні, месьє, пригостити мене келихом вина, я був би вам дуже вдячний.


Я встав і попрямував до винної шафі, звідки дістав покриту пилом пляшку мого другого кращого вина. В ті дні, як і в нинішні, як ви, звичайно, знаєте, я вважав за потрібне вести власне господарство, не вдаючись до допомоги слуг або обслуговуючого персоналу. Я налив келих своєму гостю, і він перекинув його, як випити ковток води, простягаючи спорожнілий келих за другою порцією, яку я тут же налив. Він вивчив його, підніс до губ і відпив ковток, потім обережно поставив на стілець перед собою.


"Ви хочете продовжити свою розповідь?" - Запитав я.


"З вашого дозволу," відповів він, " я прошу вашого поблажливості до моєї спалаху гніву. Я повинен зізнатися, не зовсім здоровий".


"Якщо виникне необхідність," запевнив я його, " М. Константинидис, хімік, достатньо кваліфікований, щоб забезпечити специфічне лікування всіх відомих захворювань. Час пізній, і він би вже закрив свій заклад на ніч і пішов у свої покої, але я міг би розбудити його заради вас.


“ Ви дуже люб'язні, сер. Я сподіваюся, що в цьому не буде потреби, але, тим не менш, я вдячний. Він знову зробив паузу, немов збираючись з думками, потім приступив до подальшого викладу. "Я не буду втомлювати вас подробицями мандрів "золотого сокола", за винятком того, що протягом життя нашого покоління він перейшов у володіння карлистского руху в Іспанії".


На цю заяву я кивнув. “Війни за спадщину утомливі, але, схоже, вони будуть з нами завжди, чи не так? Я був вражений недавньої капітуляцією баскських прихильників сеньйора Марото після їх тривалого і наполегливого опору ".


“Ви добре інформовані, сер! Якщо ви знайомі з долею баскських карлистов, то ви повинні знати, що сеньйор Рамон Кабрера продовжив боротьбу в Каталонії".


"Він теж у відчайдушному положенні, чи не так?"


“ Так, схоже, що її величність Ізабелла Друга нарешті збирається пожинати плоди Салического закону, на який посилався її царствений батько. Але, боюся, я набрид вам, мосьє Дюпен.


“ Не так нудно, скільки збуджує мою цікавість. Звичайно, сер, ви приїхали сюди з Лондона не тільки для того, щоб розповісти сагу про казкової птиці, а потім відволіктися на політику іспанської спадщини. Як все це пов'язано, адже, безсумнівно, так і повинно бути. Тоді, якщо ви будете такі люб'язні перейти до справи. "


“ Насправді. Він схилив голову, потім знову підняв її. “ Ви, звичайно, знаєте, що у дона Карлоса є прихильники тут, у Франції. Можливо, ви не знали, що сеньйор Кабрера відправив агента з небезпечним і секретним завданням - перетнути Піренейські перевали і пробратися в замок прихильника Франції, не меншою персони, ніж герцог де Ланьї.


"Я знайомий з Ланьї", - зізнався я. “Я мав задоволення бути представленим його світлості і Її світлості герцогині. Їх замок примітною архітектури. Але про карлістських симпатіях герцога я повинен зізнатися в глибокому невіданні.


“ Це не дивно, сер. Герцог відомий, якщо дозволите трохи пограти словами, своєю замкнутістю.


Він зробив паузу, щоб ще раз сьорбнути з свого, або, можливо, мені слід було б сказати, мого вина. “Розглядаючи золоту птицю як знак і символ величі і передчуваючи неминучу поразку справи карлистов, сеньйор Кабрера відправив птицю в Ланьї. краще, щоб воно потрапило в руки послідовників його племінниці.


“ І ви хочете, щоб я допоміг вам повернути птицю із замку герцога де Ланьї? - Запитав я.


"Це моя місія".


“ Ви перебуваєте на службі в її величності Ізабелли?


“ Я перебуваю на службі у людини, особистість якого я не маю права розголошувати. Він піднявся на ноги. “ Якщо ви допоможете мені — оскільки мої знання французької сільській місцевості та культури обмежені, — ви отримаєте, так би мовити, нагороду королівських розмірів, сер.


“ Ви хочете, щоб я супроводжував вас у замок герцога, - заперечив я, - щоб забрати у нього легендарну птицю. Що змушує вас вірити, що він відмовиться від неї?


“ Запевняю вас, мосьє, герцог буде радий розлучитися з тим, що він зберігає, як тільки отримає підтвердження особи моїх наймачів.


"У вас є з собою такі докази?" Зажадав відповіді я.


"Так, сер", - наполягав він. “У цьому факті я урочисто запевняю вас.


Не в силах заперечувати свою зацікавленість в отриманні частки прибутку, про яку він говорив, і, можливо, в деякій мірі залучений спокусою придуманої ним романтичної історії, я погодився, принаймні, супроводжувати його в Ланьї. Я вже говорив вам, що час мого прибуття гостя був незвично пізно, і з-за його допитливий манери мови пройшли години, перш ніж наша операція, якою б вона не була, була укладена.


Нарешті я вибачився і попрямував в передню вітальню своєї квартири. Те, що я відсмикнув портьєри, підтвердило те, що я вже підозрював, а саме, що настав світанок і для нас настав новий день. Відчуваючи спонукання порушити свій звичай і вийти з дому при світлі дня, я підштовхнув мого відвідувача до ганку, зачинив за нами двері і замкнув її. Ми вирушили пішки в аптеку М. Константинидеса. Тут мій гість набув препарат і впровадив його в свою власну систему.


Я ні в якому разі не був новачком у впливі різних стимуляторів і депресантів на людський організм, але навіть при цьому я повинен визнати, що був вражений силою і часток, отриманої цим майже кістлявим англійцем. Засмучений вигляд відразу ж покинув його, і його особа прийняла в цілому більш доброзичливий і оптимістичний вигляд, ніж це було раніше. Він заплатив містерові Константинидесу його гонорар, додавши до нього щедру надбавку, а потім, повернувшись до мене, запропонував вирушити в Ланьї.


Наша подорож була нескладною. Ми найняли найманий екіпаж, домовилися про вартості проїзду до села Ланьї, сума була виплачена з гаманця мого гостя, і рушили на схід від столиці. Довелося зупинитися лише одного разу в готель, де ми роздобули буханець хліба, сир і пляшку, і ми з моїм англійським гостем демократично повечеряли з візником.


Сонце сідало низько в небі позаду нас, коли ми під'їжджали до Ланьї. Я зміг, спираючись на свою пам'ять про колишніх днями, направити візника повз села до замку герцога. Це було високе і безладне будова стародавньої готичної будівлі; коли ми наблизилися до замку, сонячні промені розфарбували його стіни, немов палітрою полум'я. Ми вийшли з екіпажу і веліли візника повертатися в село і повернутися за нами вранці.


Він запитав у своїй грубій, але чарівно колоритною манері: "А хто буде платити за мій вечеря і за те, щоб я задрімав, ви, двоє нероб?"


"Насправді, так і зробимо", - відповів мій англійська гість, кинувши жменю монет на козли карети, після чого кучер махнув батогом і відбув.


Замок Ланьї, якщо можна так його описати, випромінював атмосферу віку і занепаду. Коли ми з моїм гостем стояли, розглядаючи його фасад, він повернувся до мене і поставив дивне питання. “ Що ти чуєш, мій дорогий Дюпен?


Можливо, мені слід було б образитися на таку незвичну фамільярність, але замість цього я вважав за краще відповісти на його питання. Я наставив вухо, уважно прислухався до будь-яких звуків, які могли лунати з замку, потім відповів: "Я нічого не чую".


"Саме так!" - вигукнув англієць.


"І яка ж, сер, мета цього обміну думками між шкільними вчителями?" Я поцікавився.


"Сер—" Він посміхнувся. “ — хіба не очікуєш почути про суєту життя в такій обстановці, як ця? Іржання коней із стаєнь, крики слуг і працівників, може бути, шум гуляк? Нічого цього, повторюю, нічого цього ми не чуємо. Тільки тиша, мсьє Дюпен, тільки моторошна, схожа на смерть тиша.


На цей раз я був змушений визнати, що мій відвідувач випередив мене на одне очко. Я визнав це, на що він, можливо, неохоче визнав, що я все ще майстер, а він старанний учень. Він утримався від коментарів з приводу прийдешнього дня, коли учень може перевершити вчителя в досягненнях, так і я не був готовий до цього.


Рука руку ми підійшли до головного входу в замок. Зрозуміло, у нас були тростини, і я дозволив моєму супутнику підняти свою і сильно вдарити по великій дерев'яній двері. На мій подив, слуги, схоже, не було, щоб пропустити нас. Замість цього двері повільно відчинилися, і ми удвох ступили на брукований хол замку.


Спочатку нічого незвичайного не з'явилося, але через кілька миттєвостей наші ніздрі вловили безпомилковий запах розкладання. Обмінявшись поглядами, але не вимовив ні слова, ми дістали з кишень платки і зав'язали ними ніздрі і роти. Я обернувся до свого супутника і побачив його в капелюсі і масці, як у розбійника з великої дороги. Я прекрасно знав, що моя власна зовнішність була такою зловісною, як і у нього.


Першим трупом, з яким ми зіткнулися, був ліврейний лакей. Спочатку, проінструктувавши мого гостя уважно стежити за тим, щоб зсередини замку не з'явилося проявів насильства, я схилився над нерухомим тілом. Якщо б смороду не було достатнім доказом смерті, стан тіла лакея повністю переконало б самого досвідченого непрофесіонала. Його вдарили ззаду. Він лежав долілиць з размозженным потилицею, по калюжах запеченої крові вже почали повзати комахи.


Відвернувшись убік, щоб ковтнути чистого повітря, або, принаймні, повітря прозорішого, ніж той, який оточував труп, я оглянув одяг покійного в пошуках ключа до розгадки мотиву його вбивства, але нічого не виявив.


Проходячи по дому, ми з моїм колегою виявили, в свою чергу, останки покоївок, кухарів, прачок і похилого слуги чоловічої статі, якого ми взяли за мажордома закладу. Але що ж сталося, і де господар замку?


Ми знайшли його в стайнях позаду замку. В оточенні конюхов лежав месьє ле Дюк. З серцевим дворянином, суспільством якого я не раз насолоджувався, зверталися огидно. Станом останків було очевидно, що герцога катували. Його руки були зв'язані за спиною, а на обличчі виднілися плями, викликані застосуванням розпеченого інструменту. Безсумнівно, намір полягало в тому, щоб виманити у нього місцезнаходження легендарної золотого птаха. Відмітин на його торсі було достатньо, щоб викликати огиду у глядача, в той час як остання, смертельна атака була нанесена у вигляді загостреного леза, проведеного поперек його живота, оголюючи життєво важливі органи і викликаючи остаточне знекровлення.


З її світлістю герцогинею зверталися подібним чином. Я не буду описувати приниження, яким вона піддалася. Залишалося тільки молитися, щоб її більш крихке статура досягло своїх меж і щоб їй була дарована милість смерті, більш швидкою і менш болісною, ніж у її чоловіка.


Коні і собаки, як і звичайні мешканці маєтку, лежали як попало, убиті всі до однієї.


"Це робота сеньйора Кабреры і його людей?" - Запитав я.


"Швидше за все, із слуг Ізабелли", - відповів мій гість. "Смерть цих нещасних людей і їх тварин викликає співчуття, але негайне занепокоєння викликає місцезнаходження птахи". Він постояв спочатку над одним трупом, потім над іншим, вивчаючи їх, як вивчав студент-медик розчленовані останки тварини.


"Представляється малоймовірним, що секрет був розголошений", - припустив він нарешті. “Очевидно, герцога спочатку катували і відправили на той світ, бо такий дворянин, як він, не дозволив би звертатися зі своєю дружиною так, як ми це бачимо. Я б припустив, що герцогиня також не знала, звідки взялася птах, оскільки після смерті її чоловіка у неї не було причин зберігати цю таємницю. Навпаки, імовірно побачивши нападників, вона спробувала б вижити, щоб помститися за вбивство свого чоловіка".


Його бессердечное ставлення до кривавої бійні, яку ми тільки що спостерігали, було страхітливим, але англійці, як відомо, холоднокровна раса, і, можливо, цей англієць відчував деяку ступінь співчуття і обурення, які він не показував. Тоді дуже добре. Коли назавтра за нами повернеться візник, я повідомлю меру села Ланьї про наше жахливе відкриття. Жорстокі злочинці, відповідальні за це, будуть розшукані і, можна сподіватися, у свій час постануть перед своєю долею під гільйотиною. Але мій гість мав рацію, принаймні в тій мірі, в якій наше власне присутність в замку Ланьї було викликане повідомленням про присутності птиці.


Ми б шукали його, і якщо б воно було тут, я знав, що ми його знайшли.


"Давайте продовжимо пошуки золотого птаха", - оголосив я своєму гостю. "Настільки прекрасний предмет повинен впадати в очі будь-кому, крім сліпого".


"Можливо, й ні", - відповів англієць. "Я повинен зізнатися, мій дорогий Дюпен, що я приховав від вас один пункт в історії і описі птахи".


Я зажадав, щоб він негайно просвітив мене, і в тому, що для нього зійшло за пряму відповідь, він підкорився. “ Ви, безперечно, помітили, що в своїх описах птахи я називаю її і золотої, і чорної.


“Я так і зробив, сер. Можливо, ви пам'ятаєте, що я звернув вашу увагу на це невідповідність і ваша обіцянка узгодити суперечливі описи. Якщо ви не заперечуєте, зараз, мабуть, найкращий час для цього ".


“ Тоді дуже добре. Птах, спочатку створена полоненими турецькими майстрами з чистого золота, практично інкрустована дорогоцінним камінням, вважалася надто привабливою мішенню. В якийсь момент своєї історії — зізнаюся, я не знаю точної дати його покрили чорним речовиною, густим смолистим пігментом, так що тепер він нагадує не що інше, як скульптуру з чорного дерева у вигляді стоїть яструба ".


“ Що наводить вас на думку, що птах все ще в замку? Навіть якщо герцог і герцогиня помруть, так і не розкривши таємницю її притулку своїм ворогам, ці лиходії все одно могли обшукувати замок, поки не знайдуть птицю. Але озирніться навколо, сер, і ви побачите, що ми оточені сценою не просто різні, а й розорення. Очевидно, що замок був розграбований. Ви самі не знали про місце, де птах ховається? Ваші роботодавці вас не проінформували?"


“ Мої наймачі самі не знали, де захований скарб. Це сам герцог вибрав його після того, як пішли гінці.


“ Тоді, наскільки нам відомо, птах полетів.


"Ні, сер". Англієць похитав головою. “Судячи зі стану тіл, навіть взимку цей кошмар стався щонайменше чотири дні тому, перед тим, як я покинув Лондон. Я б отримав звістку, якби лиходіям це вдалося. Вони скоїли ці жахливі злочини марно. Ви можете бути впевнені, що птах все ще тут. Але де?"


"Давайте подумаємо", - запропонував я. “Внутрішнє оздоблення замку і навіть, наскільки ми могли судити, господарські споруди були зруйновані. Меблі розбита, картини і гобелени зірвані зі стін. Бібліотека герцога розграбована, його безцінна колекція стародавніх рукописів і рідкісних томів перетворена в непотрібні уламки. Навіть стародавні обладунки були скинуті зі своєї підставки, так що вони розлетілися на шматки і лежать на кам'яних плитах. Загарбники замку, може бути, і чудовиська, але вони не позбавлені розуму і в той же час не позбавлені грунтовності.


Я зробив паузу, чекаючи подальших коментарів англійця, але їх не було. Я уважно спостерігав за ним і помітив, що він сильно спітнів і що він поперемінно стискав і розтискав кулаки, майже як людина, що страждає припадком.


"Якщо птах все ще в маєтку," продовжив я, - але її немає в замку, ні в його прибудовах, логіка підказує нам її місцезнаходження. Подумайте ось про що, молодий чоловік. Ми усунули частина вмісту нашого списку можливостей. Зробивши це, ми неминуче приходимо до висновку, що залишилися можливості повинні містити рішення нашої головоломки. Чи дотримуєтесь ви нитки міркувань, яку я виклав перед вами?"


Здавалося, він розслабився, як ніби напад минув. Він дістав з кишені свого костюма серветку і витер піт з лоба. Він визнав неспростовність моїх аргументів.


"Але, продовжив він," я не бачу наступного кроку у вашій процедурою".


"Ти разочаровываешь мене," сказав я. “ Дуже добре. Якщо ти, будь ласка, підеш за мною.


Я відступив головний вестибюль замку, а звідти на терасу зовні. Я пішов ще далі, мої черевики лишали за собою сліди у рясній росі, яка зібралася на пишною галявині, навколишнього замок. Місяць досягла повного місяця, і небо над Ланьї було ще більш вражаючим, ніж над метрополією.


"Подивися на замок", - радив я свого учня, оскільки саме так звик ставитися до англійця.


Він стояв поруч зі мною і дивився на будову, на його кам'яні фронтони, виконані блідою світлотінню у світлі, линучому з небес. "Що ти бачиш?" Я запитав його.


"Ну, в Шато де Ланьї", - відразу ж відповів він.


- Справді. Що ще ти бачиш?


Молодий англієць нетерпляче підібгав губи. “ Тільки це, сер. Стайня і інші господарські споруди приховані за масивом замку.


"Справді, - кивнув я. Я більше нічого не сказав, чекаючи подальших коментарів від співрозмовника. Настало довге мовчання.


Нарешті, нетерплячим тоном мій учень заговорив знову. “Галявина перед замком. Ліси, які нас оточують. Місяць, зірки. Крихітна хмарка на південно-заході".


Я кивнув. “Дуже добре. Ще".


“ Заради всього святого, Дюпен, на що ще тут можна подивитися?


"Тільки те, що життєво важливо для нашої місії", - відповів я.


Поки я спостерігав, англієць знову підняв очі і завмер. "Я бачу ряд птахів, які всілися на парапет замку".


"Мій дорогий друже!" - Вигукнув я. - “Тепер представляється можливим, що у вас є талант детектива. Далі, я настійно закликаю вас, не задовольняйтеся простим спогляданням, а дивіться, дивіться, дивіться і доповідайте!"


Деякий час він стояв мовчки і нерухомо, потім зробив дію, яке викликало моє захоплення. Хоча ми стояли по кісточки в мокрій від роси траві перед замком, поблизу була під'їзна доріжка, якою проїжджали машини, що під'їжджають до маєтку і виїжджають з нього. Наш власний візник слідував по цій дорозі, і я очікував, що він скористається нею ще раз, коли повернеться за нами вранці.


Англієць підійшов до під'їзній доріжці, нахилився і підняв жменю гравію. Він відкинув плащ, щоб звільнити руку, і жбурнув камінчик у птахів, які всілися на парапет. Я був вражений силою і влучністю його руки.,


З сердитим криком кілька птахів злетіли зі своїх сідало. Їх силуети вимальовувалися на тлі нічного неба, їх обриси були тьмяно-чорними на тлі блискучих зірок і чистої темряви небес. Один з них пролетів над ликом повній, яскравій місяця, його широко розпростерті крила і сяючий диск позаду неї створювали ілюзію, що птах був такий же великий, як легендарний Пегас.


Ми з моїм учнем залишалися нерухомі, спостерігаючи за поведінкою повітряних істот. Вони були радше засмучені, ніж налякані гуркотливій галькою, принаймні, я так припустив, оскільки знадобилося всього кілька митей, щоб безліч істот повернулося на свої колишні місця, супроводжувані чутним грюканням перистих крил і ворчливыми криками.


Англієць нахилився і підняв ще одну жменю гравію, відвів руку назад і жбурнув камінчики у птахів. І знову його дії викликали гнівну реакцію, більшість птахів роздратовано закричали і, ляскаючи крильми, полетіли зі своїх сідало. До цього часу розгадка таємниці зниклого яструба була очевидна.


"Хороша робота", - привітав я свого учня. "Очевидно, що ви вловили різницю між спостереженням і просто зором, і помітили, що необхідно для виявлення вашої видобутку".


Слабкий ознака задоволення відбився на його обличчі, на мить куточки його рота піднялися на кілька міліметрів. Не сказавши ні слова, він сів на траву і почав знімати чоботи і панчохи. Я в такому ж мовчки спостерігав, як він попрямував до зовнішньої стіні замку.


Я очікував, що він повернеться всередину будівлі і спробує вибратися на дах з допомогою внутрішніх сходів. Замість цього, на мій подив, вивчивши стіну з щільно підігнаними камінням і повзучим плющем, він продовжив підійматися по зовнішній стороні замку, використовуючи свої потужні пальці і майже орангутангоподобные ступні, щоб впевненіше триматися. Коли він наблизився, його плащ майорів навколо його постаті, як два величезні крила.


Підійшовши до парапету, він гукнув сиділи там крилатих істот, видавши при цьому дивний звук, не схожий ні на один з почуті мною раніше. Без попередньої підготовки птахи, які спостерігали за його наближенням, розправили крила і піднялися над замком, зникнувши в навколишньому їх чорності. Всі, крім однієї. Самотня птах залишалася нерухомою, вимальовуючись силуетом на тлі зоряного неба.


Дивне, майже нелюдське істота, в яке перетворився мій колишній відвідувач, засідало тепер поруч з єдиною птахом, так високо над землею, що одне-єдине промах, як я міг бачити, прирекло б його на вірну загибель. Однак до мене не долинуло жодного звуку від цього дивного персонажа, ні будь-яких ознак страху.


Він підняв нерухому птицю з місця, та за мить вона зникла під його плащем. Я міг тільки припустити, що він прийшов заздалегідь з додатковим відрізком шкіряного ременя або мотузки, досі прихованим під верхнім одягом.


Потім, поки я стояв в жаху, він нахилився, щоб лягти долілиць на парапет, потім перехилився через край, щоб вхопитися за кам'яну стіну, потім зісковзнув зі свого безпечного сідала і почав спускатися по стіні замку головою вперед, закріпивши птицю під одягом. Зовні він нагадував гігантську кажана.


Діставшись до галявини, він випростався і витягнув птаха з-під плаща. “Я дякую вам, мій дорогий Дюпен, за уроки, які ви мені дали, в рівній мірі спостережливості і дедукції. Наша видобуток повернута.


З цими словами він простягнув чорну птицю до мене. Навіть крізь її чорну оболонку я міг розрізнити форму її пір'я, кігтів, дзьоба і очей. Безсумнівно, це був чудовий зразок мистецтва скульптора. Мій учень попросив мене потримати статуетку, поки він знову одягає панчохи і черевики. Вага чорної птиці був так великий, що я був ще більше вражений його здатністю спускатися по стіні замку з нею, прив'язаною ременями під одягом.


Ми провели те небагато, що залишилося від ночі, досліджуючи інтер'єр замку, використовуючи факели, що залишилися від більш щасливою епохи цього сумного споруди. Єдиними доказами, які ми виявили, були подальші свідчення жорстокості загарбників, які убили герцога і герцогиню, а також їх слуг, і все це в марній спробі дізнатися місцезнаходження скарбу, яким тепер володіли я і мій учень.


Вранці прибув наш найманий працівник, дещо пошарпаний і, як можна було припустити, через вживання надмірної кількості алкоголю. Я звелів йому відвезти нас в село Ланьї, де ми сховали птицю в багажнику машини, пообіцявши продавцю щедрі чайові в обмін на його мовчання. Після цього ми склали повний звіт про наших кривавих знахідки в замку, ні словом не згадавши про птаха. Причина, по якій ми приїхали в замок, була правдивою: я був старим знайомим герцога і герцогині і дуже хотів представити їм мого гостя з Англії.


Мер села Ланьї і шеф жандармерії були належним чином шоковані нашими описами, але дозволили нам вирушити в Париж, взявши з нас обіцянку надати всю інформацію і допомогу, які ми зможемо, якщо вони будуть потрібні на більш пізньому етапі їх розслідування.


У визначений термін екіпаж зупинився біля моєї квартири в передмісті Сен-Жермен. У столиці випав легенький сніжок, і я обережно пробирався до дверей, щоб не посковзнутися і не впасти на каміння. Змучений справами минулого дня і ночі, я повернув ключ у замку своєї квартири і штовхнув двері, аби ми з моїм гостем могли увійти. Коли ми це зробили, то зіткнулися з несподіваним видовищем. У моїй квартирі був проведений обшук. Меблі була перевернута, ящики висунуті зі своїх місць і валялися на підлозі. Килимове покриття було розірвано і откатано, щоб можна було пошукати люки або розхитані дошки.


Всі картини були зірвані зі стін і кинуті на підлогу, включаючи фотографію мого друга і кумира великого Видок. Вражений і ображений вторгненням в мої покої, я приступив до огляду їх вмісту, оцінюючи шкоду й уболіваючи про знищення дорогоцінних спогадів про моїй довгій кар'єрі. Я схопився за голову і висловив своє обурення.


Нарешті, взявши себе в руки і сподіваючись якимось чином пом'якшити заподіяну шкоду, я повернувся, щоб порадитися з моїм відвідувачем, але виявив, що він безслідно зник.


Я підлетів до дверей і покинув своє приміщення. Екіпаж, звичайно, давно поїхав, але на свіжому снігу виднівся ряд темних слідів. Слідуючи за ним, не звертаючи уваги на ризик впасти, я промчав по вулиці Дюно. Нарешті я виявив, що стою на порозі закладу мсьє Константинидеса. Я кілька разів натиснув на дзвінок, але відповіді не послідувало, потім постукав у двері. Всередині магазину не було видно ні світла, ні руху, і на мій поклик не було жодної реакції.


Сенс цих подій миттєво проник в мій змучений мозок. Англієць був наркоманом, грецький аптекар - постачальником його зловісних хімікатів. Як Константінідес дізнався про цього птаха, було незбагненно, але мене завербували скоріше за його наказом, ніж за наказом карлистов або бурбонів.


Константинидис обшукав мою квартиру просто для того, щоб відвернути мою увагу, поки англієць приносив птицю в свій магазин. До цього часу, хоч минуло всього кілька хвилин, було ясно, що і англієць, і грек разом з чорним птахом покинули Передмісті і їх не знайдуть в околицях Парижа.


Що стало з птахом, з англійським детективом, з грецьким хіміком, залишалося загадкою на довгі роки. І ось, нарешті (Дюпен закінчив свою розповідь). Я дізнаюся про подальшій кар'єрі мого учня і про презирство, з яким він відповідає на моє керівництво.


Поки я сидів, приголомшений приниженням мого друга і наставника, я побачив, як він стискає маленький томик, з якого прочитав жорстокі слова, як ніби це був кинджал, яким він планував покінчити з собою. Весь той час, поки він розповідав свою історію, я був захоплений цим оповіданням, перенісся в інший час і в інше місце, в той час, коли Дюпен був молодий і знаходився в розквіті сил. Але тепер я повернувся в даний і побачив перед собою людину, ослабленого плином років і тяготами жорстокого існування.


"Що стало з птахом?" Запитав я. "Вона зникла зовсім?"


Дюпен похитав головою. “Аптеку грека Константинидеса знову відкрив племінник. Про старшого Константинидесе більше ніколи нічого не було чути, а якщо і було, то це зберігалося в недоторканності в лоні сім'ї. Я спробував дізнатися у племінника про місцезнаходження його дядька і англійця, а також про саму птиці, але молодший Константинидис послався на незнання долі двох чоловіків, а також того, що птах. Ось вже два покоління магазин залишається в сім'ї, і таємниця, якщо вона взагалі існує, залишається за сімома печатками в їх лоні ".


Я розуміюче кивнув. “ І, значить, ви більше ніколи не чули про свого учня, дивному англійця?


Дюпен помахав переді мною книгою. “Бачиш, старий друже? Він став, так би мовити, новим Дюпеном. Його слава поширюється по морях і всій земній кулі. Якби він хоча б частково визнав свій борг переді мною, я був би задоволений. Мої матеріальні потреби задовольняються за рахунок невеликої пенсії, призначеної нашим старим другом Джі зі столичної поліції. Мої спогади належать мені, і ваші власні твори принесли мені мою невелику частку слави ".


“ Запевняю вас, Дюпен, це найменше, що я міг зробити.


Було сумне мовчання, під час якого я розмірковував про сумному стані, в яке впав мій друг. Нарешті він віддав зітхання, повний відчаю. "Можливо," почав він, потім затнувся, потім почав знову, "можливо, трохи проникливим було б цікаво дізнатися про деяких інших моїх починаннях".


Похитавши головою, я відповів: “Я вже записав їх, Дюпен. Була справа про вбивства на вулиці Морг, про викраденому листі і навіть про вашому блискучому розкритті таємниці Марі Роже.


"Це не ті випадки, про яких я кажу", - заперечив Дюпен.


“ Я не знаю інших, крім, звичайно, того, що ви розповіли мені цієї ночі.


Почувши мої слова, Дюпен дозволив собі одну з рідкісних посмішок, які я коли-небудь бачив на його обличчі. "Було багато інших, дорогий друже, - повідомив він мені, справді багато".


Вражений, я попросив його перерахувати кілька таких.


"Там були загадка фальшивого смарагду цариці, пригода американського торговця зброєю Уейда, таємниця алжирських трав, інцидент з багамських втікачем і улетевшим повітряною кулею і, звичайно, трагедія з фараоновым шакалом".


“ Мені не терпиться записати це, Дюпен. Таким чином, повний список?


“ Ні в якому разі, старий друг. Це тільки початок. Такі повідомлення можуть в якійсь мірі пом'якшити біль від того, що ти постарів і був забутий, замінений на стадії виявлення новим поколінням сищиків. І, я підозрюю, ті кілька монет, які ваші звіти можуть поповнити ваш гаманець, не будуть зайвими.


"Вони цього не зроблять", - мусив визнати я.


"Але це—" Дюпен знову махнув книжкою. “ — це образа вразило мене в саме серце. Гіркий, як полин, і гострий, як двосічний меч, так говорить прислів'я".


"Дюпен," сказав я, " ти не будеш забутий. Цей англійський педант явно скопіював ваші методи, аж до того, що найняв асистента і помічника, який має певну схожість зі мною. Безсумнівно, справедливість забороняє світу забувати шевальє К. Огюста Дюпена!"


"Не забути?" - пробурмотів мій друг. “Не забути? Учень буде вічно жити в славі, в той час як майстер стане всього лише приміткою до історії відкриттів. Ах, мій друг, мій дорогий, дражайший друг, але світ, в якому ми живемо, несправедливий".


"Так було завжди, Дюпен," погодився я, "так було завжди".


OceanofPDF.com


ПЕРША МІСІС ВОТСОН


"Ну, ось і кінець нашої маленької драми", - зауважив я, після того, як ми якийсь час посиділи мовчки покурюючи. “ Боюся, що це, можливо, останнє розслідування, в ході якого у мене буде можливість вивчити ваші методи. Міс Морстен зробила мені честь, погодившись стати моїм майбутнім чоловіком.


Він видав самий похмурий стогін.


"Я цього і побоювався", - сказав він. "Я дійсно не можу привітати вас".


Мені було трохи боляче.


"У тебе є якісь підстави бути незадоволеним моїм вибором?" - Запитав я.


“ Зовсім ні. Я думаю, що вона одна із самих чарівних молодих леді, яких я коли-небудь зустрічав, і могла б бути найбільш корисною для тієї роботи, якою ми займалися. В цьому відношенні вона була безперечним генієм ... . Але любов - це емоційна річ, а все, що емоційно, суперечить тому істинному холодного розуму, який я ставлю понад усе. Я б ніколи не одружувався на собі, щоб не судити упереджено ". ...


"Поділ здається досить несправедливим", - зауважив я. “Ви зробили всю роботу в цьому бізнесі. Я отримую від цього дружину, Джонс отримує всі заслуги, скажіть на милість, що залишається вам?"


"Для мене," сказав Шерлок Холмс, "все ще залишається пляшка з кокаїном". І він простягнув за нею свою довгу білу руку.


—Знак Чотирьох


автор БАРБАРА ХЭМБЛИ


Кукольник з Маригото Уок


"Я дуже багато бачив, щоб не знати, що враження жінки може бути більш цінним, ніж висновок аналітика".


"Люди, які були в горі, зліталися до моєї дружини, як птиці на маяк".


— "ЛЮДИНА З ВИКРИВЛЕНОЮ ГУБОЮ"


Мій чоловік, лікар Джон Ватсон, часто писав, що його друг містер Шерлок Холмс любить розкривати злочини і ловити злодіїв, як мисливець любить погоню або художник - кисть і масла.


Тим не менш, що стосується розкриття злочинів, а іноді мені здається, що навіть більше, — я помітив, що містер Холмс любить розгадувати загадки людської поведінки заради них самих, навіть якщо вони не мають ніякого відношення до порушення чи дотримання закону. Холоднокровний і логічний сам по собі, він захоплюється ексцентричністю людської поведінки: я вважаю, йому доставляє більше задоволення обговорювати з місцевим торговцем котячим м'ясом математичну систему, за допомогою якої цей джентльмен вибирає скакових коней для ставок, ніж залучати до відповідальності директора банку, який привласнив тисячі доларів простий жадібності, позбавленої уяви.


Таким чином , коли бідна стара місіс Вульф увійшла в столову Вордсворта Сеттлментмент Хаус в Уайтчепелі, ридаючи про те, що накачав її наркотиками і пограбував — і залишив неушкодженою — заможна джентльмен. Мені соромно зізнатися, що майже моєю першою думкою було поцікавитися, що б містер Холмс сказав про такому дивному поведінці.


В цей конкретний вечір понеділка було туманно і холодно, тому що весь день то і справа йшов дощ. Я мало не плачучи, пішла з невеликого заняття, яке я там веду, бо моє здоров'я завжди було ненадійним. Але я знала, що маленькі продавщиці, яких я вчила читати, з нетерпінням чекали цього. Багато мої друзі приходять в Поселенський будинок вдень, щоб допомогти з пранням і складанням одягу, пожертвуваної бідним, або навчити дівчаток і хлопчиків з цих жахливих портових нетрів — навчити також незліченних росіян, румунів, індусів і китайців, які туляться по десять-дванадцять осіб в орендованій кімнаті, англійської мови, достатній для пошуку роботи, — але я один з дуже небагатьох, хто буде працювати там по ночах. Принаймні, один вечір на тиждень, а іноді і два, Джон проводить зі своїм другом містером Шерлоком Холмсом, або беручи участь у розслідуванні кримінальної справи. Холмс переслідує або вечеряє з ним і йде куди-небудь послухати музику. В такі вечори я часто приїжджаю в Селище, щоб викладати або допомагати тамтешнім постійним працівникам будь-яким доступним способом.


Таким чином, я був там в десять годин — фактично, якраз закінчував вечірню главу " Повісті про двох містах",— коли місіс Вольф, спотикаючись, увійшов з вимощеної цеглою двору, стискаючи в одній руці кошик з усякою всячиною, яку вона несе на продаж, а в іншій - брудні залишки вовняного шалі, накинутої на неї, схлипуючи, як побитий дитина.


"Хто б міг так вчинити з бідною жінкою, місіс Ватсон?" - запитала вона, коли я підвів її до крихітному вогнища у великій кімнаті і послав одну з дівчаток приготувати їй суп. “Він теж виглядає таким милим джентльменом, з такою гарно розчесаної бородою і окулярами в золотій оправі. Він пригощає мене випивкою, він каже мені, що я схожа на його сестру — а сам такий гойський джентльмен, весь у вармовом пальто в таку холодну ніч! Подивися, як я знайшов свої справи, коли прокинувся у провулку за Віш-енд-Ринг, а?


Безсумнівно, з вмістом її великий плетеної корзини — гарно вишитими носовими хустками, складаними валиками химерної форми, ляльками з плетеної лози з яскравими стрічками на шиї і кішками, зробленими з складеною жерсті зі скляними гудзиками замість очей, — поводилися грубо, і тепер воно було все мокре і брудне від того, що його вивалили з кошика в канаву і розтоптали.


"Я роблю коробки з жерсті", - продовжувала вона, коли одна з дівчаток — її звали Ребекка, і це був дуже милий, тямущий дитина — принесла їй чашку супу. “ Красива коробочка, на ній всі ґудзики mit; я прошу за цю коробочку два шилінги. А тепер воно пропало, і він вкрав його у бідної жінки, і у нього була красива капелюх і рукавички, і пальто, і він був такий люб'язний, що пригостив мене шнапсом, а? Ой, як у мене розболілася голова, коли я прокинулася" — і дійсно, виснажене обличчя жінки мало відтінок попелу в тьмяному світлі газового пальника і вогню. "Чому він так робить, а?"


"Може бути, вам просто стало погано в "Рибі і кільці", - припустив я, - ви спіткнулися в провулку і впали. Вулиці навколо в цей час не дуже безпечні " — що було, м'яко кажучи, м'яко сказано, адже "Риба і кільце" перебували на одній з найменш здорових вулиць району, відомого побоїщами, різаниною, бійками і хуліганством всіх видів. “ Може бути, хто-небудь випадково пройшов повз і вкрав вашу скриньку?


"Ой," простогнала вона і щільніше закуталася в шаль. “ Чому гойський джентльмен вирішив ось так отруїти бідну жінку, а?


"Я не знаю, Баббе Вольф", - пискнула Ребекка, сідаючи на лаву поруч з жінкою і простягаючи потріскані руки до вогню. "Але Золтан Берг, він розповів мені, як те ж саме сталося з однією жінкою, яку його мама знає в Уоппинге".


"Що?" Я крутила в руках одну з плетених ляльок, зачарована тонкою роботою; тепер я поклала її назад у кошик і з подивом подивилася на дівчинку. "Це сталося з кимось ще?"


"Мама Золтана сказала", - тягнула час Ребекка, точний свідок, якщо він взагалі існував. “Цей чоловік підійшов і заговорив з нею на вулиці, один мами Берг, і запросив її в паб "Синя двері" на безалкогольне і гірке, і наступне, що вона пам'ятає, - це те, що вона прокидається в провулку за пабом, вся замерзла і під дощем. Вона сказала, що він був справжнім милим джентльменом, з великою темною бородою і в окулярах, як казала мама Вольф, і сказала, що він був самотній, а вона нагадує йому когось, кого він знав.


Дівчинка знизала худенькими плечиками в поношеному фартушку, а очі у неї були дуже мудрі для десятирічної дівчинки. Місцева поліція називає їх непоказними і зухвалими, але чим більше часу я проводжу в Іст-Енді, тим більше думаю, що якщо коли-небудь мені буде даровано диво - я народжу Джону живої дитини, я б хотіла, щоб у неї були такі ж відвага і дотепність.


“Він не грабував її - у всякому разі, мама Берг не говорила, що він це робив, — і вона отримала від цього випивку. І ви знаєте, що іноді трапляється в Уоппинге і тут, могло бути набагато гірше ".


Я здригнувся і заспокійливо поклав руку на плече маленької дівчинки. Інша причина, по якій я був єдиним з моїх друзів, хто працював в Залі засідань по ночах, полягала, звичайно, в тому, що лиходій, якого популярна преса називала Джеком Різником, діяв всього в декількох вулицях від того місця, де ми сиділи, тільки в минулому році. Хоча про це жахливому вбивці нічого не було чутно майже дванадцять місяців — і хоча я завжди вірив, що, приймаючи розумні запобіжні заходи, можна залишатися у відносній безпеці, де б ти не знаходився, — коли прийшов час повертатися додому, щонайменше шість дужих місцевих джентльменів проводили мене через похмурий двір Селища до мого кебу і залишили міркувати протягом усього довгого грохочущего зворотного шляху в Кенсінгтон про особливості людської поведінки.


В оповіданнях Джона справах про містера Холмса події чітко слідують одне за іншим, без втручання повсякденної суєти. В цьому, я вважаю, і полягає необхідне різниця між картиною та фотографією — спрощення фону, щоб передній план був більш рельєфним. Але насправді ми живемо набагато більше на фотографіях, ніж на картинах, і протягом наступних кількох днів Пригода Дружелюбного Джентльмена було витіснене з моїх думок Пригодою Недоумкуватою служниці, Пригодою Балакучого сусіда, Пригодою з помпі Пічною трубою і Пригодою з Весільним подарунком містера Стемфорда. Якщо я не згадав про це Джону, то тільки тому, що у мене ввійшло в звичку розповідати про більш нешкідливих курйози і події в Поселенческом будинку; і це, я вважаю, вказує на те, що, як би мало шкоди не заподіяла місіс Вольф або місіс Нерозлучний друг Берга в руках цього Дружнього Джентльмена, я здогадався, що він був не зовсім таким доброзичливим, яким здавався.


Коли майже через тиждень я опинився на Портман-сквер у пошуках патентованою авторучки до дня народження Джона, я згадав про містера Холмса — не те щоб він коли-небудь мав ні найменшого уявлення про те, коли день народження Джона, так і про своє власне, я впевнений. І ця думка прийшла мені в голову головним чином тому, що минуло кілька тижнів з тих пір, як я останній раз відвідував Березня Хадсон.


Тільки усвідомлення того, що недільними вечорами вона часто відпочивала у вузькому міському саду за Бейкер-стріт, 221, спонукало мене повернути на Одлі-стріт. Зазвичай я б ніколи не перервав її роботу, яка, як я знав, — вона була господинею двох кімнат і двох одномісних палат — вимагала фізичних зусиль і практично нескончаема.


Однак я застав її, як і підозрював, за обрізанням троянд на зиму, готуючись загорнути більш ніжні сорти в солому від холоду, її висока постать була одягнена в дуже нетипове (для Марти) сукня з біло-блакитного ситцю, а світле волосся, замість звичайного тугого пучка, звисали косами по спині, як у школярки. Вона привітала мене посмішкою і обіймами, і я сидів на єдиній залізної лавці в голому садку, поки вона не закінчила, а потім ми пішли в будинок пити чай. І її овдовіла невістка Дженні Тернер, яка тоді жила там (хоча незабаром після цього вона з'їхала), і її головна помічниця, кричуща Еліс, були відсутні весь день. На кухні було тепло і надзвичайно приємно пахло корицею і цукром, і ми обговорювали різні теми: від дня народження Джона (скоро) до форми капелюхів цієї зими (ідіотизм) і розвитку роману Джона (розчарування за необхідності самому заробляти на життя, вести домашнє господарство і дружину без приданого).


"Якщо б його не поранили і не відправили додому," міркував я, " я думаю, він назавжди залишився б у своєму полку, пишучи оповідання про пригоди, романтика і битвах в горах за Пешаваром. Тому що насправді він ніколи не хотів нічого іншого. Не дивно, що він доводить бідного містера Холмса до безумства, "пишучи романи на основі логіки ".


І ми обидва тихенько розсміялися. “Але якщо б його не поранили і не відправили додому, - сказала Марта, - він би не зустрівся з містером Холмсом, що, я думаю, було б ганьбою. Твій чоловік хороший для нього. Я знаю, містера Холмса ніколи б не прийшло в голову шукати одного або працювати над розгадкою таємниці іншої людської душі так, як ваш чоловік намагався розгадати свою. Містер Холмс спостерігає за людьми, як він буде спостерігати за бджолами серед троянд влітку: зачарований, але відсторонений."


Що, природно, призвело нас до роздумів про те, чому чоловік з очевидним достатком повинен розгулювати по Уайтчепелу, купуючи допінгові напої для жінок без гроша в кишені.


"Я подумав, що це звучить саме так, щоб заінтригувати містера Холмса", - сказав я, кидаючи в свій чай шматочок коричневого цукру з сильним смаком. “Я б сказав про це доктору Ватсону, але він досить турбується про те, що я піду туди — не те щоб я коли-небудь прийняв пропозицію випити стаканчик слабкого і горького від абсолютно незнайомої людини. Вже точно не в одному із пабів.


“ Ні. "Березня задумливо дивилася крізь багатошарове скло вікна комори на голий двір, обхопивши чашку з біло-блакитного фарфору своїми великими руками. “Хоча майте на увазі, це просто сусідні паби. Якщо ви не лізете не в свою справу, то ймовірність потрапити в біду так само мала, як і в "Лемб" на сусідній вулиці - якщо, звичайно, ви не п'єте джин. І все ж ... Дивно, що ви згадали про це. Щось подібне сталося — або майже сталося два тижні тому зі старої місіс Оррис, яка продає на вулицях квіти, в'язання ляльок з яблук.


Все моє обличчя, повинно бути, перетворилося на пару піднятих брів, бо Березня продовжила: “Це повалило його в шок, тому що її племінниця знала Мері Келлі, одну з дівчат, убитих Джеком Різником в минулому році. Місіс Оррис йшла додому по Три-Кольт-стріт, яка, як ви знаєте, знаходиться в дуже неблагополучної частини Лаймхауса, коли відчула, що хтось іде за нею. Вона почула, як чоловік позаду неї прискорив кроки, і сама прискорила свої, але дуже втомилася, щоб йти дуже швидко, бо було пізно, а вона йшла більшу частину дня. Вона зменшила швидкість, щоб зайти на Канатну дорогу, де горіло світло і були люди.


Чоловік наздогнав її перед Канатною дорогою і крикнув хрипким, хрипкуватим голосом: 'Мадам, я хотів би поглянути на деякі ваші ляльок'. Так от, він слідував за нею всю дорогу від Коммершиал-роуд, але коли вона повернулася і стала під ліхтарями перед пабом, він підійшов до неї, подивився їй в обличчя, ледве глянув на її ляльок, нетерпляче махнув рукою і сказав: О, боюся, у моєї дочки вже є деякі з них', - і відразу ж попрямував геть з Канатними дорогами і зник у тумані. Як я вже сказав, місіс Племінниця Орріса знала одну з дівчат, убитих в минулому році, і була дуже засмучена цією зустріччю, і, можливо, саме це зробило її більш спостережливою, але вона сказала, що помітила, що, незважаючи на дочку, у джентльмена не було обручки ".


У цей момент задзвонив дзвоник на вхідних дверях будинку. Я піднявся на ноги, думаючи, що це, можливо, містер Холмс — історія Марти, додана до тих двох, що я чув раніше, наповнила мене занепокоєнням. Але з того місця, де я стояв у дверях кухні і дивився у коридор, я побачив, що це були чоловік і жінка. Чоловік був високий і огрядний, надзвичайно гарний і добре одягнений у пальто з верблюжої вовни і високу капелюх, жінка — як мені здалося, майже дівчинка — елегантно одягнена в твідовий костюм мідного кольору, який підкреслював вражаючу темряву її волосся. Я чув, як дівчина вибачалася, в той час як чоловік гаркнув: "Я чітко сказав Холмсу тримати мене в курсі всіх деталей, які він може виявити".


Буркотливе обурення в його голосі вкупі з моїм знайомством з містером Холмсом здалося мені абсурдно забавним. Після того як відвідувачі пішли, ми з Мартою стримано посміялися при думці про містера Холмса, який, незважаючи на всі свої запевнення в логічності та діловитості, любив таємничість, як школяр, і розголошував всі подробиці кому завгодно, не кажучи вже про красивому і пихатому обухівського джентльмена на порозі.


Коли я переказав цей інцидент Джону в той вечір, він закотив очі і зітхнув: “Містер Торн. Так і повинно бути. Лайонел Торн протягом декількох тижнів майже щодня заходив у вітальню Холмса, повний планів щодо того, як можна знайти зниклу дружину, і Холмсу насилу вдається переконати його, що всі запропоновані ним варіанти дій приведуть до успіху, лише ще більше поведуть її в тінь ".


Першим зауваженням, яке зірвалося з моїх губ, було те, що я навряд чи вініл місіс Торн, ким би вона не була, за втечу від свого чоловіка. Незважаючи на вражаючу красу, він здавався одночасно примхливим і владним, якщо не сказати гірше, але в будь-якому випадку це було не моє діло. Замість цього я помітив: “Тижня? Це незвично для містера Холмса, чи не так? Зазвичай він розплутує свої головоломки протягом дня або двох."


"Це досить цікавий випадок". Джон набивав чашечку своєї післяобідньої трубки зі своєю звичайною ретельної зосередженістю, як ніби чистив пістолет, в той час як мрійливий аромат чистого тютюну змішувався з ароматом вогню в каміні і останніх кількох троянд, які Березня подарувала мені, щоб я віднесла додому. Ми живемо небагато, Джон і я, але після життя, проведеної половину в смутному единбурзькому пансіоні, а іншу половину в таких каються кварталах, які відведені гувернанток, я знаходжу чотирикімнатний будинок в Кенсінгтоні вершиною благополуччя і радості.


Місіс Джульєтта Торн, за словами її чоловіка, завжди була жінкою з великої ексцентричністю, чиї дивні манери протягом багатьох років викликали у нього велике занепокоєння з приводу того, що одного разу їй доведеться бути стриманою. Шість років тому вона зникла, не взявши з собою нічого, крім одягу, що був на ній. З тих пір, хоча вона жодного разу не попросила ні пенні, листи регулярно приходили сімейному підприємцю — місіс Торн володіє значними маєтками в Норфолку, її батьком був віконт Уейл, який передав усі землі в довірче управління своєї єдиної дочки - і єдиній дитині Торнов, дівчині на ім'я Віола, якій зараз двадцять.


"По-моєму, я бачив саме її", - сказав я. "Темноволосу дівчину, дуже гарненьку?"


“ Дійсно. Листи відправлені з різних європейських міст — кілька з Марселя, одне з Гамбурга і, я думаю, таких місць, як Брюссель і Данциг. Вони незмінно короткі, написані від руки, як мені сказав Холмс, безпомилково почерком Джульєтти Торн. Вони кажуть, що у неї все добре і вона щаслива, і час від часу дають вказівки щодо маєтку, яким вона повністю управляє за умовами заповіту свого батька. Я прочитав листа — у них немає нічого особистого — і знаходжу їх цілком ясними, хоча і трохи різкими. Але містер Торн була жертвою зростаючого занепокоєння, що цей завзятий відмова або повернутися до своєї сім'ї, або надати їм будь-які засоби зв'язку з нею вказує на поступове сповзання до божевілля. Рік тому він почав вживати серйозні зусилля, щоб знайти її; кілька місяців тому він прийшов до Холмса.


"І що міс Торн може сказати на все це?" - Запитав я.


“ Саме міс Торн наполягла на тому, щоб її батько прийшов до Холмса. Я розумію, що спочатку він опирався, але потім став самим нав'язливим клієнтом, що телефонував, як я вже говорив, останнім часом два або три рази в тиждень і вимагав, щоб його тримали в курсі кожної деталі обшуку. Міс Торн, мабуть, дуже мало що може сказати, за винятком того, що вона не вважає свою матір божевільною.


Я підібрав під себе ноги, наскільки це було можливо в досить тісних межах честерфілда, який ми ділили з Джоном до пожежі. Насправді у нас є два досить зручних крісла у вітальні, але ввечері після вечері ми часто займаємо разом величезний старий зелений "честерфілд", Джон обіймає мене, і ми разом читаємо вечірню газету. Я сказав: "Шкода, що хтось не шукає ще одного божевільного в Лондоні", - і переказав історію Дружелюбного джентльмена з бородою і в окулярах, яку я знав досі: "Навіщо комусь робити таке?" - Запитав я.


“ Я думаю, ти маєш на це право, моя дорога. Він пихкав своєї трубкою, яка вже згасла, і відклав її вбік, притягнувши мою голову до свого плеча. Біля каміна старий кіт Плутарх (названий так на честь безлічі своїх Життів) сонно кліпав очима, дивлячись на полум'я. В теплі і затишку кімнати я думав про таких жінок, як місіс Вольф і місіс Оррис, і маленькі продавщиці квітів, і дочки костерів, які приходили в Поселенський будинок, жінки, у яких в ці холодні ночі були тільки окремі неопалювані кімнати біля річки, і які тяглися по затягнутим туманом вулицях, намагаючись продати свої квіти, цукерки або ляльок, поки ніч не ставала нестерпною. "Схоже, ця людина божевільний, хоча і не небезпечний, за винятком того, що жінки, яких він накачує наркотиками, знаходяться в небезпеці, будучи залишеними без свідомості в провулках".


Він набрав у груди повітря, щоб сказати — я впевнений, — що мені дійсно хотілося б, щоб ви не їздили в Поселення Уайтчепел, а потім, хай благословить його Бог, висловив це. Через мить він сказав замість цього: “І жінкам не заподіяли ніякої шкоди, поки вони були без свідомості? Крім місіс Вульфа пограбували, що, як ви сказали, міг зробити будь-який з вуличних арабів в цьому районі.


"Я упевнений в цьому", - сказав я.


"Це цікаво", - продовжив Джон через мить. “Я пам'ятаю, наскільки широко поширилася паніка в місті минулої зими з—за злочинів Різника - до такої міри, що у мене були серйозні сумніви у вашій безпеці, коли навесні ви вчинили в Поселенський будинок. Але, незважаючи на всі побоювання, він взяв всього п'ять жертв, і вони були в межах зрозумілого межі: це були грішні жінки, на яких чоловік міг легко посваритися за те, що вони передали йому якусь огидну хвороба. Злочини були жахливими, але в них була своя логіка. Але це ... Це просто дуже дивно ".


"Це цікаво", - сказала я, влаштовуючись зручніше в теплому кільці його рук. "Незважаючи на те, що Доброзичливий Джентльмен нікому не заподіяв шкоди, я теж подумала про Потрошителе".


У наступні дні, звичайно, було багато інших справ, які вимагали моєї уваги: почистити димоходи до настання справжньої зими, ще раз обговорити з місіс Робертсон, яка живе по сусідству, проблему її невпинно визжащего папуги, переконати Флорри — четверту в довгій низці ледь досягли повноліття покоївок - не віддавати такі предмети, як серветки та рушники, старьевщику тільки тому, що він запевнив її, що "Таким леді, як ваша пані, така стара річ більше не потрібна".


І все ж Доброзичливий Джентльмен не виходив у мене з голови. Коли я зупинився, щоб купити квіти у дівчат на Піккаділлі, і побалакала трохи з ними, поки вони оформляли свої букети і петлиці на сходах Фонтану, я згадала попередження про це чоловікові. Хоча одна жінка знизала плечима і сказала: "Ку-ку, леді, за ковток хорошого джина я б випила в провулку", — і розсміялася разом зі своїми сусідами з цього приводу.


вона виглядала задумливою і подякувала мене за попередження. І в Поселенческом будинку я поширив цю звістку серед жінок, які прогулювалися по місту з кошиками хризантем, або наконечниками з пір'я, або вязаньем на шиї.


Була одна жінка, за яку я особливо турбувався, яка робила ляльок у своїй одномісній кімнаті на Меріголд-Уок недалеко від ост-індськими доків і роз'їжджала по місту за багато миль, продаючи їх. Куїні, так її всі називали, в основному, я думаю, тому, що вона розмовляла ввічливіше, ніж її сусіди. Ляльки, яких вона робила, були воістину вишукані, їх круглі серйозні обличчя з виразом любові, або сором'язливості, або пустощів сильно відрізнялися від звичайної позбавленою смаку красивості іграшок. Куїні випрошувала або обмінювала шматочки мережива і шовку у торговців ганчірками і кістками, або клаптики атласу у кравчинь з Оксфорд-стріт, чи намисто, які знаходили сміттярі, і у цих ангелів моди, якими я дорожила б ціною свого життя в моєму власному досить смутному дитинстві без ляльок. Вона була дещо ексцентричну і абсолютно безстрашної і могла поговорити з ким завгодно і про що завгодно. Іноді після полудня я бачив, як вона базікає з міськими банкірами біля Королівської біржі, продаючи свій товар, або рано вранці з носильниками на рибному ринку Биллингсгейт. Їй ніяк не вдавалося змусити себе зрозуміти, що в світі є люди з поганими намірами або що самотній жінці — а вона була не дівчиною, а жінкою, я б припустив, років сорока з невеликим — личить бути обережною з тим, де і з ким гуляє.


"Ні, але хто міг бажати мені зла?" - запитала вона, дивлячись на мене з легкою недовірою до своїх великих темних очах, в той час як носії, вуличні торговці і продавці овочів на ринку Ковент-Гарден штовхалися навколо нас: я зустрів її на ринку, захоплену бесідою з беззубим волоцюгою і його собакою, біля групи жінок, лущивших горох за стіною кошиків. “ Я не бажаю зла ні одній людині і ніколи не хотіла.


Я не зміг переконати її у зворотному і з часом просто купив у неї ляльку — чарівну Коломбіну з темним волоссям кольору шовкової нитки, майстерно заплетеним у коси, — і пішов геть із квітами, за якими прийшов сюди купити. Пробираючись по вузькому провулку між кошиками і кошиками, прилавками і візками, я озирнулася і побачила, що одна з продавщиць пильно спостерігає за мною, відьма з гачкуватим носом і очима-буравчиками в отруйно-зеленої картатій шалі. Але коли я подивився знову, її вже не було.


Однак у той вечір, коли я відправився в Поселенський будинок, всі думки про неї і про безпорадною Куїні вилетіли в мене з голови. Я закінчила свій невеликий урок продавщиць і готувалася відправитися додому, коли, вийшовши на голий цегляний двір похмурого будинку Поселення, мене мало не збила з ніг галаслива компанія місцевих хлопчаків, які билися і сміялися, гасаючи по холоду. Деякі з цих обірваних молодиків роками жили на вулиці, продаючи газети, або тримаючи коней для джентльменів, або, що ще небезпечніше, вибігаючи у штовханину і гуркіт вуличного руху, щоб змахнути кінський послід з шляху переходять дорогу пішоходів, які потім давали їм шилінг. "Віддай їм", - кажу я, якщо б вони були порядними людьми, хоча мене доводить до внутрішньої люті вигляд молодих людей — джентльменами я не можу їх назвати, — які викинули гроші на дорогу, щоб покотитися зі сміху над спритними витівками хлопчиків, коли вони, ризикуючи життям, пірнають за грошима, достатніми для того, щоб купити їм ніч під дахом.


Мене завжди дивує, що у цих самих хлопчиків після дванадцяти або чотирнадцяти годин такого проведення часу з'являється енергія для ігор, але, звичайно ж, у них це є. Я відскочив з їх шляху, але недостатньо швидко, і один з них налетів на мене, отшвырнув спиною до цегляної стіни і розтягнувшись на підлозі, вилетів через відчинені двері в хол. Він тут же схопився на ноги, заїкаючись: “Кор, мені дуже шкода, місіс. У.", у той час як його товариші по іграх добродушно жартували: "Ага, ти що, залізла в кишеню, поки була там, Джинджер?" і "Гей, ми повинні називати його Джинджер Дубина!", скупчившись навколо мене, щоб переконатися, що зі мною все в порядку.


Зіткнення збило з плеча Джинджера сумку, в якій він носив газети і всі інші скарби, які тільки вдавалося знайти на вулицях: дзига, мішечок з кульками (який, на щастя, залишився зав'язаним) і — я бачив, коли він знову збирав їх, все ще вибачаючись, — бляшану коробку, підозріло схожу на місіс Макдональдс. Робота Вольфа. ] сказав: "Джинджер", і він озирнувся на мене, тримаючи коробку в руці, і я поманив його до себе.


"Так, віддайте йому, місіс У.", - підтвердили інші, але я жестом відіслала їх геть. Я думаю, Джинджер помітив напрямок мого погляду й вираз моїх очей, бо він тримався позаду, поки інші не відійшли.


Я взяв коробку у нього з рук. "Не думаю, що навіть Дік Терпін," сказав я, стишивши голос, " займався крадіжками у літніх жінок, які не могли себе захистити.


Я підозрюю, що він з самого початку знав, що переступив межу навіть грубою вуличної етики, бо густо почервонів. В той же час я розумів, чому він не зміг встояти перед спокусою. Скринька була майстерно зроблена з восьми або десяти різних візерунків стельових плиток з пресованої жерсті і була неймовірно красивою. Він пробурмотів: “Ну, вона була п'яна в устілку. Я подумав, що вона просто подумає про те, як це сприйняв тофф".


"Ти бачив його?" Можливо, мені слід було скористатися можливістю і розповісти йому про те, що ні передбачувана недостойність власника, малоймовірність виявлення не виправдовують крадіжку, але питання, яке я задав, швидше за все, приніс комусь користь, а не був пустою тратою часу.


“О, так. Я намагався продати останні свої газети і вийшов у провулок, щоб відволіктися від вітру. Цей тип тягне стару леді Вульф за кут, скидає її там, де дах трохи стирчить з-за спини Риби з Кільцем, тому що все ще йшов дощ, і чиркає сірником. Я добре розгледів його фізіономію. Квадратне обличчя, борода, схожа на кущ гостролиста, окуляри в роговій оправі і красива шовкова капелюх. Він стягує з її голови шарф і підносить сірника до її особі, розглядаючи її зблизька. Я думав, він підпалить свою бороду або її брови. Потім він видуває його і прямує в провулок, спотикаючись об кошик. Я мало не розсміявся вголос, але ...


Він завагався, і різка воробьиная бравада зійшла з його обличчя, показуючи, що, зрештою, йому не набагато більше дев'яти.


Знизивши голос, немов побоюючись, що друзі почують його визнання в переляку, він додав: “Він був поганою людиною, місіс У. Я майже не бачив її обличчя, але було щось у ньому, в тому, як він рухався, як ніби він швидше вдарив би вас, ніж ні ... Я й раніше бачила таких чоловіків. Те, як він поводився з нею, як ніби вона була дохлою кішкою, а не жінкою взагалі. І я не наважувалася сміятися. Я не знаю, що йому було потрібно від місіс Вульф. Але на хвилину я злякався ... "


Він похитав головою, не сказавши того, чого боявся побачити.


“Я радий, що з нею все в порядку. Що все, що він хотів, це поглянути на неї". Потім: “Ви не скажете місіс Вульф, що це я вкрав її коробку? Це коробка для крекерів.


"Це дійсно так, Джинджер", - сказав я. “Та ти знаєш, як сильно їй потрібні гроші, які вона запрацює, продаючи це. Вона буде дуже рада, якщо їй його повернуть, тому що вона витратила на це багато годин роботи, і це може мати значення між тим, є у неї трохи вугілля для розпалювання ночами або вона замерзне. Я скажу їй, що знайшов це в сміттєвих баках за "Рибою і кільцем".


"Чорт забирай, - обурено запротестувала Джинджер. “ Що ви робили, клянуся Рибою і кільцем, місіс У.? Скажіть їй, що я знайшла це і віддала вам.


Подібно містерові Шерлоку Холмсу, Джинджер мала чуттям на правдоподібність тієї чи іншої історії.


Я був так стурбований цією дивною історією, що, коли за мною приїхало таксі, я поїхав не в Кенсінгтон, а на Бейкер-стріт. Дивлячись на понівечені плями жовтих газових ліхтарів крізь густеющий туман, я не міг сказати, що саме в оповіданні Джинджер налякало мене, тому що насправді нікому не було заподіяно шкоди, але це налякало мене. Березня, повинно бути, побачила це по моєму обличчю, коли відкрила мені двері, — або це, або просто той факт, що я рідко приходжу без попередження листом в такий пізній час, — тому що вона відразу запитала: "У чому справа?"


- Містер Холмс будинку? - запитав я.


Вона похитала головою і повторила: “Що трапилося, люба? У тебе замерзли руки", - і повела мене на кухню випити чаю. "Містер Холмса немає вдома," продовжила вона, саджаючи мене на кухні біля плити. У мене дійсно замерзли руки, і я почав кашляти. “ Він приходив і йшов у все більш дивні годинник, так часто вислизаючи через кухню. Минулої ночі він налякав цю безмозкої Алісу ледь не до півсмерті, прокрадываясь в будинок в костюмі самого мерзенного старого китайського негідника. Я сказав йому, що йому пощастило, що я не нацькував на нього собаку.


Але вона посміхнулась, кажучи це. У своїх оповіданнях Джон зазвичай недооцінював інтелект Марти, хоча зовсім не звертав уваги на її красу і на той факт, що вона була всього на рік старше мене. Я не думаю, що він коли-небудь усвідомлював, що причина, по якій містер Холмс ніколи не дивився на інших жінок, полягала в тому, що Холмс Березня були коханцями протягом багатьох років.


“ Значить, ти поняття не маєш, коли він повернеться?


“Ні. Він не приходив минулої ночі ... " Її обличчя запаморочилось занепокоєнням, яке їй вдавалося, більшу частину часу, пригнічувати. “Я підозрюю, що хтось спостерігав за будинком — стежив за його пересуваннями. Так що ніхто нічого не знає ". Вона поставила горщик з медом на стіл, щоб додати трохи в мій чай, і поки вона це робила, я відсунула свою сумку в бік. Він нахилився, і зміна його положення змусило маленьку ляльку Коломбіну висунути голову з-за борту. Марта здригнулася, трохи не розплескати чай, і запитала: "Звідки у тебе це?"


"Коломбіна?" Я дістав її з пакета і притулив до цукорниці, потім подивився Березні в обличчя. "Що це?"


Вона зробила мені знак залишатися на місці і вийшла з кухні; я почув її кроки на сімнадцяти сходах, що ведуть на поверх вище. Через кілька миттєвостей вона повернулася, несучи на руках сестру-близнюка Коломбіни. Круглолиций, загадково посміхаючись, волосся кольору шовкової нитки заплетене в хитромудрий шиньйон на зразок тих, що були популярні років десять тому ...


"Один з клієнтів містера Холмса приніс це сюди сьогодні вдень", - сказала вона. "Це приготувала її мати, її мати, яка зникла шість років тому ... "


“Місіс Торн? Джон сказав мені." Я поставила двох ляльок поруч на стіл. Одяг старшого близнюка була яскравіше, мережива - новими, а намиста і гудзики - більш дорогими, але і те, і інше, поза всяким сумнівом, виткала одна і та ж рука. Ми подивилися один на одного, збиті з пантелику і приголомшені. Це була Марта , яка сказала,


"Він шукає її".


"Її чоловік?" В моїй свідомості виник образ великого чоловіка в окулярах, "з бородою, схожою на кущ гостролиста", схилився над безпорадною жінкою в провулку, підносячи свічку до її обличчя.


Він був поганою людиною, сказала Джинджер. Як ніби він швидше вдарив би тебе, ніж ні. Я боялася ... .


Березня смикнула за дзвінок, щоб викликати Біллі з його кімнати в підвалі, і пішла за своїм плащем.


У нас не було такого повного справи, як могло знадобитися містера Холмса, щоб застрибнути в таксі і почати діяти, але ми обидва знали, що відбувається щось нездорове і небезпечне.


Поки таксі тряслося за непроглядно темними вулицями задушливою тумані, я переказав Березні те, що розповіла мені Джинджер. “Звучить так, ніби містер Торн тижнями блукав вулицями переодягненим, підходячи до будь-якої жінки, яка торгує ляльками, — а бог свідок, їх багато, — щоб розглянути її ближче. Хоча звідки йому було знати, що його дружина продає ляльок в Іст-Енді, і навіщо їй це робити? ... Якщо тільки вона дійсно не божевільна, як він стверджує.


"Містер Холмс здогадався, що вона все ще в Лондоні", - сказала Марта. “Як, я не знаю. Можливо, Торн стежив за ним або намагався. Його спроби приходити і йти таємно почалися незабаром після того, як містер Торн вперше приїхав з міс Торн, щоб "допомогти з цією справою".


"Або це міг бути спільник Торна", - припустив я. І я розповів їй про продавщиці з гачкуватим носом, яка так пильно спостерігала за мною, коли я розмовляв з Куїні в "Ковент-Гарден" в той день. "Якщо вона бачила, як я розмовляв з Куїні — а містер Торн легко міг бачити мене тут в той день, коли я приходив у гості, — його спільник розповів йому про це".


Джарві похитав головою, залишаючи нас на Меріголд-Уок, одному з тих сумовитих вузьких провулків, що ведуть геть від доків, де будинки туляться один до одного, як поранені в якийсь нескінченній війні, і тіні, здається, поглинають слабке світло газових ліхтарів. Але ми не могли бути впевнені, коли Куїні повернеться. Трактир на розі відкидав на мокрий тротуар охристі відблиски, і хоча ми з Мартою погодилися, що в крайньому випадку знайдемо там притулок, ми обидві вирішили якийсь час почекати в темному дверному прорізі брудної квартирки Куїні. Навіть звичайна компанія п'яних матросів, лахмітників, вантажників вугілля і костерів не блукала вогким вулицями; тільки одна літня жінка, похитуючись, брела по протилежному тротуару, тонким, скрипучим виттям оспівуючи привид Анни Болейн. Була одинадцята година, і тільки зрідка вологий цокіт копит з Док-роуд і приглушене музичний брязкіт такелажних блоків в самих доках долинали до нас крізь темряву.


Я закашлявся і щільніше закутався в плащ. Джон ніколи не дозволив би мені дослухати до кінця, якщо б я знову захворів з-за цього. "Місіс Торн пропала вже шість років тому," сказав я через деякий час. “ Чому її чоловік почав шукати її тільки зараз?


"До цього він наводив довідки про неї в Європі," спокійно відповіла Марта. “ Але її дочки було п'ятнадцять, коли Джульєтта Торн втекла ...


Я здригнулася, згадавши, як мигцем побачила суворе обличчя Лайонела Торна. Я згадав також страх в очах Джинджера, коли він розповідав про бородатому чоловікові, склонившемся над непритомній жінкою в провулку. “ Ви думаєте, вона дійсно божевільна, як він говорить?


"Коли чоловік каже, що жінка божевільна," сказала Марта сухим м'яким альтом, - він часто має на увазі, що вона не буде робити те, що він накаже. Чоловікові смертельно легко оголосити дружину божевільною тільки на підставі його власного слова, особливо якщо у неї є якісь інші ексцентричні манери, якими, як ви говорите, має Куїні. Тоді всі положення, прийняті її батьком для контролю над її власністю, були анульовані, та її чоловік став би опікуном. Можливо, я помиляюся, і Джульєтта Торн насправді божевільна як шляпница, але життя окремо від чоловіка, можливо, єдиний спосіб, який вона могла придумати, щоб зберегти свою свободу до повноліття дочки. Слухай!"


Бо тепер ми обидва почули приглушений свинцевий стукіт жіночих кроків по тротуару. Пильно вдивляючись у морок, я нічого не побачив, крім розмитої плями вогнів трактиру. Потім повз них промайнула тінь, сутула і маленька, кваплива.


Я втік по сходах з укриття і прискорив крок, щоб зустріти її. Я знову кашлянув, і маленька фігурка зупинилася, але тепер я міг розгледіти, що це була Куїні. Я покликав: "Джульєтта", - і вона різко повернула голову, здригнувшись, і кинулася бігти—


І перед нею, з туману, раптово вималювалася темна постать, яка, як я знав, була Лайонелом Торном.


"Джульєтта, біжи!" Я крикнула, але Торн був занадто швидкий для неї. Він швидким кроком добрався до неї, схопив за руку, опустивши кошик з ляльками на тротуар, і у світлі газового ліхтаря пабу я побачив блиск стали в його руці. До цього часу я теж побіг і кинувся на чоловіка, штовхаючи його з усіх сил.


Він похитнувся, спіткнувся об бордюр. Він випустив жінку і замість цього схопив мене. Я побачила блиск його ножа і ухилилася, відчувши, як сталь заплуталася в моєму плащі і заскреготіла за корсета. Потім в наступну секунду Березня накинулася на нього, тягнучи за руку з ножем, а за мить жінка на іншій стороні вулиці, раптово стала шести футів на зріст і скинула шаль, капелюшок і посвідчення особи у купу старих ганчірок, завдала містерові Торну такий удар в підборіддя зігнутим кулаком, що ноги містера Торна відірвалися від тротуару і знову стикнулися з ним тільки після удару по потилиці. Я чув , як містер Безпомилково впізнаваний легкий голос Холмса вигукує: "Березня!"


"Зі мною все в порядку... "


Потім Холмс опустився на коліна поруч зі мною на тротуар — я не пам'ятав, як впав, але я сидів на мокрих плитах, намагаючись віддихатися, поруч зі мною лежав ніж Торна, зловісно поблискує в тьмяному світлі. “ Моя дорога місіс Уотсон, з вами все в порядку?


Мені вдалося кивнути — у мене закрутилася голова, і він обмацав мої руки та обличчя.


"З нею все в порядку?" — запитав голос Куїні - місіс Голос Торна — і я, моргнувши, втупився в Холмса з довгим сивим перукою злісної торговки з ковентегарденского ринку, звисаючим розпущеним кобыльими хвостами йому на обличчя, і диханням, виривається пором з його губ. Навколо нас кричали чоловіки, які виходили з пабу:


“ Тоді подивися на цей свинарник!


"Присягаюся богом, це знову Джоллі Джек 'is tricks", б'юся об заклад!


"З тобою все в порядку, мем?" (Звертаючись до Холмсу) "З цією леді все в порядку?"


"Цей чоловік намагався вдарити мене ножем", - сказала я, з зусиллям зберігаючи голос твердим, і вказала на містера Торна, все ще лежить без свідомості у дорожній багнюці. Я відвернув край свого плаща, щоб показати жахливу діру. “ Я і ця леді...


Але Джульєтти Торн уже не було.


Тільки після того, як Суд присяжних уклав її чоловіка під варту — на підставі моїх свідчень і свідчень Цив Вульф, Гордона "Джинджера" Робінсона і двох або трьох інших бродячих торговців ляльками, — Джульєтта Торн прийшла в Судовий будинок і попросила мене відвезти її на Бейкер-стріт на зустріч з містером Холмсом.


"Звичайно, я була божевільною", - сказала вона абсолютно спокійно, коли ми сіли в затишній вітальні містера Холмса: я, містер Холмс, Джон (який провів вечір зі своїм другом, поки я була в Поселенческом будинку) і Березня. “Яке інше слово ви б використали про дівчину, яка наполягла на тому, щоб вийти заміж за людину, якого всі, включаючи її вмираючого батька, вважали мисливцем за приданим, егоїстичним, розважливим, жорстоким і холодним? Мій батько попросив мене почекати, зробив все, що було в його силах, щоб змусити мене заприсягтися на Заповіті, що я не вийду заміж протягом п'яти років — бо він добре знав мою імпульсивність і знав, що через кілька років моя одержимість пройде і я більше не буду думати про весілля з Лайонелом Торном, як про те, щоб кинутися з Лондонського мосту. Але я б не став чекати".


Вона похитала головою. Вона не так вже сильно відрізнялася від місіс Вульф. Будучи приблизно того ж зросту і, як і вона, брюнеткою. Тільки після того, як я була присутня в Суді присяжних, я зрозуміла, що всі жінки, до яких чіплявся Лайонел Торн і накачував їх наркотиками, мали хоча б поверхневе подібність один з одним. Шість років поневірянь і злиднів наклали свій відбиток на Джульєтту Торн, як накладають це на всіх жінок, яким доводиться з усіх сил заробляти собі на життя. Але я бачив, що коли-то вона була досить гарною дівчиною.


"Через кілька років я зрозуміла, що це не так", - продовжила вона. “Мій дорогий батько, слава Богу, якщо він не зміг відговорити мене, то, принаймні, зв'язав гроші і майно так, щоб Лайонел не міг до неї доторкнутися, адже це було за кілька років до прийняття Закону про власність заміжніх жінок. Це — і те, що він назвав моєї 'невдячністю' до його маленьким примхам і бажанням, що стосуються акцій залізниці і власності в нетрях, — було тим, що швидко пробудило звіра в мого чоловіка. Це були мої гроші, які я міг інвестувати, розпоряджатися і зберігати на свій розсуд. Замість того, щоб шукати власну професію — він служив у лейб-гвардії, коли ми одружилися, але майже відразу ж продав свій офіцерський чин, — він постійно будував плани, як скористатися моїм майном, після того як розтратив своє власне на досить дурні спекуляції, які завжди провалювалися, за його словами, з чиєї вини і злого умислу.


“За кілька років шлюбу я краще пізнала чоловіка, за якого вийшла заміж. І з роками моє огиду і жаль перетворилися спочатку в підозра, а потім страх. Я залишалася з ним, щоб захищати нашу дочку так довго, як могла, але коли я виявила в його столі листування з різними лікарями щодо спроб визнати мене божевільною — і Лайонела призначили опікуном майна, — я зрозуміла, що повинна бігти ".


"Зізнаюся, у мене не було багато часу спостерігати за вами, мадам", - соромливо сказав Джон, сидячи поруч зі мною на дивані. "І все ж той невеликий досвід, який у мене був з божевільними, змушує мене засумніватися в тому, що таке рішення може бути приведено у виконання".


"Тепер ви бачите мене, доктор," посміхнулася місіс Торн. “Якби ви бачили мене у роки, що послідували відразу за смертю мого дорогого батька, коли я переходила від спиритуалиста до спиритуалисту у пошуках контакту з ним, прощення гріхів і ради, коли я проводила години і дні, зачинившись у своїй кімнаті, роблячи ляльку за лялькою, щоб відволіктися від думок про руйнування, яке я влаштувала в своєму житті, — ви могли б сказати інакше. Навіть у цій країні чоловікові досить легко оголосити свою дружину божевільною, особливо якщо вона вірить — як вірю я, — що померлі продовжують проявляти активний інтерес до тих, кого вони любили за життя.


"І тому ви втекли," сказав Холмс. Від зловісного вигляду сивочолої торговки з ринку, яка так пильно дивилася на мене в Ковент-Гардені, не залишилося й сліду не дивно, що він втупився саме на мене, а не на когось іншого, розмовляючи з жінкою, за якою ходив спостерігати, як за можливу кандидаткою на роль зниклої місіс Торн. Якщо б він був удома в той день, коли міс Віола Торн принесла в його кімнату ляльку, зроблену її матір'ю, саме він, а не я, першим встановив би зв'язок між Джульєттою Торн і Кукольницей Куїні.


Але, можливо, не почувши деяких чуток, що ходили по Поселенческому дому, про це Доброзичливому обухівського джентльмена, він би почекав з пошуками її.


Місіс Торн кивнула. “Серед спірітуалістів я зустрічала людей, які допомагали мені, хоча вони поняття не мали, хто я така. А після того, як я оселився в Уайтчепелі, я познайомився з кількома моряками, готовими возити листи за кордон, надсилати їх поштою з Європи, щоб створити враження, що я покинув країну. Я не зміг би стежити за маєтками через газети, якби дійсно виїхав за кордон. І було абсолютно необхідно повідомити сімейному підприємцю — і моєму дорогому дитині - що я не вмер. Як розумно з вашого боку було вистежити мене, містер Холмс, " додала вона, погрозивши детективу пальцем. “ Лайонел був хитруном, і йому це ніколи не вдавалося.


"Ваш чоловік і іноземна поліція, з якою він контактував протягом багатьох років, приділяли занадто багато уваги країні походження марок і занадто мало - країні походження папери", - з посмішкою відповів Холмс. Папір і чорнило безумовно були британського виробництва. Більш того, вони завжди були дешевими, нічого такого, що використовувала б жінка, ведуча мандрівний спосіб життя звичайної фешенебельній мандрівниці з Континенту, якої, на думку вашого чоловіка, ви є. Крім того, така жінка не стала б відправляти листи з таких портів, як Марсель, Гамбург. Отже, з самого початку мою увагу привернув Іст-Енд. Хоча минуло кілька тижнів, перш ніж ваша дочка змогла повернутися в Норфолк, щоб знайти одну з ваших ляльок і показати мені — як я і просив її з самого початку, — на початку мого розслідування вона згадала, що ви їх зробили. Це — і ваша відмова вислати вам гроші, за яким вас можна було б вислідити, — одразу ж підказала мені спосіб, за допомогою якого жінка могла б хоча б трохи заробляти на життя, ховаючись.


“ І все ж ви нічого не сказали про це моєму чоловікові?


Холмс з хвилину помовчав, дивлячись у вогонь. Місіс Торн приїхав в Поселенський будинок, коли вже почали опускатися перші вечірні тіні, так що Джон і містер Холмс якраз закінчували свій спільний вечерю — готуючись до давно обіцяного вечора розмов про деяких ранніх справах містера Холмса, звіти про яких Джон сподівався написати, — коли Березня показала місіс Холмс, що у неї є син. Ми з Торном піднімаємося сходами.


“ Якщо б я був таким бездоганним аналітиком, яким Ватсон любить робити з мене, - повільно мовив Холмс, - я вважаю, у мене не було б причин не інформувати Лайонела Торна про хід моїх пошуків. Можна сказати швачкою на її лівому рукаві і швець з його пальця, але зазначає, що злий персонаж залишає на людину менш легко угруповання—можливо, тому, що, як Мілтон так блискуче очок в перших пісень "Втрачений рай", злодійство набуває різноманіття форм, хоч і сам я знаходив, що добро несе, як багато форм в світі".


"І все ж навіть такий маленький вуличний араб, як Джинджер Робінсон, - тихо сказав я, - здогадався, що його наміри були злими, сам не знаючи, як він здогадався".


"Я повинен поліпшити своє знайомство," пробурмотів Холмс, " з молодим містером Робінсоном. Якщо б я був абсолютно холоднокровним і аналітично мислячою людиною, яким постає містер Шерлок Холмс з розповідей, я б не дозволив простому упередженню вплинути на те, як цей чоловік відводив очі, коли говорив про свою дружину, або на занадто гладкі опису її зникнення, не заплямовані ні найменшими сумнівами щодо його мотивів. Бо ваш чоловік, місіс Торн, дуже добре вміє робити вигляд, що діє з кращих спонукань.


"Наскільки я знаю, - сказала місіс Торн, "на превеликий жаль".


“І все ж ці речі, такі як зуб ткача або праве плече конюха, теж є підказками, на які відреагував мій розум. Дуже скоро після того, як я почав свої дослідження в Іст-Енді, я усвідомив, що за мною спостерігають, коли я виходив з дому. В злочинному світі Лондона є ряд злочинців, у яких могли бути причини для цього. Але коли містер Торн прийшов наступного разу, я помітила рум'янець на його щоках і губах, що залишився від спиртової жуйки, там, де він прикручували запозичені вуса. Оскільки він не згадав при мені про використання маскування, я здогадався, що моїм переслідувачем був він. Після цього я зробив усе, що міг, щоб позбавити його від запаху, але боюся, що він теж робив те ж, що і я: шукав тебе серед людського натовпу на цих нещасних вулицях. Він абсолютно ясно показав, що мав намір з вами зробити, коли нарешті знайшов вас, вважаючи — на жаль, цілком вірно, — що вашу смерть спишуть на повернення Джека Різника або якого-небудь іншого злочинця в цьому роді. Якщо тільки вони не носять особливо огидного характеру або не супроводжуються якими-небудь сенсаційними обставинами, мало хто витрачає багато часу на розслідування смертей бідняків ".


“ В той же вечір він зупинив мене на Коммершиал-роуд, і якщо б я не була попереджена моєї дорогої місіс У. — місіс Вотсон, тобто, - поспішно поправилася вона, - я не знаю, але я могла б піти з ним випити. Тому що із-за цієї величезної бороди і цих окулярів я не впізнав його, і голос у нього був низький і хрипкий, а слова короткі. Він знав, що у нього мало часу. Нашій доньці в цьому місяці виповнюється двадцять один рік, і він, мабуть, здогадався — бачачи, як вона виступала проти нього сьогодні в суді, — що його шанс контролювати яку-небудь частину сімейних грошей зникне, коли вона досягне повноліття.


"Важливість майбутнього дня народження міс Торн не вислизнула від мене", - сказав Холмс. "Що ви мали намір робити, коли вона досягне повноліття?"


"Я мала померти", - абсолютно спокійно сказала Джульєтта Торн. "О, не зовсім померти", - додала вона, коли і я, і Джон скрикнула від жаху. “Я склав свій заповіт, залишивши всі Віолі повністю і без прив'язки до її батька. Я планував інсценувати нещасний випадок' в Брюсселі чи Гамбурзі з деякими з моїх друзів-моряків, маючи достатні докази того, що Джульєтти Торн більше немає. Тільки так я могла бути впевнена у звільненні себе і мого бідного дитини від негідника, за якого вийшла заміж. Моє серце розривалося від усвідомлення того, що я ніколи більше не побачу своєї дитини ... "


Її голос затремтів, і вона змусила себе посміхнутися. "Я бачила її сьогодні на суді присяжних", - сказала вона. “Я був у залі суду — хіба вона не виглядала прекрасною, коли встала і розповіла свою власну історію про те, що він заподіяв мені зло, свідком якого вона була, про зловживання, які вона сама зазнала від його рук? Є дівчинка, яка ніколи не дізнається, що її мати нерозумно вірить в чоловічу брехня.


Вона замовкла і притиснула руки до губ, її темні очі наповнилися сльозами. "Моя бідна Віола," прошепотіла вона. “ Через що вона, мабуть, пройшла після того, як я втік — думала, що я залишу її, просто щоб врятуватися від неприємностей. Тепер, коли Лайонел там, де він не може до мене дістатися, я подам на розлучення, який, я впевнена, буде задоволений, враховуючи його спробу вбити бідну місіс Вотсон ...


Вона простягла мені руку і стиснула мої пальці своєю сильною, загрубілі від роботи хваткою. "Але я боюся, що ніколи більше не зможу подивитися в обличчя своєї дочки".


Поки місіс Торн говорила, я побачив, як містер Холмс повернув голову, прислухаючись до звуків на вулиці. Прислухавшись, я почув, як під'їхало таксі, і невістка Марти, Дженні Тернер, відкрила вхідні двері. За мить двері вітальні відчинилися, і на порозі з'явилася висока струнка чорнява дівчина, яку я мигцем бачив всього один раз на порозі. Торн неголосно скрикнула, але її дочку всього лише одним-двома кроками перетнула кімнату і уклала мати в обійми.


Коли дві жінки міцно притиснулися один до одного, Джон ніжно обійняв мене за талію і вивів з кімнати.


OceanofPDF.com


МІСТЕР ДЖЕЙМС ФІЛЛІМОР


Десь у сховищах банку Cox & Co. на Чарінг-Кросс є потертий в дорозі жерстяної поштову скриньку з моїм ім'ям, Джон Х. Уотсон, доктор медицини, колишній військовослужбовець індійської армії, написаним на кришці. Він забитий паперами, майже всі з яких являють собою звіти про справи, які ілюструють цікаві проблеми, які містерові Шерлоку Холмсу доводилося в різний час вивчати. Деякі, і не менш цікаві, виявилися повними невдачами, і як такі навряд чи варто розповідати, оскільки ніяких остаточних пояснень не буде. Проблема без рішення може зацікавити студента, але навряд чи може не викликати роздратування у звичайного читача. Серед цих незакінчених історій є історія містера Джеймса Филлимора, який, повернувшись у свій будинок за парасолькою, більше ніколи не з'являвся на цьому світі.


— "Проблема мосту Тор"


автор гілден (КРЕЙДА


Авантюра забутого Парасольки


У "Проблемі мосту Тор" доктор Ватсон згадує кілька випадків, про яких "навряд чи варто розповідати, оскільки остаточного пояснення не передбачається". Далі він говорить, що "Серед цих незакінчених історій є історія містера Джеймса Филимора, якого, повернувшись у свій будинок за парасолькою, ніхто більше не бачив у цьому світі".


Я, містер Джеймс Филимор, все ще перебуває в цьому світі, беру на себе сміливість пояснити, що сталося тим холодним квітневим ранком, вважаючи, що справжні подробиці справи повинні бути збережені. Факти менш загадкові і більш драматичні, ніж деякі фантастичні припущення, висунуті в найбільш сенсаційних статтях щоденної преси, — вони не мають відношення ані до чорної магії, ні до викрадань марсіанами містера Уеллса, а тільки до людської жадібності.


Я починаю:


П'ять років тому я познайомився з молодою леді, яка називала себе Еліс Медісон. Це була солідна жінка з рум'яними щоками і приємною вдачею. Вона мені відразу сподобалася, і, схоже, мої теплі почуття були взаємними. Протягом декількох місяців наша взаємна повага і насолоду товариством один одного переросли в кохання. Вона здавалася не обтяженої особистими зв'язками, а я непогано заробляв в якості віце-президента Morehouse & Co., так що не було причин, по яких ми не повинні були планувати одружитися.


На самому початку нашого шлюбу Еліс взяла за звичку заходити в мій офіс на Трогмортон-стріт, щоб ми могли разом пообідати в полудень. Нам обом подобалося це розвага, і ми не бачили в ньому нічого поганого, тому продовжували зустрічатися таким чином раз або два в тиждень. У той час не здавалося важливим, що в кутку мого кабінету стоїть великий сейф. У сейфі зберігалися гроші, а також акції, облігації, контракти та інші важливі папери, які могли знадобитися нашим інвесторам, і наявність цих документів під рукою позбавило нас від необхідності знову і знову посилати кур'єра в банк протягом робочого дня. Тільки містер Морхаус і я знали комбінацію від сейфа.


Моє життя протікала без неприємних пригод, поки одного разу ввечері, прийшовши додому з роботи, я не застав свою дорогу дружину за серйозною розмовою з невисоким круглим чоловіком з багряним обличчям з великими рисами, хоча і неголеним, під густими навислими бровами. Він був одягнений так, як міг би бути одягнений помірно процвітаючий торговець у відпустці — у злегка вийшов з моди костюм, трохи тіснуватий під пахвами і потертий на манжетах. Його капелюх знала кращі часи, і останнім часом нікому не приходило в голову чистити його черевики.


Він подивився на мене так, ніби оцінював тварина. "А лордство - симпатичний хлопець, чи не так?" зауважив він образливим тоном.


Моя дружина нічого не сказала, а тільки продовжувала в жаху дивитися на нього.


"Не забувай", - сказав цей неприємний чоловік і погрозив їй пальцем.


"Що означає це вторгнення?" Закричав я. "Чому ви чіпляєтеся до моєї дружини?"


Чоловік посміхнувся. "Дійсно, ваша дружина", - сказав він, піднімаючи капелюх переді мною, і неквапливо вийшов, зачинивши за собою двері. Я відчинив її і спостерігав, як він важливо йде по вулиці повз пари чекають таксі. Я зачинив двері й повернувся до дружини, маючи намір розібратися в цій ситуації. Але вона ходила переді мною взад і вперед і найжахливішим чином заламувала руки. Очевидно, я не міг допитувати її, поки вона була в такому стані. Я попросив принести води, потім порадив їй заспокоїтися і сісти. Після того, як покоївка принесла глечик з водою і склянку, Еліс зробила кілька ковтків, а потім, заридавши, закрила голову руками.


"Звичайно, - сказав я, - поки я тут, вам нема чого боятися цього людини".


"Навпаки", - сказала вона. "Я боюся, що він може зруйнувати наші життя".


"Наші життя?" Я запитав з подивом. “Ми в небезпеці? Я негайно викличу поліцію".


Вона підняла голову і промокнула хусткою почервонілі очі. "Боюся," сказала вона, - що поліція не зможе допомогти".


"Моя дорога, в твоїх словах немає сенсу". Протягом багатьох років моїм єдиним контактом з співробітниками поліції був обмін кивками, якщо ми випадково проходили повз на вулиці. Я ніколи не потребував їхньої допомоги, але завжди припускав, що якщо я попрошу про неї, вона буде надана.


У відповідь вона уривчасто зітхнула.


"Можливо, вам краще пояснити", - сказав я.


Вона кивнула. "Я повинна почати," сказала вона, "з визнання в щось настільки жахливе, що приховувала це від тебе, боячись того, що ти можеш зробити".


"Я люблю тебе, моя люба", - сказав я, геть збитий з пантелику її попередженням. "Ти не могла зробити нічого настільки жахливого, щоб я міг заподіяти тобі якоїсь шкоди".


"Я теж люблю тебе, Джеймс," сказала вона. - І я прошу тільки, щоб ти не думав про мене надто суворо.


"Готово!" Я закричав трохи голосніше, ніж мав намір. "Тільки в чому полягає ваше визнання?"


“ Я був одружений до того, як ми зустрілися.


Її слова були для мене великим потрясінням, але все ж не настільки сильним, як я побоювався. Поки я все ще переварював її інформацію, вона продовжила. "І я боюся, що я все ще одружений".


Її друге визнання довело, що я все ще не позбавлений здатності дивуватися. І мені було важко стримати обіцянку, яку я так нещодавно дав. Важкі думки заполонили мій мозок. "Продовжуй", - це було все, що я дозволив собі сказати.


Саме тоді Еліс розповіла історію, якої я б не повірив, якби не знав її так добре і не бачив щирості на її обличчі. Так вийшло, що моя довіра до неї не було марним, тому що подальші події довели її правоту.


Вона була (як вона пояснила) трохи старша за дитину, коли зустріла і якимось чином закохалася в неприємного людини, з яким я тільки що познайомилася, якогось містера Харві Мейнарда. Незабаром вона і містер Мейнард одружилися.


"Спочатку він був добрим, але не минуло й кількох днів, як Харві показав себе людиною із самою поганою репутацією і схильним до насильства", - продовжувала моя Еліс. “Він бив мене тільки коли випивав, але пив він постійно. Незабаром стало очевидно, що його любов до мене була таким же безперечним наслідком його алкоголізму, як і його ентузіазм бити мене рукою. Я б навіть розлучилася з ним, якщо б могла, бо ганьба розлучення був не сильніше страждань, які я перенесла, будучи заміжньою за цим негідником. Коли я поїхала провідати свою сестру в Кент, він приїхав і потягнув мене назад в Лондон.


Потім одного ранку я прокинувся і виявив, що він не повернувся з гульб, яким віддавався по ночах. Я не можу сказати, що був незадоволений таким поворотом подій, але зізнаюся, що відчував певний нездорову цікавість до того, що з ним сталося. Тільки через кілька тижнів я дізнався, що його заарештували за жорстоке пограбування і в кінцевому підсумку відправили в Дартмурскую в'язницю. Кілька років тому мені повідомили, що він загинув, переходячи вересові пустки при спробі втечі. Здавалося, величезна вага звалилася з моїх плечей. Незабаром після цього я зустрів тебе, моя дорога, і подумав, що моє життя змінилося назавжди.


"Тоді хто ж був цей дратівливий маленький чоловічок?" Запитала я, збита з пантелику. "Сподіваюся, ти теж не вийшла за нього заміж?"


"Ні, любий", - терпляче відповіла вона. “Я цього не робила. Це був Харві Мей Нард".


"Але ти сказав—"


“ Що він мертвий? Дійсно, я так думав багато років. Потім, незадовго до того, як ти сьогодні повернулася додому з роботи, Харві з'явився у нас на порозі. Він з самовдоволеним зарозумілістю хвалився, що, втікаючи з в'язниці, випадково зустрів на вересових пустках людини, змусив його помінятися одягом, а потім убив. До того часу, коли тіло було знайдено, його вже не можна було впізнати належним чином. Одяг, здавалося, говорила сама за себе ".


Я не можу в достатній мірі описати свої почуття жалості до дружини і відрази до містера Харві Мейнарду. Я поплескав Еліс по руці і запропонував їй зробити ще ковток води. Коли ця допомога була на даний момент завершена, я попросив її продовжити свою розповідь. "Звичайно, повинно бути щось ще", - сказав я.


"Ні, - насилу вимовила вона. “ Більше немає. Вона відвела від мене погляд і здригнулася.


"Але чого він хотів?"


“ Тільки для того, щоб трохи позловтішатися з приводу його втечі.


“ Звичайно, я повинен подзвонити в поліцію.


Аліса зітхнула. “Харві Мейнард - дуже погана людина, - сказала вона, - але, на жаль, він не дурний. Поліція напевно не знайде його до того, як він сяде на корабель, що прямує до Південної Америки".


День чи два я розмірковував над тим фактом, що Еліс була, якщо не по-іншому, двоеженкой в очах закону. Тим не менш, це здавалося дрібницею порівняно із злочинами, вчиненими містером Харві Мейнардом. Що ще більш важливо, я не міг перестати любити Еліс тільки через необережних вчинків, які вона зробила в молодості. Тепер Харві Мейнард був на шляху в Південну Америку, де, швидше за все, залишиться; якби він повернувся в Англію, то ризикував бути впізнаним поліцією. Ні, він більше ніколи не потурбує мою улюблену Еліс або мене. Догляд Мейнарда, здавалося, поклав кінець інциденту. Чого я не знав тоді, так це того, що містер Мейнард насправді не їздив в Південну Америку, а замість цього змусив мою дружину здійснити вчинок, який був так само осоружна її характером, як і моє.


Незабаром після появи Харві Мейнарда Еліс прийшла до мене в гості на ленч. Я не надав цьому значення, коли вона прийшла трохи раніше звичайного і зайняла своє звичайне місце в шкіряному кріслі з високою спинкою навпроти мого столу. Ми трохи поговорили, а потім я зайнявся своїми справами. Здавалося, їй доставляло задоволення спостерігати за моєю роботою, і я визнаю, що мені приносило певне задоволення спостерігати, як вона спостерігає за мною.


"Вибачте мене, моя дорога", - сказала я, встаючи. "Я повинна отримати підпис містера Морхауса на цих паперах".


Вона кивнула і дозволила мені продовжувати.


Я вийшов з кімнати і був відсутній всього кілька хвилин. Коли я повернувся, Еліс все ще сиділа, але читала книгу, яку тепер прибрала назад у сумочку, і тепло посміхнулася мені.


"На цьому ранкова робота завершена", - повідомив я їй. "Не повечеряти нам?"


"Звичайно, так і зробимо," сказала вона і встала.


Я зачинив сейф, покрутив диск і запропонував Еліс руку.


Як звичайно, ми вирушили в "Луїджі", невеликий ресторан на Брод-стріт, який ми обидва знали і любили. Яловичина була надзвичайно смачною, хоча птах, можливо, була трохи недожарена. Під час вечері Еліс спробувала розповісти веселу історію про нашу покоївки Мері Енн, у якої була звичка несвідомо виконувати маленькі танцювальні па під час роботи. Але історія звалилася сама по собі, коли Еліс, здавалося, відвернула себе іншою думкою.


"У чому справа, моя люба?" Запитав я. Ми не говорили про Харві Мейнарде кілька днів, але епізод не був забутий.


"Нічого", - сказала Еліс, похитавши головою. Вона неуважно, як ніби щось ще було в неї на думці, жувала яловичину.


В той вечір я знову застав свою дружину в сльозах. Невже якась нова катастрофа спіткала мою бідну Еліс?


"Я повинна зробити жахливе визнання", - сказала вона, коли я кинулася до неї.


"Що?" Я запитав з подивом. "Ще один?"


Як світло на воді, посмішка з'явилася і погасла на її обличчі.


“ Я не сказав вам істинної причини візиту Харві Мейнарда.


"Так?" Обережно зауважив я.


"Він зажадав, щоб я дала йому тисячу фунтів, або він зруйнує наші життя, повідомивши поліцію і щоденні газети, що я двоєженець".


“ Значить, він не поїхав у Південну Америку?


Вона похитала головою. “ У всякому разі, поки немає.


Моє здивування було приголомшливим. "Ти змусив мене повірити, що він прийшов сюди тільки позловтішатися," сказала я, намагаючись не звучати обвиняюще, але у мене це не вийшло.


“ Моїм самим заповітним бажанням було не вплутувати вас в ці справи.


“ Ти так погано думаєш про мене, що я готовий на все, окрім як допомагати тобі, наскільки це в моїх силах?


“ Скажи краще, що я про тебе дуже високої думки. Що чим менше ти знаєш і чим менше був залучений, тим більше ймовірність, що ти вийдеш неушкодженим.


Її слова глибоко зворушили мене. "Але тисяча фунтів". Я плакав. "Як ви могли сподіватися зібрати таку суму?"


"Я намагалася закласти свої коштовності", - пояснила вона. "Але як би я не торгувалася, я не змогла отримати достатньо натомість".


"І що?" Я запропонував, підштовхуючи її, не в силах стримати цікавість, прокрадывающееся в мій голос.


“Я побачив, що для мене закриті всі шляхи, крім одного. І моє єдине рішення не було ідеальним. Здавалося, що у мене був вибір: викрити тебе як пішака в руках жінки-двоєженця або як чоловіка, який пограбував свою компанію на тисячу фунтів. Сьогодні вдень, повернувшись додому після нашого ленчу, я віддав гроші, які взяв з вашого сейфа, Харві Мейнарду в обмін на його мовчання.


Я без праці зрозумів її скрутне становище, але залишалося одне питання. "Наскільки мені відомо, - сказав я, - код від сейфа відомий тільки містерові Морхаусу і мені".


"Абсолютно вірно", - визнала вона. "І таким чином ти стаєш головним підозрюваним у пограбуванні". Вона знову затулила обличчя руками.


"Але як ви дізналися комбінацію?" Я запитав, наполягаючи.


З майже чоловічий прямотою вона подивилася мені прямо в очі. "Мені не потрібна була комбінація", - сказала вона рівним, спокійним голосом. “ Я просто взяв гроші з відкритого сейфа, коли ви ходили за підписом містера Морхауса на цих паперах.


Я кивнув. Її пояснення мало сенс. Коли вона знову заплакала, я зазначив, що на наступний день, коли виявиться недостача, як вже вказала Еліс, я, безумовно, буду першою людиною, який потрапить під підозру.


Я довго сидів мовчки, прислухаючись до її плачу і гуркоту машин, що проїжджали по вулиці зовні. Мері Енн видавала тихі постукуючі і шаркающие звуки, коли танцювала навколо столу, готуючи його до вечері. Гнів ріс в моїх грудях, і весь він був спрямований на містера Харві Мейнарда, знехтуваного першого чоловіка моєї милої Еліс. Я хотів запевнити її, що вдвох ми знайдемо рішення наших проблем, але у мене не було ні найменшого уявлення, як вчинити далі.


“ Що ти сказала, люба? - Запитала я.


Еліс шмигнула носом. “Я сказала, що розумію, що зробила багато помилок у своєму житті. Можливо, це пограбування було ще однією. Я, звичайно, не думала про наслідки, про те, як ця крадіжка може зруйнувати наші життя. Тільки одна думка промайнула в моєму мозку, що я повинен якимось чином роздобути гроші. Тепер я готовий зізнатися в своїх злочинах поліції і з радістю відправитися у в'язницю за двоєженство і грабіж, радий позбутися від цього жахливого людини. Я шкодую тільки про те, як це фіаско вплине на вашу репутацію. Мене не хвилює моя власна, що теж добре. Звичайно, коли поліція дізнається, що я скоїв ці злочини і що ви не причетні ні до одного з них, ви не будете занадто сильно страждати. Я все ще люблю тебе, моя дорога, і коли мене випустять з в'язниці, я спробую як-небудь загладити перед тобою ці страждання".


"Можливо, ще не пізно повернути гроші", - припустив я. "Ви не знаєте, де можна знайти містера Харві Мейнарда?"


Вона стомлено похитала головою.


Мені прийшла в голову ідея. Це вимагало б певною тонкої театральності з мого боку, але це могло б врятувати нас обох. .


"Немає жодних причин," сказав я, - щоб хтось з нас постраждав із-за дій Харві Мейнарда". Я взяв її маленькі ручки в свої. "Ти будеш довіряти мені, моя люба?" - Запитав я.


"Ціною мого життя", - сказала вона.


"Я сподіваюся, що до цього наша пригода не дійде", - сказав я. "Тепер ти повинна швидко зібрати речі і виїхати до своєї сестри в Кент".


"Але—"


“ А тепер швидко. Я подбаю про все завтра вранці.


“ Дуже добре, люба. Я залишаю все це на твій розсуд.


Поки вона збирала речі, я перевірив розклад поїздів. Менше ніж через годину я посадив її в екіпаж, і вона була на шляху до Кенсингтонскому вокзалу.


Я знав, що викликом підозри у своїй причетності до пограбування не тільки з-за того, що знаю комбінацію сейфа, але й тому, що на наступний ранок не з'явлюся в своєму офісі. Я не сумнівався, що поліція буде шукати мене вдома. Я швидко підготувався до їх приїзду.


Наступного ранку я встав рано. До їх превеликий подив і радість, я відпустив Куховарку і Мері Енн на весь день. Вони не задавали мені питання, але через кілька секунд вони пішли. Я надів кепку і погано сидить халат маляра, які знайшов у сараї разом з галлоном-іншим білої фарби, виліз по драбині до стіни будинку і почав наносити фарбу на зовнішню стіну. Кепка припала мені впору, але халат майорів навколо мене, як намет. Нанесення фарби на зовнішню стіну мого будинку було досить приємною роботою, і я міг би насолоджуватися нею, якби не знав, що мене чекає попереду.


Містер Морхаус скоро відкриє офіс, і клерки, перевіряючі вміст сейфа, повідомлять про недостачу. Почнуться поспішні обговорення, спочатку недовірливі, а потім розлючені. Моя відсутність буде помічено. Поліція прибуде до мене додому, можливо, в супроводі містера Морхауса. Тільки тоді я буду точно знати, чи спрацював мій план.


Довго чекати мені не довелося. Перед моїм будинком зупинився екіпаж, за яким слідувала упряжка, запряжена четвіркою вершників. Худорлявий, схожий на тхора чоловік вистрибнув з екіпажу, і за його вказівкою група офіцерів вийшла з машини і розосередилася, оточивши будинок. Я перестав малювати, спостерігаючи за всією цією діяльністю з великим інтересом. Моє серце билося в грудях, як барабан, а кров вирувала по всьому тілу.


Чоловік, який керував діяльністю поліції, збирався постукати в парадні двері мого будинку, коли його покликав високий стрункий чоловік, який швидким кроком наблизився до нього. Пристальность його погляду не схожа ні на що, що я бачив до або після. Це був, звичайно, містер Шерлок Холмс. У мене не було можливості зустрітися з ним, але один з моїх клієнтів вказав мені на нього на вулиці. Поліцейський і містер Холмс про щось переговорили, а потім поліцейський стукає у двері молотком, щоб повідомити про свою присутність.


Я вліз у вікно другого поверху, поспіхом скинув халат маляра і поклав його разом з кашкетом робочого в скриню. Я відірвав вуса, які раніше приклеїв спиртової гумкою, і встромив їх у кришку скрині. На мені був мій звичайний костюм під костюмом художника, так що мені треба було всього лише мить, щоб спуститися вниз і подивитися, хто постукав.


"Містер Джеймс Филимор?" голосно спитав поліцейський.


Я визнав, що я був такою людиною.


“ Я інспектор Лестрейд зі Скотленд-Ярду. Я змушений попросити вас пройти зі мною, сер.


“ Чому? В чому справа?


- У “Морхаус Енд Ко" відбулося пограбування, сер, і ви перебуваєте під підозрою.


"Безглуздо".


“ Це ще належить з'ясувати, сер. Ми хотіли б задати вам кілька питань.


"Тоді питай," сказав я, дозволивши праведному подразнення прозвучати в моєму голосі.


“ Вниз, у Двір, якщо не заперечуєте, сер.


Заради пристойності я побушевал ще хвилину або дві, потім дістав своє пальто з шафи в передпокої. Під час попередньої сцени містер Холмс відійшов убік і ретельно оглянув стіни і підлогу передпокою — я не міг собі уявити, навіщо.


"Якщо ви закінчили, містер Холмс," сказав Лестрейд з ноткою сарказму в голосі.


"Цілком," сказав містер Холмс і приєднався до нас в дверях.


Я дозволив вивести себе назовні, і коли ми вийшли на вулицю, я критично поглянув на небо. "Я підозрюю дощ", - сказав я. “ Може бути, ви будете так добрі і дозволите мені повернутися за своїм парасолькою?


"Будинок оточений", - сказав Лестрейд. "Втекти через вікно або чорний хід неможливо".


"Скрупульозність Скотленд-Ярду добре відома", - сказав я. “Я лише на хвилинку. Я можу йти?"


Лестрейд хмикнув в знак згоди.


Намагаючись не показувати охопив мене хвилювання, я пройшла назад в будинок, являючи собою втілення ображеної чесноти. Коли двері за мною зачинилися, я вибіг по сходах у кімнату, де залишив свій одяг художника та інші приналежності. Я надів схожий на намет халат і шапку, ретельно приклеїв вуса і виліз у вікно, де знову взявся за малювання. Через кілька хвилин я почув шум на вулиці. Поліцейські копошилися навколо будинку, немов це був потривожений мурашник. Пролунало багато питальних вигуків, за якими пішли негативні відповіді.


Повз нього пробіг поліцейський і подивився на мене. "Ви не бачили містера Филимора?" він покликав.


"Оо?" Запитав я. "Хлопець, який 'живе' тут, в цьому будинку?"


"Так, так," нетерпляче сказав поліцейський.


“ Значить, повернувся в "іс "уз, чи не так? Я відповів так, як ніби місцезнаходження містера Филимора мене не стосувалося. "Навіщо він тобі, Теен? 'ти не зробив цього, чи не так? Цей хлопець все ще винен мені гроші!"


"Не звертайте уваги", - сказав поліцейський і побіг далі. Мить поліцейські витекли з дому, як чорна вода, і незабаром все стихло. Поліцейські, їх екіпаж і супроводжуючі поїхали розшукувати мене всюди, без сумніву, вважаючи, що я якимось чином вислизнув з їхніх професійних рук. І ось мені здалося, що мене "... ніколи більше не бачили в цьому світі".


Я був у нестямі від радості, думаючи, що моя спроба обдурити поліцію увінчалася успіхом. Тепер мені залишалося тільки приєднатися до своєї дружини в Кенті. Хоча у мене не було ніяких подальших планів, я був упевнений, що випаде можливість забезпечити нашу безпеку. Можливо, коли-небудь я навіть зможу повернути тисячу фунтів, які ми з Еліс тепер заборгували Morehouse & Co. Я вже збирався залізти назад у вікно, коли хтось гукнув мене знизу. "Вибачте, шановний".


Я подивився вниз і був здивований, побачивши містера Шерлока Холмса, який пильно дивився на мене і жестикулював своєю палицею!


"Так, губернатор?"


"Я хотів би поговорити з вами", - продовжував містер Холмс. "Можливо, ви будете так добрі спуститися сюди на хвилинку".


Я не міг уявити, чого він міг від мене хотіти, але я зробив те, що зробив би будь-який торговець в моєму становищі. Я спустився і приєднався до нього на землі.


"Вам вдалося збити з пантелику поліцію," тихо сказав він, " але мене не так-то легко обдурити.


"Тоді в чому ж справа, губернатор?" Запитав я, не відчуваючи себе таким впевненим. Я багато чув про таланти містера Холмса — та й хто в Лондоні не чув? — але продовжував своє уявлення, бо не міг придумати, чим ще зайнятися.


"Повно, повно, містер Филимор," жартівливо сказав містер Холмс. “ Художник без плям фарби на черевиках - це справді дивина. Ви згодні?


Вражений, я опустив погляд на свої чисті черевики, тільки що вичищені цим ранком. Боюся, я дивився на містера Холмса досить тупо. Мене дійсно зловили. Я думав, що все, що залишилося, - це арешт та інші юридичні формальності.


"Справи у вас підуть краще, якщо ви повернете гроші", - сказав містер Холмс.


"Без питань", - відповів я. "Але у мене його немає".


"Значить, ти знаєш, де це", - звинуватив він.


Я не сумнівався, що вона була у Харві Мейнарда. "Тільки в самому невиразний сенсі," визнав я.


“ Зрозуміло. Містер Холмс довго вивчав мене, без сумніву, аналізуючи все, що міг розгледіти в моєму тілі, в пошуках підказок. Раптово він різко розсміявся. “ Залиш свою маскування он там, у кущах, “ сказав він, - і ходімо зі мною мої кімнати. Я не вірю, що поліція потурбує нас. Вони шукають тебе на залізничних станціях і в доках ".


Я не пручалася, коли він міцно схопив мене за руку і повів у бік Бейкер-стріт. Я не змогла б втекти, навіть якби захотіла.


Ми з містером Холмсом не обговорювали тему, яка тоді займала наші уми найбільше. Я, тому що хотів привести в порядок свої думки, а вулиця не здавалася мені підходящим місцем для будь-яких пояснень, які я міг би запропонувати. Він ... ну, я впевнений, що у містера Холмса були на те свої причини. Мені сказали, що він завжди так робив. У будь-якому випадку, я мовчав, поки містер Холмс коментував перспективи погоди і різні музичні вистави, які давалися в багатьох лондонських театрах. Тільки після того, як ми дісталися до його кімнат і він посадив мене в крісло з чашкою чаю, я сказала: "Зізнаюся, мені дуже цікаво, як сталося, що ви проходили повз мого будинку сьогодні вранці".


"Немає нічого простіше пояснити", - сказав містер Холмс. “Мене найняла компанія "Морхаус і Ко". — Наскільки я розумію, ваші роботодавці, — щоб повернути гроші, які, на їхню думку, ви вкрали".


"І все ж," сказав я, - навіть після того, як ви здогадалися, що це я фарбував будинок, ви все одно не передали мене поліції". Чесно кажучи, я був вражений.


"Я ніколи не вгадую", - застеріг мене містер Холмс. Він усміхнувся. "І повинен сказати, що я був абсолютно зачарований вашою простий прийомом".


Я сам вважав цей прийом досить дотепною, але не бачив ніякої користі в тому, щоб сперечатися про це з містером Холмсом.


“ Крім того, - продовжив містер Холмс, “ завжди є час викликати поліцію. Сьогодні вранці моєю головною турботою було повернути гроші.


"Я не—" почав я.


Містер Холмс перервав мене, піднявши руку. “Ви маєте лише туманне уявлення, де це знаходиться. Так ви сказали. І це правда, що людина вашого положення в такій компанії, як Morehouse & Co., не часто буває злочинцем. Я підозрюю, що вас змусили якісь надзвичайні обставини обікрасти свого роботодавця. Я привів вас сюди, бо що мені цікаво почути подробиці вашої історії.


"Тоді дуже добре", - сказав я. І коли сонце наблизилося до полудня і по квартирі містера Холмса на Бейкер-стріт поповзли тіні, я розповів йому історію містера Харві Мейнарда так, як почув її від Еліс, нічого не приховуючи. Якщо містер Холмс збирався хоч трохи довіряти мені, то я повинен довіряти йому у відповідь.


Містер Холмс слухав, попихкуючи люлькою, час від часу задаючи питання, щоб прояснити ситуацію. Часто я не бачив причин для його питання, але завжди робив все можливе, щоб відповісти на нього. Можливо, йому вдалося б знайти гроші, вкрадені Еліс, або навіть самого містера Харві Мейнарда.


Коли я закінчив, містер Холмс ще кілька хвилин пихтів, очевидно, занурившись в одну зі своїх знаменитих замислених пауз. Нарешті він заговорив. "Ваша дружина - жертва гіршого сорту дрібного шахрая", - зауважив він. “ І ваше єдине злочин, містер Філлімор, полягає в тому, що ви не дозволили поліції відчувати незручність через арешту невинну людину.


Я був у нестямі від радості, почувши слова містера Холмса. "Значить, ви не будете заперечувати проти притягнення до відповідальності цього дрібного шахрая, містера Харві Мейнарда?" - Запитав я.


“ Абсолютно ніяких. І я вважаю, що ми також можемо розраховувати на повернення грошей - або, принаймні, значної їх частини. Фактично, я вже почав своє розслідування саме в цьому напрямку.


“ Ти уважно оглядав мій під'їзд? - Припустив я.


“ Дуже добре, містер Филимор. Я вважаю, що ви такий самий здібний учень, як і сам Уотсон!


Я не знав, радіти мені порівнянні з доктором Ватсоном або ображатися тоном містера Холмса.


Поки я все ще сушив над цим голову, містер Холмс дістав з кишені носовичок і розгорнув його переді мною на маленькому столику. "Ось," сказав він, запрошуючи мене розглянути хустку уважніше, " що ви про це думаєте?"


У центрі тканини було якесь маленьке жовте зернятко. Я уважно подивилася на нього, затамувавши подих, щоб не потурбувати його. "Що це?" Я запитала.


“Це, - сказав він, - всього лише крупинка тирси. Якщо ви обережно вдихнете їх аромат, то, без сумніву, відчуєте, як і я, затхлий запах пійла".


Я не відчув ніякого запаху, вже точно не дешевого пива, але, безсумнівно, містер Холмс був прав. "Хм", - ось і все, що я сказав.


"Оскільки я б не наважився повірити, що ви або хто-небудь ще у вашому домі має звичку відвідувати низькопробні публічні будинки, я можу з упевненістю припустити, що цей шматочок тирси залишив наш друг, містер Харві Мейнард".


"Можливо", - сказав я обережно. "Але в місті повинні бути сотні, навіть тисячі подібних закладів".


"Абсолютно вірно", - сказав містер Холмс. "Проте я вірю, що ми можемо відокремити зерна від плевел". З зручною полиці він дістав Нову великомасштабну артилерійську карту Лондона і передмість Р. У. Бекона. Містер Холмс відкрив книгу, і я побачив, що майже кожна сторінка була забезпечена позначками від руки. Побіжно перегорнувши те, містер Холмс знайшов потрібну сторінку й задоволено зітхнув.


"Ось ми й приїхали", - сказав він. "Ви помітили, що, коли містер Мейнард виходив з вашого будинку в той єдиний раз, коли ви зустрілися, він обігнав пару незайнятих таксі замість того, щоб найняти одну з них".


“Абсолютно вірно. Важливий цей факт?"


“ Так і є. Але тільки тому, що дії містера Мейнарда можуть підказати нам, в якому закладі він підібрав ці тирсу.


Я на мить задумався. "Звичайно", - вигукнув я. "Це місце, повинно бути, зовсім поруч з моїм будинком — можна сказати, пішки".


“ Елементарно, мій дорогий Филимор. Давайте звернемося до поважної книги містера Бекона.


Ми схилилися над книгою, і містер Холмс провів тонким пальцем вулицями Сент-Мэрилебона, час від часу зупиняючись, щоб прочитати помітки, зроблені його павуковою почерком. "Ось," незабаром сказав він, постукуючи пальцем по книзі, - у цьому провулку, недалеко від Іст-стріт, є низинне заклад, прославляющееся в ім'я ягнят-близнюків".


"Я здивований, почувши про такий заклад досить близько, щоб ми могли дійти туди пішки".


"Дійсно", - сказав містер Холмс. “Це криється в маленькому інфікованому наривах в здорової тканини нашого прекрасного району. Нам пощастило, що в нашому районі більше немає подібних комерційних готелів, не в останню чергу тому, що нам довелося б обшукувати їх всі, поки ми не знайшли містера Харві Мейнарда. Оскільки обставини склалися так, що я абсолютно впевнений, що ми знайдемо винного тут. Він закрив книжку і повернув її на полицю. "Отже," сказав він. “Вже майже опівдні; і хоча така людина, як Харві Мейнард, може почати пити вранці, він, безумовно, буде продовжувати пити вдень. Вважаю, у нас є час поснідати, якого я, у всякому разі, ще не їв. Не хочете приєднатися до мене?


"Відчуваючи, що зараз ситуація знаходиться під контролем, я був би радий".


“ Тоді я зателефоную місіс Хадсон.


Ми закінчили снідати і приготувалися до нашого пригоди. Містер Холмс поклав пістолет у кишеню і наполіг, щоб я носив один з пістолетів доктора Ватсона. "Хоча," визнав він, - я не думаю, що у нас буде можливість ними скористатися".


Я кивнула, сподіваючись, що він був правий.


“ Тоді дуже добре, містер Филимор. Ходімо. 'Гра починається!"


Містер Холмс вивів мене з кімнати на вулицю, де закрокував по тротуару так швидко, що я ледве встигав за ним. Наше дихання наповнилося ароматом раннього весняного повітря. Я визнаю, що хвилювання і страх змішалися в моїх грудях. Я, звичайно, хотів залучити Харві Мейнарда до відповідальності, тому відчував, що виконую доброчесну місію, але я також знав і свої власні недоліки. Моє спілкування з злочинцями та іншими схильними до насильства типами обмежувалося читанням про них Times. Як я відреагую, якщо знову зіткнуся з містером Мейнардом? Я поняття не мала. Я спробувала зберегти в пам'яті обличчя моєї дорогої Еліс на першому плані. Я робила це заради неї.


Ми згорнули на Паддінгтон-стріт, по якій виконали короткий шлях до Іст-стріт. Майже відразу ж ми вийшли на набагато меншу вулицю, майже провулок, який робив крутий поворот у бік від вулиці, яку ми тільки що покинули. Тепер ми стояли на чолі кварталу, який, як описав його раніше містер Холмс, дійсно був "маленьким інфікованим наривом у здорової тканини нашого прекрасного району". Старі будинки стояли впритул один до одного, перемежаючись комерційними закладами все більш запущеного вигляду. Як таке місце могло існувати так близько до більш вишуканій атмосфері Бейкер-стріт, я поняття не маю. Я залишаю це питання на розсуд містобудівників. Я точно знаю одне: якби не доручення, по якому ми були найняті, я був би радий повернутися на хай-стріт, яка все ще перебувала всього в декількох кроків звідси.


"Думаю, саме тут", - сказав містер Холмс, коли ми йшли під пильними поглядами бідних вуличних торговців і розпатланих нероб. Набагато раніше, ніж мені б хотілося, ми з містером Холмсом опинилися перед іржавий комерційним готелем з брудною вивіскою, що висіла над дверима, яка стверджувала, що це "Близнюки-ягнята".


"Ходімо, містер Филимор," весело сказав містер Холмс, як ніби ми збиралися прогулятися Сент-Джеймс-парку. Він взяв мене під руку, і ми разом увійшли в заклад.


Паб виявився низьким і темним закладом, хоча й трохи тихіше, ніж я очікував. Та клієнтура, яка там була, виявилася не краще, ніж повинна була бути. Я відверто зневажав будь-якого чоловіка, який вештався паба в такий ранній час, тому що було вже трохи за полудень. Повітря було насичене тютюновим димом і дешевими спиртними напоями - запах, який, як мені здається, я впізнав би за єдиною крупинці тирси, залишеної містером Харві Мейнардом в передпокої мого будинку, якщо б я дійсно був у змозі його виявити. Знаходження в такому місці змушувало мене сильно нервувати — почуття, яке явно не поділяв мій супутник.


Злі очі дивилися, як ми підійшли до порожнього столу сіли. Стільниця була липкою від попередніх узливань, що додавало відрази до моєї нервозності. Тим не менше, надія на те, що ми знайдемо тут Харві Мейнарда, змусила мене не звертати уваги на свій дискомфорт.


З'явився офіціант, щось пробурчав на нас, прийняв у Холмса наше замовлення і пішов.


"Ти впевнений, що ми в потрібному місці?" - Запитав я.


“ Запевняю вас, ніде поблизу немає нічого подібного.


Я кивнув. Я був абсолютно впевнений в містера Холмса.


"Ви бачите його?" - Спитав Холмс.


“Я не бачив його, коли ми ввійшли. Він може бути одним з чоловіків, що сидять в тому темному кутку".


Холмс кивнув. "Тоді почекаємо," сказав він.


Час минав. Офіціант приніс дві кружки з огидно пахне пійлом, з яких я потягував заради пристойності. Холмс залишив свій напій недоторканим.


Мої очі звикли до освітлення в пабі, і я зрозумів, що ні один з чоловіків у кутку не було Харві Мейнардом. Я повідомив про це Холмсу. Він кивнув.


Приходили чоловіки, допивали свої напої, витирали роти тильною стороною рукави і знову йшли. Інші чоловіки залишалися, мабуть, будучи такою ж частиною обстановки, як і меблі.


Раптом якийсь чоловік увірвався через зачинені двері в задній частині кімнати, разлетевшись на всі боки великими дерев'яними трісками. Чоловік не зміг утримати рівновагу і, пошатнувшись, впав спиною на стіл, який з гучним тріском упав під ним. Чоловіки, що сиділи за столом, пірнули в укриття. Негайно ж з задньої кімнати з'явився ще один чоловік накинувся на першого чоловіка і почав бити його по голові і тілу. Але людина на підлозі старався з усіх сил.


"Це він", - схвильовано сказав я Холмсу. "Людина, який влетів у двері першим, - Харві Мейнард". Я підвівся, збираючись схопити Мейнарда, але Холмс поклав руку мені на плече і похитав головою.


Один з чоловіків, що сиділи за столом, відтягнув нападника Мейнарда від себе і почав наносити йому удари. Потім інший чоловік почав наносити удари йому. Незабаром вся кімната була залучена в запеклу бійку. Ми з Холмсом позадкували до дверей.


Мейнард витягнув звідкись ніж і замахнувся ним на людину, який напав на нього першим. Раптово пролунав постріл, ким саме, я сказати не можу. З нього міг вистрілити будь-який з дюжини грубих, неповоротких чоловіків, які все ще знаходились у кімнаті.


Всі завмерли. Ворухнувся тільки Харві Мейнард. Він звалився на підлогу, очевидно, смертельно поранений. Ми почули поліцейський свисток, а потім важкий біг. Чоловіки, які до цього так спокійно пили, протиснулись повз нас і поспішно покинули кімнату, без сумніву, побоюючись бути виявленими в такому місці і в такий час.


Я хотів піти за ними, але містер Холмс поклав руку мені на плече. "Почекайте", - сказав він. Всупереч інстинктам мого тіла, я чекав. Незабаром кімната спорожніла, залишилися тільки ми і містер Мейнард, який тихо і нерухомо лежав на истертом брудній підлозі. Кров розтеклася по тирсі, які були нам так корисні. Холмс швидко підійшов до нього і з майстерністю, виробленим довгою практикою, швидко обшукав кишені чоловіка.


"А", - сказав Холмс, витягаючи пачку із внутрішньої кишені пальто Мейнарда. Всередині пачки була пачка десятифунтовых банкнот. Гроші, які вкрала Еліс — вони повинні були бути! Я був у захваті. Холмс багатозначно глянув на мене і засунув пакет в кишеню свого пальта. Одним граціозним рухом він піднявся на ноги і потягнув мене до дверей. Ми вийшли на вулицю й кинулися в стайню через дорогу. Звідти ми спостерігали, як поліцейські галопом увірвалися в "Твін Ламб".


"Хтось застрелив Мейнарда", - вигукнув я.


"Насправді," спокійно зауважив Холмс. “ Думаю, я залишу розкриття цього злочину поліції. Смерть дворняжки мене не дуже турбує.


Я приголомшено подивився на нього. Хоча я, звичайно, не відчував любові до Харві Мейнарду, ставлення містера Холмса було в деякому роді несподіваним. Але, поміркувавши, навіть у той момент я зрозумів, що нас з моєю Алісою відвідало милосердне Провидіння. Містер Холмс поверне гроші — все, що Мейнард ще не витратив — компанії Morehouse & Co., тим самим довівши ще одне зі своїх справ до успішного завершення. Morehouse & Co. люб'язно прийме втрачені гроші, хоча ніхто там, можливо, ніколи не дізнається правди про те, чому і як вони були вкрадені. І, можливо, найголовніше, ми з Еліс тепер були вільні від посягань Харві Мейнарда.


Ми з Холмсом повернулися в його апартаменти, де він швидко організував мою поїздку в Кент для зустрічі з дружиною, а звідти на корабель, який невдовзі мав відплисти в Сполучені Штати Америки. Нашим кінцевим пунктом призначення повинен був стати Сан-Франциско.


"Я повинен попросити вас і вашу дружину ніколи не повертатися в Англію", - попередив Холмс. "Я прошу вас про це, як заради себе, так і заради вас самих: поліція, безсумнівно, негативно поставиться до деяких дій, вчинених нами трьома".


Я кивнув. “ Не знаю, як вам віддячити за вашу доброту, - сказав я, потискуючи йому руку.


"Я червонію," сказав Холмс і опустив очі.


OceanofPDF.com


ВИГГлНС, ЛІДЕР НЕРЕГУЛЯРНИХ ФОРМУВАНЬ З БЕЙКЕР-СТРІТ


"Що це, чорт візьми, таке?" Я скрикнув, тому що в цей момент в холі та на сходах почувся тупіт безлічі кроків, супроводжуваний виразами відрази з боку нашої квартирної господині.


"Це відділення сискної поліції на Бейкер-стріт", - серйозно сказав мій супутник; і поки він говорив, у кімнату вдерлося з півдюжини найбрудніших і обірваних вуличних арабів, яких я коли-небудь бачив.


"Увага!" - різким тоном вигукнув Холмс, і шестеро маленьких брудних негідників вишикувалися в ряд, як статуетки сумнівної репутації. “ В майбутньому ви повинні посилати Уиггинса з доповіддю одного, а інші повинні чекати на вулиці. Ви знайшли це, Віггінс?


"Ні, сер, ми не можемо", - сказав один з молодих людей.


“Я і не очікував, що ви це зробите. Ви повинні продовжувати, поки не зробите. Ось ваша винагорода". Він вручив кожному з них по шилінгу. “ А тепер іди і наступного разу повертайся з більш детальним звітом.


Він махнув рукою, і вони кинулися вниз по сходах, як зграя пацюків, і в наступну мить ми почули їх пронизливі голоси на вулиці.


"З одного цього маленького жебраки можна витягнути більше роботи, ніж з десятка поліцейських", - зауважив Холмс.


—Етюд в яскраво-червоних тонах


автор НОРМАН ШРАЙБЕР


Кличте мене Віггінс


Кличте мене Віггінс. Так звертаються до мене мої найближчі друзі - за єдиним винятком містера Шерлока Холмса. Він називає мене "молода людина", а в деяких випадках, сенс яких вислизає від мене, "містер Віггінс". Все це звучить для моїх вух краще, ніж його звичайний опис мене в колишні часи як свого "брудного маленького лейтенанта". Саме тоді я був лідером тієї групи вуличних хлопчаків, яку містер Холмс із задоволенням називав своїми нерегулярними загонами з Бейкер-стріт.


І так, я дійсно вважаю містера Холмса своїм другом і, якщо це не буде занадто хвалькуватим додаванням, я знаю про нього те, чого не знає ніхто інший. Речі, я вважаю, що його горда натура не дозволила йому розкрити. Наприклад, ця людина - філантроп. Так, він такий! Він створив те, що йому приємно називати "Фондом Уиггинса", і витягнув мене з стічної канави. Мені не соромно зізнатися, що я дитя вулиці — вихований "на каменях", як ми говоримо. Містер Холмс порадив мені згадувати про це рідко, якщо взагалі згадувати. Але це Божа правда. Він примудрився змінити моє життя, за що я йому дуже вдячний.


Ми з містером Холмсом вперше зустрілися, коли він тільки почав працювати детективом-консультантом. Я відразу зрозумів, що він ходить по різних місцях. У той час мені було одинадцять років, але я теж бував у різних місцях. І якщо б не містере Холмсе, я міг би бути в одному з цих місць навіть зараз. Ми з приятелями надавали послуги — виконували доручення тощо — різним людям. Ми були кращими і швидше за всіх діставали пиво. І якщо вам потрібен був хтось, хто притримав би ваших коней, поки ви займалися бізнесом, то ми були арабами для цієї роботи. Це краще, ніж лазити по димоходів за копійки і не мати за це нічого, крім шару сажі та кашлю, який залишиться у тебе на все життя. А коли грошей не треба було заробити, ми не були надто перебірливі. Ми могли б взяти яблуко з візка або чихалку — для вас це носовичок - або що-небудь ще з кишені якогось дивака. Завжди є кілька пенні, які можна заробити на вміст чужої кишені.


Поліція — або, принаймні, найбільш розумні члени цієї жалюгідної компанії — вирушали за радою стала знаменитою квартиру на Бейкер-стріт, 221Б. Містер Холмс, у свою чергу, час від часу вдавався до послуг мене і моїх товаришів. Так що ви могли б сказати, що я був детективом-консультантом детектива-консультанта. Він був щедрий на чайові. Що більш вражаюче, він був справедливий. Він найняв нас, щоб ми були його очима і вухами. Він сказав, що ніхто ніколи не запідозрить безпритульників у шпигунстві. Мені не подобалося, коли мене називали шпигуном. Це майже так само погано, як якщо б мене вважали стукачем. Але мені подобалося відчувати його гроші у себе на долоні, і робота була захоплюючою. І по-своєму ми допомагали людям. Це теж було добре.


Не так вже й багато людей знають про Фонд Уиггинса — почасти тому, що насправді нічого подібного не існує, а почасти тому, що я єдиний одержувач. Це сталося, коли я був уже досить похилого віку. Мені було щонайменше дванадцять років, можливо, тринадцять. Я тільки що закінчив викладати йому свої останні відкриття в його користь. Він сидів у своєму величезному кріслі. Здавалося, він ледве слухав мене. Його очі були напівзакриті. Ті сили, які він витрачав, здавалося, витрачалися на те, щоб піднімати над головою величезні клуби трубкового диму, ніби насувалася невелика буря.


Я закінчив свою натхненну оповідь про приїзди і пагонах підлого хлопця, і настала тиша. Не було навіть звичайного "Молодець, Віггінс", яке було самим добрим поводженням, яке він вживав у ті дні. Раптово він піднявся зі стільця, розсипаючи попіл по підлозі; широко відкрив очі і втупився прямо мені в очі.


"Якщо б я," сказав він напружено, " дав тобі і хлопчикам по три гінеї за місяць роботи, скільки шилінгів це склало б?"


"Перш за все, сер, - сказав я, - це, ймовірно, обсчитало б нас щонайменше на дві гінеї, виходячи з обсягу торгівлі, яку ми ведемо один з одним". А потім я додав: "Якщо ви не заперечуєте, що я так кажу, сер".


"Відповідай на моє запитання", - гаркнув він.


"Мені не подобається напрям цієї розмови, ось і все", - сказав я.


"Ми не говоримо про ваш дохід", - сказав він. "Я просто намагаюся вирішити проблему".


Ну, це було зовсім інше. Він досяг успіху в умінні говорити на одну тему, коли ти був упевнений, що це зовсім інша.


"Три гінеї," сказав я, "це шістдесят три шилінги".


“ І двадцять гіней?


"Чотириста двадцять шилінгів, випалив я у відповідь.


"Процитируй рядок з Шекспіра", - сказав він.


"О, Ромео," сказала я фальцетом, розмахуючи руками, " де ти, о, Ромео?"


"Де ти цьому навчилася?" - запитав він.


"Про, це всім відомо", - сказав я.


"Що це значить?" запитав він.


"Тому арт Ромео", - невпевнено припустив я.


"Твоїми власними словами", - гаркнув він.


“ Я вважаю, вона цікавиться...


"Вона?" спитав Холмс. “ Хто вона? - запитав я.


"Джульєтта," прошепотів я.


"Так, продовжуй".


"Джульєтта розпитує про місцезнаходження Ромео".


"'Чому' означає 'чому', "гаркнув Холмс," а не "де".


"Це так і є?"


"Так, це так".


“ О, тоді вона питає, чому Ромео— це що?


"Чому Ромео є Ромео".


“Чому його назвали Ромео? Що ж, я думаю, це хороше питання. Дурнувате ім'я, чи не так?"


Холмс похитав головою. "Молодий чоловік," сказав він, - ви проникливі, як голка, але, на жаль, потребуєте в освіті".


І він наполягав.


"Отже," запитав він, " чому Джульєтті так важливо знати що-небудь про Ромео?"


"Ну, він же її хлопець, чи не так?"


"Для мене цього достатньо", - сказав Холмс.


Я посміхнулася з полегшенням, насправді не розуміючи, чому я посміхаюся.


"Ти здатний на більше, молода людина", - сказав він. "Ми збираємося дати тобі освіта".


"Освіта". Я гепнувся. “У мене немає часу на цю дурницю. Мені потрібно займатися бізнесом. І, крім того, я не можу по-справжньому уявити себе разыгравшимся школярем, сидить у класі ".


“Хто, чорт візьми, сказав хоч слово про класах? Я сказав, що тобі потрібно освіта, а не висновок", - сказав він. "Заняття починаються пізніше, в коледжі".


"Коледж". Я фиркнула. “Я? У мене життя така, якою я її хочу. Навіщо псувати її коледжем? Я займаюся своїми справами. Я роблю обхід. Я знаю, де взяти шилінг тут і шилінг там. Це було минулого тижня, я отримав два шилінги від джентльмена, якому потрібно було, щоб я потримав його коней десять хвилин. Кого ти знаєш, хто може заробити два шилінги за десять хвилин?"


"Дозвольте мені задати вам питання", - сказав Холмс. "Якби ви йшли по вулиці і наткнулися на монету в півкрони, наполовину заховану в грязі канави, що б ви зробили?"


"Я озирнувся, - негайно відповів я, - щоб переконатися, що це не жарт, тому що я ненавиджу, коли з мене роблять дурня".


“ А якщо б це не було жартом?


"Я б схопив це прямо зараз".


"Чому?", - запитав він.


"Якщо ви бачите щось цінне в канаві, - сказав я, - ви не можете просто залишити це там".


“ Навіть якщо він весь у багнюці?


"Ти счищаешь це," сказав я, "і тоді отримуєш від цього користь".


“Ви і є ця монета, молода людина, - сказав Холмс, - і вам належить хороша чистка та освіта. В іншому випадку ви залишитеся в канаві і у вас не буде можливості вдосконалюватися".


Мені не сподобалося, що мене обдурили моїми ж словами, і я вилетів з хати. Я гуляв по Лондону, намагаючись заспокоїтися. Це не спрацювало. Його слова змусили мене звернути увагу на те, що було навколо мене: хлопці, які були на п'ять, десять чи навіть п'ятнадцять років старший за мене, які були, якщо говорити відверто, в поганому стані. Вони більше не були досить спритні, щоб бігати за дорученнями. Вони були скуті алкоголем і жорстокими травмами. Вони спали під мостами і під залізничними арками. Чим більш працьовиті з них створювали наймерзотнішу видимість, тим краще просити милостиню. Я бачив ці сцени тисячі раз і сміявся над ними. Завдяки містера Холмса, на цій прогулянці я відчув, що бачу своє майбутнє.


На наступний день я повернувся на Бейкер-стріт, 221Б, і оголосив про своє бажання отримати освіту. Він посміхнувся і запевнив мене, що це не заподіє великої шкоди. Його уявлення про те, як дати мені освіту, були такими ж неортодоксальними, як і той короткий академічний іспит, який він влаштував мені в той знаменний день. Він навчив мене основам дисциплін, в яких сам був добре обізнаний. Як зазначив доктор Ватсон, є багато чого, що містер Холмс не знав або не хотів знати. До честі мого нового наставника, він визнав, що дуже багато галузі знань могли б мені стати в нагоді, навіть якщо б вони були недоречні для нього. Він найняв інших наставників, щоб вони навчали мене. Очевидно, він збирав пожертви від декількох обраних душ, щоб оплатити будь-які витрати. Це те, що ми називаємо Фондом Уиггинса.


Мені дали ґрунтовну підготовку з класики. Він подбав про те, щоб я вивчив належний мова і манери. Він попередив мене, щоб я ніколи не говорив в своїй природній манері. Він сказав, що у англійців така своєрідна природа, що, незважаючи на мої чесноти і все, чого я досяг, мене будуть уникати, якщо моя мова видасть моє походження. Ми всі звідки прийшли, і я нічого цього не соромлюся. Але я не збирався вкладати стільки сил, а потім все втрачати тільки з-за якихось дурних забобонів про сучки, наприклад.


На мій подив, я досить добре освоївся з цим новим режимом. Я виявив, що багато чого з того, що вони називають освітою, схоже на те, як ми орієнтуємося в своєму житті на вулиці, за винятком того, що освіта несхвально ставиться до більш яскравого мови, яким ми приправляємо нашу мову. Ми сприймаємо факти такими, якими ми їх бачимо, і використовуємо їх для формулювання ідей і дій — незалежно від того, чи стосуються ці ідеї найкращого способу прожити гарне життя або найкращого способу забезпечити виконання найкращих доручень. Процес, з допомогою якого ми думаємо і діємо, однаковий. Це було одночасно гнітюче і обнадійливо.


Я був прийнятий у Крайст-Черч, Оксфорд, у віці сімнадцяти років. Я ніколи не задавався питанням, як я зміг вступити туди. Я знаю, що виявив певні заслуги. Я також знаю, що мати містера Холмса в якості захисника не зашкодило. Найбільше на світі мені хотілося бути присутнім на лекції, де доктор Чарльз Лютвідж Доджсон, якого деякі, можливо, знають як Льюїса Керролла, стояв на трибуні і розповідав про чудеса математики. На жаль, Доджсон більше не хотів бути лектором і відійшов від справ. Однак він продовжував давати уроки логіки кільком щасливчикам, в основному старшокласниць. Мені вдалося умовити себе записатися на приватні заняття, які він проводив у будинку, який ми називаємо коледжем Крайст-Черч. Я не втратив своєї здатності або інстинкту виконувати доручення та надавати послуги і, відверто кажучи, втерся в довіру до лікаря Доджсону.


Кілька років тому я взяв на себе сміливість познайомити Холмса з Доджсоном. Мій мотив був простий. Я хотів бути присутнім при тому, що обіцяло стати самої сліпучої бесідою двох найбільших видатних логіків нашої цивілізації.


Думаю, я також хотів показати містера Холмса, що кручуся в респектабельних колах, і це було не просто приводом для хвастощів, а радше даниною поваги самому містерові Холмсу. Саме він перетворив мене з вуличного хлопчиська в освіченої людини з перспективами. Він зробив це, відкривши мені світ літератури і навчання, і він дав мені трохи хитрості, яка допомогла б мені в різних соціальних і професійних ситуаціях. Завдяки його допомозі та допомозі тих анонімних жертводавців у мене були кошти, щоб вступити в Оксфорд і вчитися там. Я не знав, куди приведе мене моя освіта. Холмс не робив секрету зі своєї віри в те, що я стану чудовим детективом-консультантом. Доджсон розповів мені про те, яке величезне задоволення відчуває той, хто присвячує своє життя тонкощам математики.


Я вжив заходів обережності, попередивши їх, що, хоч би якими несхожими душами вони не були, вони можуть не сподобатися один одному. Я був мало підготовлений до результату мого попередження. Історична зустріч відбулася в тому, що Доджсон називав своїм "будинком", анфиладе з десяти кімнат на сьомий сходах Тома Куода коледжу Крайст-Черч. Його попереднім мешканцем був лорд Б'ють. Хоча Доджсон з гордістю згадав про благородної родоводу своєї обителі, він поспішив вказати, що ні звання, ні титул йому не були передані.


"Мене ні за що не можна прийняти за представника стану перів", - сказав він з деякою часткою жалю, бадьоро додавши: "Але, принаймні, це дає мені можливість погрітися в компанії таких же стражденних душ, як ви".


Ми втрьох сиділи за великим просторим столом у його кабінеті, кімнаті, яка завжди заспокоювала і радувала всіх, кому пощастило насолодитися її гостинністю. Ходили чутки, що подібні заходи, як правило, були нечастими, за винятком рідкісних запрошень до улюбленого учня, відвідування якої-небудь примітною особистості на території Крайст-Черч або дітей віком до десяти років.


Готовність преподобного Доджсона зустрітися з містером Холмсом здивувала мене. Дон володів надзвичайно соромливою натурою. Деякі навіть говорили, що він був відлюдником, який рідко виходив з дому, за винятком лекцій, дуже рідкісних проповідей або однією зі своїх жвавих прогулянок. Я подумав, що це перебільшення.


Доджсон готував чай у точною, якщо не ексцентричній манері. За своїм давнім звичаєм, він міцно тримав горщик і походжав взад-вперед, нахиляючи горщик спочатку вліво, а потім вправо. У мене був час помилуватися трехшарнирной люстрою над головою, яка освітлювала кімнату блиском і теплом, які, як мені здавалося, перевершували тільки теплоту і манеру поведінки скромного генія. Я подивився повз містера Холмса на величезне вікно з видом на Сент-Олдейтс. Обрамлене щільними фіранками. На підвіконні височіла величезна стопка книг і монографій. Праворуч від вікна стояв знаменитий книжковий шафа Доджсона, акуратно заставлений всілякими таємними скарбами. Праворуч від мене знаходився глибокий камін з просторою камінною полицею, на якій стояло кілька прикрашених глечиків і ваз. Преподобний Доджсон припинив своє рішуче хода рівно через десять хвилин і приєднався до нас за столом.


Доджсон підняв багато прикрашений чайник і запитав: "Я буду мамою?"


Ми з Холмсом кивнули, і доктор Доджсон налив кожному з нас чаю.


Ми пригубили підбадьорливий еліксир і посміхнулися один одному. Після невеликої паузи професор Доджсон запитав: "А ви чим займаєтеся, Холмс?"


Містер Холмс, здавалося, був здивований очевидним невіглаством доброго професора про його подвиги.


"Я граю на скрипці," відповів містер Холмс, "і за покликанням б'юся з силами зла".


"Це велика відповідальність", - сказав Доджсон.


"Я вважаю," сказав містер Холмс.


"Зрештою, хто б то не було не повинен втручатися в арії Баха, інакше спадкоємці Баха будуть дуже засмучені".


Містер Холмс натягнуто посміхнувся. Доджсон, з іншого боку, гаряче рекомендував малинове варення. Містер Холмс слухняно намазав ароматну фруктову суміш на бісквіт.


"І," продовжив Доджсон, " як саме ви ведете війну зі злом?"


“Я допомагаю своїм покровителям у відповідності з їх потребами і моїм власним цікавістю. Я знаходжу невинних людей, які були викрадені. Я затримую осіб, які вчинили жахливі злочини, і подбаю про те, щоб їх відправили у в'язницю, де їм і місце".


"Ах," сказав Доджсон, "ти чарівник".


"Нічого подібного", - сказав містер Холмс. "Моя зброя - не магія, а чиста логіка".


“Люди зникають, а ти змушуєш їх матеріалізуватися. Ти шукаєш інших людей і змушуєш їх зникати".


"У вас є освіжаючий і у вищій ступеня незвичайне визначення магії", - огризнувся містер Холмс.


"Як у тебе справи у твоєї війні зі злом?"


"У мене була своя частка тріумфів," відповів містер Холмс.


"Яка радість", - сказав Доджсон. “Будь ласка, дозвольте мені подякувати вам від імені християнського світу. Я знаю, що сьогодні вночі буду спати краще".


Містер Холмс нахилився вперед і постукав пальцем по столу. "Якщо б ви тільки знали, наскільки ожесточенна битва і винахідливий ворог, ви б ніколи більше не наважилися закрити очі, щоб заснути, сер!"


“Я маю деяке уявлення про битву, сер; але якщо б не сон і не сновидіння, ми були б позбавлені ідей. Ще чаю?"


"Ні, дякую", - сказав містер Холмс. “Я читав вашу захист Евкліда. Мені здалося, що це саме відповідне застосування вашому особливому таланту.


"Дякую вас".


"І ти ще пишеш ці маленькі забави для дітвори?"


"Так," сказав Доджсон, " ми не повинні лякати дітей. Зараз, чи не так?"


"Чому діти мають бути позбавлені знання реальності?" - запитав містер Холмс. "Як це готує їх до відповідальності, яку несе зрілість?"


"Я помітив, що люди, які так впевнено використовують слово 'зрілість', краще вимовляють його, що ілюструють. Що ви думаєте?"


"Я думаю," сказав містер Холмс, промокаючи губи льняною серветкою і встаючи зі стільця, - що у мене є невідкладні справи в іншому місці.


Я був приголомшений.


Містер Холмс спрямував на мене пильний погляд і лагідно запитав: "Ну що, молода людина, повертаєтеся ви зі мною в Лондон чи витратите день даремно, попиваючи чай і вдаючи, що знаходите користь в такій пустотливої науці, як чиста математика?"


Я подивився на містера Холмса, а потім на Доджсона. Обоє втупилися на мене, чекаючи, чию компанію я поїду в цей день і, можливо, назавжди після. Кожен по-своєму був благодійником. Кожен по-своєму був учителем. Вони поводилися зі мною як з бездомною собакою, якої я і є — собакою, яка повинна проявляти любов і послух тому чи іншому господареві.


Губи містера Холмса дійсно почали скривляться, але не від презирства, як я був готовий чекати, а від сміху. І Доджсон, любий, милий, сором'язливий, скромний Доджсон дозволив собі ледь помітне подобу посмішки.


"Відмінна робота, преподобний," похвалив містер Холмс.


"Сцена втратила чудового актора, містер Холмс," сказав Доджсон, " коли ви вирішили боротися з силами зла. Звичайно, є ті, хто воліє вважати сцену саму по собі злом; але ми можемо не звертати уваги на цих бідних, введених в оману негідників ".


Моє шоковане вираз обличчя, очевидно, змінився здивуванням.


"Боже милостивий, мій юний друг," сказав Холмс. “ Як ви могли повірити, що два таких англійця, як преподобний Доджсон і я, не змогли знайти один одного гідного і відповідного товариша? Повинен визнати, мені було дуже приємно, що мене вважали пером доброго дону.


"Я не хотів нічого поганого", - сказав я.


"Звичайно, немає", - сказав містер Холмс. "І, якщо бути гранично відвертим, ваша маленька спроба сватання нескінченно сподобалася преподобному Доджсону і мені, і тому ми вирішили розіграти цей невеликий драматичний етюд на знак подяки".


Я був чи в настрої говорити "не за що", хоча те, що двоє таких шанованих і досвідчених хлопців влаштували невелику виставу спеціально для мене, зачарувало мене в якийсь незвіданою і, ймовірно, небезпечній моєї душі.


"І," додав містер Холмс, - ми отримали велике задоволення від вашого бажання подати нас один одному, тому що преподобний Доджсон - один з невеликої групи людей, які зібралися разом за моїм наполяганням, щоб допомогти вам прокласти свій шлях у цьому світі".


Моє обличчя почервоніло. Я вдячний за доброту, проявлену до мене містером Холмсом і, як я дізнався в той день, професором Доджсоном, а також тими іншими, чиї особистості були мені невідомі. Але мені не подобається покрив обману, який вічно прикриває мене. Мені не подобається знати про моє шахрайстві.


Вгадавши мої думки, Холмс сказав: “Приободритесь, молодий чоловік. У всіх нас є секрети, деякі з яких ще неприємніші, ніж ваші".


"Ми всі грішники", - погодився Доджсон. "У своїх молитвах я постійно прошу Бога дати мені нове життя".


"Ти?" - Запитала я, не вірячи своїм вухам.


- А він знає? " запитав містер Холмс.


"Я вважаю, що так воно і є в його власній таємничої манері," зітхнув Доджсон. Кожний схід сонця - це можливість знайти праведний шлях і йти по Ньому з Його благословенням. Але до того часу, як сонце сідає, ми вже ухитряемся впоратися з спокусами, від яких сподівалися відмовитися ".


"Ви ведете зразкову життя, сер," втрутився я.


"Тільки на ділі", - сказав він. "Тільки на ділі".


"Мій дорогий преподобний," сказав містер Холмс, " ви обмежені своїм знанням слова Божого. Нас, з іншого боку, рятує наш порівняльне невігластво. Однак я знаю про Бога справедливості, і він не знайде тебе нужденним.


Доджсон знову зітхнув і сказав: "А я, в свою чергу, сподіваюсь, що, коли я прибуду в Перлові Брами на суд, ви будете там, щоб відстоювати моя справа".


"Якщо вас це не дуже утруднить," сказав містер Холмс, " я волів би не супроводжувати вас у таку подорож.


Доджсон знову наповнив наші чашки і сказав: “насправді одна з причин, по якій я порадив нашому юному другові організувати цю зустріч, полягає в тому, що у мене виникла невеличка проблема. Можливо, мені знадобляться ваші послуги, Холмс".


Великий сищик витер губи серветкою і недбало поліз у кишеню за трубкою.


"Будь ласка, не паліть", - коротко сказав Доджсон. "Ви знаєте, я ненавиджу палити".


"Абсолютно вірно," сказав містер Холмс і повернув на місце замурзаний гарбузовий посудину. “ Будь ласка, розкажіть мені докладніше.


"Я," почав Доджсон, " був—" І тут він зробив паузу — не для драматичного ефекту, а як жертва заїкання, яка переслідувала його все життя.


Ми вичікувально дивилися на нього. Нарешті прозвучали слова.


“Вкусить! Мене вжалили. Мені потрібно, щоб ти використовував ті магічні сили, над якими ми так добре сміялися, щоб відновити моє добре ім'я ".


"Дорогий мій," сказав Холмс, " навряд чи мене можна назвати бичем пліткарів.


“Я також не прошу вашої допомоги у такому розслідуванні. Дозвольте мені просто заявити про це прямо. Чотирьох моїх щоденників не вистачає. Вони охоплюють 1858-1862 роки. Це мої особисті роздуми, мої повсякденні думки. Переглядаючи записи, я отримую допомогу в прагненні до спокути. Я боюся, що хтось вкрав їх з метою отримання прибутку від поширення інформації про ті події мого життя, що я віддаю перевагу приховувати. Я не знаю, що робити. Мені була нестерпна думка про те, що весь світ поділиться своїми секретами.


"Зрозуміло," сказав містер Холмс. “ Я повинен задати вам кілька питань.


"Мені краще вибачитися", - сказав я.


"Ні, - відрізав містер Холмс.


Ми з Доджсоном обидва подивилися на нього в замішанні.


"Містер Віггінс залишиться з нами і вислухає всю вашу мову про ці тривожні події", - сказав містер Холмс. “Мені потрібна його допомога, і ми обидва можемо йому довіряти. Ми домовилися?"


Доджсон кивнув, і я зробив те ж саме.


- А тепер, "сказав містер Холмс," розкажіть мені про цих щоденниках і обставин їх зникнення.


“У мене ввійшло в звичай вести щоденник, в який я записую думки, почуття, ідеї, переконання, дії та інші подібні предмети, які становлять особистий інтерес, з якими я, можливо, захочу ознайомитися в майбутньому. Вести такий документ - звичайна справа. Це мій супутник, сповідник, дзеркало і критерій. Інші можуть використовувати щоденник, щоб вести світську бесіду самі з собою або висловити те, що, якщо б було сказано, їх виключили б з пристойного товариства. Я теж використовую свої щоденники для певних практичних цілей — наголошую публікацію і дату повідомлень про моїх роботах, заношу в журнал імена відвідувачів або людей, до яких я їздив, і подробиці проведення часу, наголошую оплату понесених мною витрат і так далі. Але я також оцінюю свої зусилля по служінню Божому задуму. В цьому відношенні мій щоденник — це документ про мої слабкості і спокусах - і, так, про моїх молитвах ".


"Якщо б вони були виявлені," обережно запитав містер Холмс, - містили вони якісь записи, які могли б накликати на вас неприємності з законом?


"Є долі гірше, ніж "проблеми із законом", " сказав Доджсон.


"Можливо, і ми повернемося до цих міркувань у свій час," сказав містер Холмс. “ Але давайте діяти обдумано. Якби винуватець цього нападу на вашу власність постав перед судом, міг би його адвокат заподіяти вам шкоди, прочитавши витяги з вашого щоденника?"


Доджсон зблід. “ Хіба такі речі робляться? - запитав він.


"Так", - сказав містер Холмс. “Чітка логіка закону говорить, що розкрадання є крадіжка. І покарання призначається лиходіям, які полюють на невинних. Але коли у вас є закон, у вас є юристи — істоти, про яких, без сумніву, не думали, коли Всемогутній розробляв Свій план, про який ви щойно згадали. Адвокати заробляють собі на прожиток, представляючи як докази будь-яку нісенітницю, яка могла б відвернути суддю і присяжних від роздумів про вимоги правосуддя. В суді, звичайно, можна було б урочисто зачитати ваші слова як спробу відвести гнів від брудних злодіїв і направити його на вас. Це неправильно, але ви праві. "


“Я був би принижений. Я був би зруйнований. Можливо, тобі не слід надавати мені цю послугу".


"Подумайте про наслідки, - сказав містер Холмс, - якщо не буде вжито ніяких зусиль, щоб повернути дорогоцінні щоденники".


Доджсон дивився в камін і, здавалося, заглядав у свій особистий пекло.


"Хіба це не чарівна головоломка", - сказав він. “Я можу взятися за порятунок моєї власної законної власності і тим самим створити хитромудре юридична пристрій, який розорить мене; чи я можу залишити сплячих собак лежати з похмурим усвідомленням того, що одного разу вони прокинуться і безжально розірвуть на шматки все, що залишилося від моєї репутації. Один шлях веде до руйнування, тоді як інший шлях веде до розорення".


"Шкода," втрутився я, що ти не спалив щоденники".


Сірі очі Доджсона блиснули гнівом і скорботою. Містер Холмс кинув на мене гострий погляд. Очевидно, мене хотіли бачити, але не чути.


"Мені дуже шкода," сказав я, "я думав, що був частиною цього".


"І це дійсно так", - сказав Холмс. “Будьте впевнені, що я повідомлю вам про той момент, коли ваші таланти стануть в нагоді. А до тих пір, будь ласка, винагородити нас своїм терпінням — і своїм мовчанням".


Я не міг не захопитися чудовою компанією, в якій опинився. У колишні часи хтось просто б наказав мені заткнутися.


"Як я міг спалити їх?" - запитав Доджсон. "Вони - моє життя, моя втіха і, можливо, навіть інструмент мого спасіння".


"Є і третя можливість", - сказав містер Холмс. “Хоча я і допомагаю поліції, я не є представником закону і не хотів би ним бути. Це дозволяє мені проявляти обачність, коли це необхідно. Я був би гордий зробити це для тебе ".


Доджсон зобразив жалюгідну посмішку й сказав: "Дякую, містере Холмсе, я був би вам дуже вдячний, якби ви продовжили займатися цією справою".


“ Мене не цікавлять подробиці ваших щоденників. І я впевнений, що містер Віггінс поділяє мої почуття.


Я стримано кивнула в знак згоди, сподіваючись, що моє обличчя не видало мого нестримного цікавості.


"Однак," продовжив містер Холмс, - нам дійсно потрібно знати, як виглядають щоденники".


"Вибачте, я на хвилинку," сказав Доджсон і встав з-за столу. Він цілеспрямовано підійшов до книжкової шафи, дотягнувся до самої верхньої полиці, до якої могла дотягнутися його рука, і дістав тому в чорному шкіряному палітурці такого розміру і товщини, які робили його ідентичним іншим книгам на цій самій полиці, а також тим, що стояли на полиці нижче.


"Мій розум завжди був переповнений ідеями для оповідань, пісень, віршів, ігор і математичних завдань", - сказав Доджсон, повертаючись до столу. “І я вважаю, що мені потрібно було якесь зручне сховище для фрагментарних ідей, до яких я був надто зайнятий, щоб дістатися. І, можливо, я був трохи самовпевнений, думаючи, що випадкові роздуми молодої людини варто записати. Як би те ні було, я почав цю роботу, коли жив у резиденції Рипонского собору, де мій батько служив каноніком."


Він відкрив щоденник і прочитав вголос: “У січні 1855 року. Безуспішно спробував трохи математики. Накидав схему ілюмінації на титульному аркуші Книги священної поезії Мері. Дзвіночки вечорами. Стомлююче подання."


Він закрив книжку і звучно проголосив: "Так написав Доджсон".


"Навряд чи це заслуговує скандалу," сказав містер Холмс.


"Ні, - сказав Доджсон," і, відповідаючи на ваше попереднє запитання, в моїх щоденниках немає нічого кримінального. Я не вчиняв дій, заборонених законом або нашим Творцем. Це свідчить не про моїй порядності або дисципліни, а скоріше про моє презренном страху порушити заповіді Божі ".


"Ми це знаємо", - сказав містер Холмс.


"Тим не менше, люди пліткують про мене", - сказав Доджсон. “Вони цокають при думці про гостинність, яку я надаю своїм друзям-дітям. Вони шепочуться про заміжніх жінок, які приїжджали сюди на пікніки, вечері тощо. Вони зображують мене наївним старим з головоломками в кишені і безнадійно дитячим сприйняттям світу. Боже мій, Холмс! Мої батьки справили на світло одинадцять дітей. В будинку мого батька не було притулку для наївності. Він був занадто малий.


“Інші зображують мене хитрим негідником, який насолоджується благословення шлюбу без санкції шлюбу. Кажуть, що моїми цілями є мої подруги, вік яких варіюється від п'яти до сорока. Я дійсно люблю жіноче товариство, але я нікого не компрометував.


“Я вважаю, що зневажати славу - значить зневажати заслуги; але є й інша сторона медалі. Люди, які мене не знають, вважають, що у них є право придумувати і поширювати історії про мене. Моя добра сестра, Мері Лютвідж Коллінгвуд, навіть прислала мені листа з усіма цими плітками. Я сказав їй: "Тебе не повинно шокувати, що про мене говорять погано. Кожен, про кого взагалі кажуть, обов'язково буде кимось висловлено проти; і будь-яка дія, яким би безневинним воно не було, саме по собі може бути кимось засуджено, і це зовсім не малоймовірно. Якщо ви будете обмежувати свої дії в житті речами, до яких ніхто не зможе причепитися, ви багато чого не доб'єтеся ".


"Воістину благородне почуття," сказав містер Холмс.


"Плітки минущі", - сказав Доджсон. “Але написане залишається. І слова, які я записав у своїх щоденниках про своїх роздумах, не повинні залишитися. Мої щоденники описують не тільки те, що я робив і говорив, але і те, про що я думав і мріяв, і, звичайно, про що я молився. Я дійсно вірю, що моя відвертість на цих сторінках допомогла мені насправді не йти по шляху, який я бачив у своїх видіннях. Це і те, що я був дуже зайнятий ".


"Принаймні, - сказав містер Холмс, - ви позбавлені від приниження, пов'язаного з тим, що якийсь лікар розповсюдив по всьому світу звістку про ваших найпотаємніших звички".


"Як, мабуть, зручно мати лікаря в повному розпорядженні", - сказав Доджсон. “Мені допомагає тільки одне ліки. Я думаю, що чим більше людина відчуває свій власний гріх і доброту Бога, який так багато прощає, тим більше він прагне допомогти іншим уникнути ганьби і страждань, які сам накликав на себе ".


"Можливо", - сказав містер Холмс. “Я не поширюю подібні думки. Але я знаю, що цей молодий чоловік і я допоможемо вам уникнути пасток інших.


"Отже," продовжив він, " коли у вас забрали книги?


"Близько двох місяців тому у мене виникла думка про словесній грі, яку я міг би придумати, щоб навчити дітей логікою", - сказав Доджсон. “Це нагадало мені нотацію до гри, яку я тоді зробив, і яка, як я думав, могла б допомогти мені в цьому нову розвагу. Я так і не закінчив ту першу гру, тому що написання розповіді про Алісу забирало у мене дуже багато вільного часу. Я підійшов до цього самого книжкової шафи, але він зник разом з трьома його товаришами.


“ А коли ви в останній раз заглядали в цей щоденник? - спитав Холмс.


“Поняття не маю. Минуло багато років".


"Хто ще знає про цих щоденниках?" - запитав містер Холмс.


"Ніхто", - заявив Доджсон. "Абсолютно ніхто!"


“ Не вважаючи за зухвалість, - сказав містер Холмс, - я б ризикнув припустити, що хтось так і робить.


"Багато людей ведуть щоденники," сказав Доджсон, " але я ніколи не надавав їм особливого значення. Я ніколи їх не обговорюю. Їх ніколи не видно, коли хтось приходить до мене в гості. Ніщо в їх зовнішньому вигляді не викликає інтересу. Це просто нудні чорні книги на полиці в книжковій шафі похилого лектора ".


"Було викрадено що-небудь ще?" - спитав Холмс. "Яка-небудь інша книга, предмет мистецтва, дрібничка або яка-небудь інша приватна власність?"


"Нічого," відповів Доджсон.


"Ви абсолютно впевнені?"


"Як ви знаєте," сказав Доджсон, " у мене є звичка складати списки всього. Я зібрав свої різні запаси і приступив до перевірки. Продовжуючи, я думав про вас. Я думав, ви будете пишатися моєї обережністю і передбачливістю. Більше нічого не пропало."


"Я задоволений вашими міркуваннями", - сказав Холмс. "Ви отримували якісь повідомлення від злодія?"


"Я цього не робив", - сказав Доджсон.


"Ніяких загроз оприлюднити вміст, якщо ви не заплатите викуп, не зробите послугу або не відмовитеся від будь-яких реальних або уявних дій".


"Ні, - відповів приголомшений Доджсон, - але я живу в страху, що подібне послання дійде і до мене".


"Давайте подивимося, які факти ми зібрали", - сказав містер Холмс. “З вашого книжкової шафи були взяті чотири щоденника. Злодій взяв тільки їх і нічого більше, так що ясно, що це було його метою. Злочин стався десь між двома місяцями і 'багато-багато років назад'. Ви не отримували ніяких загрозливих листів або вимог грошей. Таким чином, у нас немає мотиву, а без мотиву наші пошуки підозрюваних можуть завести нас куди завгодно ".


"Перспективи не здаються багатообіцяючими", - сказав Доджсон.


“ Навпаки, мій дорогий Доджсон, - сказав Холмс, “ це буде одне з моїх самих легких пригод.


"Мені приємно це чути," сказав Доджсон, - але я не розумію, як це може бути".


"Все просто", - сказав Холмс. “Хто б це не зробив, це той, кого ви знаєте і кому довіряєте. За визначенням, це знищує більшу частину населення світу".


"Дуже втішно," сказав Доджсон. - Насправді, містере Холмсе, я відчуваю себе утішеним від свідомості того, що ви допомагаєте мені, навіть якщо в результаті ваших зусиль нічого не вийде.


"Не хвилюйтеся, ми знайдемо викрадача вашого щоденника", - сказав містер Холмс. “І ще дещо. Чи Не будете ви так люб'язні надати мені список людей, які перебували в цій кімнаті протягом багатьох років.


"Скільки років?"


“Це повністю залежить від вас і меж концентрації. Чим обширнее список, тим більше у нас шансів ідентифікувати злочинця. І не судіть строго. Не виключайте ім'я, тому що ви сумніваєтеся, що вони могли зробити подібне. Виключення одного винного імені забирає у нас більше часу, ніж включення сотні невинних імен. І, будь ласка, додайте до кожного імені короткий опис того, хто ця людина, коли він міг бути тут і які, якщо такі є, підстави для спору у нього можуть бути з вами, якими б тривіальними вони ні були. Ця інформація знадобиться мені завтра вранці."


“ Звичайно, - сказав Доджсон, - тепер, коли ми обговорили це нудне справу, ви повинні повечеряти зі мною в Холі.


Думка про хороше вечері підбадьорила мене.


"Ні", - сказав містер Холмс. "Ми з цим хлопцем прямуємо в місто, щоб повечеряти і зняти кімнату, а завтра почнемо полювання".


Доджсон був пригнічений.


“ Ну-ну, - сказав Холмс, - навряд чи це пішло б на користь нашому підприємству, якщо б вас застали за їжею і питвом в суспільстві відомого детектива-консультанта. Наш юний друг з'явиться у цій двері завтра опівдні, і ви передасте йому список, який ми обговорювали.


І я так і зробив, і він так і зробив.


Повернувшись в нашу кімнату в місті, я церемонно вручив список містера Холмса. Він зважив його в руці, немов оцінюючи достоїнства, і глянув на верхню сторінку, на якій був просто заголовок: "Список відвідувачів будинку Доджсонов в Томі Куоде за запитом Холмса і Уиггинса".


Список Доджсона займав чотирнадцять сторінок. Скрупульозним довгим почерком він перерахував усіх, хто входив в його квартиру. На додаток до їх іменами дон додав дату, характер візиту, становище в суспільстві, тривалість їх перебування і будь-які позначки про розташування до нього відвідувача. Зірочками було відзначено значну кількість записів. Вони позначали відвідувачів, які більше одного разу з'являлися в будинку містера Доджсона. Містер Холмс вклав довгий документ назад мені в руку і наказав проаналізувати його.


Я не хотів брати участь у цьому стомлюючому занятті.


"Хіба ви не повинні вивчити це самі, щоб продовжити своє розслідування?" - Запитав я, підбираючи найкращий аргумент, який тільки міг, щоб запобігти це нудне заняття. “ Особливо після того, як він доклав стільки зусиль, щоб підготувати його у відповідності з вашими побажаннями.


“Я вже бачив списки Доджсона раніше, і у мене немає ні найменшого бажання копирсатися в ще одному подібному збірнику. У цьому списку імен дійсно ховається якась підказка, і ваша галузь надасть вам велику допомогу в її пошуку. Що стосується іншої проблеми, Доджсон знав, що я попрошу такий список, і подбав про те, щоб підготувати його заздалегідь. Потім, коли ми пішли, він прикріпив титульний аркуш. Зверніть увагу, що титульний аркуш завдано більш широкими штрихами, ніж на наступних сторінках. Він не відчував необхідності економити чорнило ".


"Чому він не надав це вчора?" - Запитав я з деяким обуренням.


"Він вважає, що не можна навіть робити вигляд, що покладаєшся на добродушність інших, навіть якщо вони такі друзі, як ми".


З цими словами містер Холмс взявся за ручки своєї потертій шкіряній сумці, сказав: "Я сподіваюся, що ви дасте мені повний звіт, коли я повернуся", - і вийшов за двері.


Оскільки зловісна прохання Холмса витала в атмосфері кімнати, я накинувся на список з тим же запалом, з яким зазвичай їдять переварену капусту.


Я повинен визнати, що, хоча "Список Доджсона" і не був таким захоплюючим, як одна з об'ємистих саг, написаних месьє Дюма, він мене загіпнотизував. В ньому відкрилась країна чудес, зовсім не схожа на ту, за яку його так справедливо відзначили. Це був альманах кредо і цілей, а також сварок, докорів і непорозуміння. І, о, як цей чоловік любив правила. Я помітив, що деяким представникам нашого виду потрібен дороговказний ліхтар у вигляді чітких і чітко сформульованих інструкцій для кожної частини повсякденному житті. Я чув, що це особливо помітно в північних країнах континенту, але я там не був. Чарльз Доджсон не був задоволений тим, що знав правила і жив з ним. Він невтомно винаходив нові рецепти поведінки, ігор, виборів і так далі. І він швидко захистив стандарти, за якими жив, свою репутацію, свою віру, своїх друзів, свої роботи і своє приватне життя.


Доктор Доджсон потягнувся за ручкою при перших ознаках зневаги або нападу. Від одного з найвидатніших мислителів англійської літератури йшов безперервний потік листів і есе, спрямованих на виправлення помилок, які він спостерігав, і він був готовий до битви, не роблячи різниці між чистим і дріб'язковим. В результаті цей сором'язливий чоловік, який любив проводити час, мріючи про головоломки та їх рішеннях, виявив, що постійно відкриває свої двері людям, які хотіли похвалити його або зрозуміти, чому він взяв на себе зобов'язання скласти список їхніх невдач для розгляду іншими. І він їм усе розповість.


Різні скаути, які працюють у Крайст-Черч, приходили в цю знамениту вітальню. Скаути відповідали за різні обов'язки по прибиранню будинку і підпорядковувалися безпосередньо керуючому будинком. Але це не завадило Доджсону скаржитися на те, що випадковий пожежа в димоході цього Скаута зробив молодої людини загрозою для дому, або що "небезпечні стоки", що йдуть з-під кімнати цього Скаута, вимагали негайної уваги, а незграбність цього іншого Скаута призвела до поломки деяких улюблених Доджсоном скляних і фарфорових виробів. І Шеф -кухар , і Керуючий Залом пішли до лікаря Квартира Доджсона, коли він скаржився на те, що "біфштекс майже занадто жорсткий для вживання, португальська цибулю зовсім недожаренный і неїстівний, а варену картоплю завжди борошнистий".


Повинно бути, у нього був справжній тет-а-тет з Дж. Барклаем Томпсоном, викладачем анатомії. Томпсон був під стать Доджсону, коли справа доходила до висловлення заперечень; хоча Томпсон не володів тим чарівністю, дотепністю або хорошими манерами, які ми асоціюємо з Доджсоном. "Зберігач кісток", як Доджсон називав цієї людини, обурився, що Т. Вир Бейн служив охоронцем Загальної кімнати. Після енергійної захисту Бейн Доджсон був обраний наступником Бейн, і Томпсон погано сприйняв цей результат.


Потім був виноторговець, який обслуговував Загальну кімнату. Його викликали в приміщення Доджсона і в недвозначних виразах поінформували припинити дарувати Доджсону подарунки і приставати до куратора з проханнями про зустріч.


Не вберіг Доджсон і свою сім'ю від своєї чесності. Його племінник Стюарт Коллінгвуд виїхав з візиту вельми роздратований. ("Він попросив мене прокоментувати його спроби писати з усією відвертістю, на яку я був здатний", - зазначив Доджсон. “Я виконав їх повністю і сумлінно. На жаль, мої спостереження і пропозиції йому не сподобалися".)


Насправді було відносно небагато тих, хто приходив або йшов у гніві. Доджсон був доступний студентам, зустрічався з колегами-викладачами, розважав відомих персон, які відвідували Крайст-Черч, і, звичайно ж, там була його жіноча компанія — в основному молоді жінки віком до дванадцяти років, часто, але не завжди, у супроводі батьків.


І, звичайно, була сім'я Лидделлов. Як і слід було очікувати, члени цієї родини зібрали, подібно бутонам троянд, найбільшу кількість зірочок. Генрі Джордж Лідделл був деканом Церкви Христа і людиною, який приймав усі рішення, контролюючі життя Доджсона в співтоваристві вчених. Дочка декана, Аліса Лідделл, є частиною легенди Льюїса Керролла. Заміжня жінка до того часу, коли я познайомилася з Чарльзом Доджсоном, вона була маленькою дівчинкою, в честь якої він назвав чарівну героїню і якої разом з сестрами уперше розповів про історію Країні чудес.


У своєму коментарі про сім'ю, внесеної до списку, Доджсон написав наступне. "Генрі Джордж Лідделл, який був одержимий дияволом, і я не використовую цей термін легковажно, щоб змінити зовнішній вигляд будинку всупереч усякому здоровому глузду, і заперечував проти кожної моєї опублікованій статті про архітектурну вульгарності, яку він хоче нав'язати нам, і який відштовхнув почуття своєї родини до мене, прекрасною Еліс, бідної покійної Едіт, милій Україні та їх люблячої і святої матері Лорені ".


Я закінчив свої записи і оглянув кімнату в пошуках іншого розваги. Холмс залишив достатньо матеріалів для читання. Але оскільки мене не цікавили ні щоденна газета, ані Словник тропічних токсинів, я пошукав в іншому місці. Холмс забув свою трубку. Тепер представився зручний випадок. Мені завжди було цікаво, як куріння трубки вплине на мою зовнішність. Я підозрював, що це додасть мені досить витончений вид. Це був мій шанс. Знайшовши дзеркало і прийнявши, як мені здалося, задумливу позу, я затиснув трубку між губами, як це багато разів робив містер Холмс. Я трохи нахилив голову, щоб надати голосу потрібну владність, і ледь не втратив свідомість. Якийсь мерзенний присмак! Якийсь мерзенний осад. Я вийняв отруйний інструмент з рота і обережно поклав його туди, де знайшов. Не знайшовши іншого розваги, я вмостився в м'якому кріслі і занурився в сон.


Буквально через кілька секунд, або мені так здалося, мене розбудив оглушливий стукіт у двері. Роздратований, я відчинив двері і побачив вусатого робітника, що стояв у дверях. Цей нахабний негідник навіть не потрудився зняти кепку.


"Так", - зажадав я відповіді.


“ Я тут, щоб подбати про вашу лампі, сер.


"З лампою все в порядку", - сказав я.


"Повинно бути, сер", - сказав він. “Вони посилають мене полагодити це, і зазвичай вони цього не роблять, якщо в цьому немає необхідності. І крім того, що щось не так з кожною лампою в цьому прекрасному закладі.


"Ми не хочемо, щоб нас турбували", - сказав я.


"Ось що цікаво", - сказав робітник. “Ніхто не хоче, щоб його турбували, але коли посеред ночі щось йде не так, вони не заперечують потурбувати мене. Ну, ти ж знаєш, мені теж треба виспатися.


І з цими словами негідник пройшов повз мене в кімнату.


"І ще одне, - сказав він, - хіба ти не знаєш, що курити трубку іншої людини - поганий тон?"


Робітникам, звичайно, був містер Холмс. Він знову обдурив мене. Я не знаю, скільки разів я бачив його на одному з його маскарадів. Незважаючи на те, що це одна з його улюблених тактик, і навіть незважаючи на те, що у нас як і раніше трапляються дивні зустрічі в критичні моменти зі сліпим, чи бідним, чи водієм, або літня леді, він дурить нас. Кожен раз я клянуся, що в наступний раз розгадаю його маскування. Мені слід припинити давати подібні клятви.


“Остиглий попіл наповнив чашку для трубки, коли я йшов, - сказав містер Холмс, знімаючи вуса і кепку, - а зараз вона заповнена ледь на третину. Мундштук намок, і минуло кілька годин відтоді, як я насолоджувався трубкою. У будь-якому випадку, я був у будинку Доджсона, щоб переконатися, наскільки він вразливий для злому. "


"Так ось чому ти був переодягнений робітником?" - Запитав я.


"Будь ласка, не приставайте до мене з сторонніми питаннями", - сказав він. “Звичайно, саме тому я змінив свою зовнішність. Я легко увійшов у будинок, де знаходилася його квартира. Я застосував своїх численних помічників до замків його вхідний і службової дверей, але жоден з моїх інструментів не зміг зламати його замки. Я повернувся у двір і з допомогою відра з мильною водою і ганчірки перевірив замки на його вікнах.


"Як мильна вода і ганчірка могли допомогти вам перевірити замки на його вікнах?" Я запитав.


Містер Холмс в сум'ятті похитав головою і закотив очі.


"Я," повільно вимовив він, " видавав себе за мийника вікон. Тепер у нього самі чисті вікна у всій Крайст-Черч. Він також повинен тішитися думкою, що вони цілком захищені від вторгнення грабіжників. Я скажу йому, коли ми його побачимо. Або, швидше, коли він побачить мене. Мийник вікон спробував повідомити йому хороші новини, але до того моменту Доджсон вже не був зацікавлений у розмові з цією людиною ".


"Чому це?" Я запитав.


“Він малював якийсь начерк, поки я був у нього під вікном, - сказав містер Холмс, - і моя присутність, очевидно, порушило його концентрацію. Він щось кричав, але я не міг розчути його з-за вікна, і він жестикулював, і я весело помахав у відповідь. До того часу, як я закінчив, його мало не вхопив апоплексичний удар. І що ти дізнався?"


Холмс вказав на список відвідувачів Доджсона.


Я відкашлявся і сказав дотепне назву, яку дав свого звіту: “Даджены Доджсона", - і посміхнувся. Містер Холмс волів насупитися.


Я вказав кількість наведених імен (482), згадав розташування зірочок, звернув увагу на кількість міжусобиць, розпочатих або продовжених на цих зборах, і особливо згадав службовців Будинку і постачальників послуг у Загальних кімнатах, чиє життя та засоби до існування залежали від примхи професора Доджсона. На закінчення я навів те, що, на мою думку, було переконливим резюме.


Після задумливого мовчання, що тривав щонайменше дві хвилини, містер Холмс заревів: "І це все, що ви можете повідомити?"


"Я думаю, що впорався із собою досить добре", - сказав я.


"Ти думаєш", - їдко повторив він. "Ти був так захоплений пошуком вірогідних підозрюваних, що тобі і в голову не прийшло шукати докази або закономірності".


“ Я розповідав тобі про всіх людей, з якими у нього були сутички.


"У кого з них була така можливість?" - запитав він.


“ Всі вони в той чи інший час перебували в квартирі містера Доджсона.


“ Скільки людей перебувало там протягом десяти хвилин або менше і тільки один раз?


Я взяв список і почав зводити в таблицю такі випадки.


"Не трудіться відповідати на це питання зараз," прогримів Холмс, " але ми можемо виключити все це. Того, хто викрав щоденники, потрібен час, аби спочатку виявити їх, встановити їх цінність, а потім заховати. Скільки з них відчували себе скривдженими і, можливо, хотіли помститися?"


"Ах так," сказав я, - там були виноторговець, Розвідники і—"


"Ви проробили гарну роботу, ідентифікувавши їх", - сказав Холмс.


"Спасибі", - пробурмотіла я.


"Викресліть їх зі списку", - сказав він. “Вони нас не цікавлять. Не було ніяких відкритих дій, які зазвичай приписуються помсти".


"Це трохи поспішно", - сказав я.


Містер Холмс підняв брову, почувши мій непроханий виклик його міркуванням.


"Продовжуй", - сказав він. "Це може виявитися цікавим".


“На вулицях Лондона, якщо хто-то буде жартувати зі мною, я захочу повернути його. Заволодіти чим-то, що для нього важливо, - один з хороших способів показати, що я сила, з якою потрібно рахуватися ".


"Абсолютно вірно!" - сказав Холмс. “Ви тільки що виклали закон вулиці і, якщо вже на те пішло, джунглів і деяких найкрасивіших замків і маєтків по всьому світу. Але якщо інший хлопець не знає, що ви забрали його священну власність або навіть що-то з його речей було вкрадено, де ваша демонстрація переваги? Це досить анемічна форма помсти."


"Але це викладачі та студенти", - заперечив я. “Їх не навчали мистецтву дикості. Це не означає, що вони не хочуть перегризти горло своєму противнику. Вони просто не знають, як це зробити".


"Якщо ви так ставитеся до академії," сказав Холмс, "то це утворення витрачається на вас даремно".


Я проігнорував це.


"Який у нас залишається вибір?" Запитав я. "Очевидно, ми повинні обмежити наше дослідження тим, хто любить і захоплюється нашим містером Доджсоном, оскільки ви виключили всіх інших".


"Схоже на те," сказав Холмс з посмішкою. “ Але я вірю в вас.


"У мені?"


"Так," сказав Холмс, " ви збираєтеся розкрити цю справу. Ви вже в дорозі".


Його впевненість гнітила мене. Хіба в мене не було достатньо справ і без необхідності рятувати добре ім'я Доджсона? І хто тут був знаменитим детективом-консультантом? Тільки не я! І, найголовніше, що, якщо я зазнаю невдачі? Що, якщо я зазнаю невдачі? Все ж я дуже багатьом зобов'язаний професор Доджсону і містера Холмса. Якщо це те, чого від мене очікували, значить, це те, що я повинен був зробити. Мені стало ще більше шкода містера Доджсона. Він думав, що домагається допомоги Холмса, а замість цього одержав останнього з нерегулярних формувань з Бейкер-стріт.


"Не хвилюйтеся, молода людина", - сказав містер Холмс. “Я не кидаю Доджсона або вас. Я буду допомагати. Але я вважаю, що у вас є певні ресурси, які добре озброять вас для цієї справи ".


Це були хороші новини.


"Найважливіше з яких, - тепло сказав він, - це те, що ніхто не знає, хто ти".


Що ж, це було вже дещо. Бути причетним до містера Холмса і його хрестового походу проти порушників закону - це досвід, який одночасно турбує і надихає. Зазвичай містер Холмс доручає нам якесь таємниче завдання, і ми поняття не маємо, що ми насправді робимо і чому. Він довіряє нам майже так само, як ляльковод довіряє своїм маріонеткам. Він часто хвалить нас за добре виконану роботу, і ми, хитаючись, бредемо в туман, гадаючи, чого ж, чорт візьми, ми досягли, але все одно з певним почуттям гордості. Однак у цій справі з Доджсоном я явно збирався орієнтуватися без пов'язки на очах.


"От як ви це зробите", - сказав містер Холмс.


Я повинен був видавати себе за репортера, якому американський журнал доручив написати статтю про Доджсоне, людині, що стоїть за улюбленим Льюїсом Керроллом. І з цією метою мій редактор хотів, щоб я розшукав важливих людей, які могли б розповісти цікаві історії про Доджсоне.


"А вони не дізнаються, що я не американець?" - Запитав я.


"Звичайно", - терпляче сказав містер Холмс. "Але ви повинні просто сказати, що журнал вибрав вас, тому що ви працюєте у Крайст-Черч, і вони подумали, що це дало вам перевагу".


"Я можу це зробити", - сказав я.


Грати роль вченого з Крайстчерч, коли насправді я ним був, мене тішило. Було свіжо зображати те, чим я був, замість того, чому я не був. Що стосується репортерів, то це теж звучало дуже забавно. Я повинен був якомога ретельніше розпитати їх про звички і примхи містера Доджсона. Я повинен був забути все про пристойність і манерах, яким мене навчали з такої кропіткої турботою. Очевидно, зухвалість була ознакою шанованого журналіста. Якщо хтось засумнівається в моїй лінії розслідування, я повинен був розвіяти їхні побоювання наступним поясненням:


Розповідаючи мені про своїх особистих спостереженнях за Доджсоном, вони дозволять американській публіці відчути, що знають його; і це збільшить продажі його книг в Америці.


"Це люди, яким ви повинні задати питання", - сказав містер Холмс, вручаючи мені список Доджсона. Містер Холмс викреслив більшість імен широкими, твердими штрихами.


“Я взяв на себе сміливість, - сказав він, - виключити всіх очевидних невинних. І що ми хочемо тут знати, містер Віггінс, так це те, що вони знають про Доджсоне і чого вони про нього не знають; що вони розкривають і що намагаються приховати ".


“ Які питання я повинен задати? - Поцікавився я.


"О, ви що-небудь зробите", - сказав він. “Ви знайдете своїх "жертв" як тут, так і в Лондоні. Ви почнете своє розслідування у Крайст-Черч і завершіть в Лондоні. Доповісте мені на Бейкер-стріт про свої знахідки не більше ніж через сім днів.


Ніщо не підготувало мене до моєї нової особистості журналіста великого американського журналу. Тим не менш, це сиділо на мені так само зручно, як мої улюблені тапочки. Справа не тільки в тому, що люди нагороджують вас добротою і гостинністю, маленькими солодощами та сувенірами. Зауважте, ця доброта не повинна була вплинути на вашу оцінку і уявлення про них. Вони чинили вам ці послуги тільки тому, що ви їм подобалися і хотіли, щоб ви сподобалися їм. Що може бути справедливіше і природніше? Звичайно, змахуючи крихти з чергової порції гато, ви можете ліниво задуматися про те, що вони не хочуть, щоб ви знали про себе. Але такі думки швидко розсіюються в ароматному тумані товариства та щирої приязні.


Що мені дійсно подобалося, так це те, що, коли я ставив їм запитання, вони відповідали. Вам може здатися, що це звичайна модель бесіди. Але майте на увазі, я все ще був студентом. Бачити, як ті, хто вище мене, стрибають по моїй команді, бачити, як ті, кого так поважають всі, прагнуть догодити мені, було приємною зміною, до якої я легко міг звикнути.


У тих кімнатах і в той час не було нічого важливішого, ніж мати можливість вшанувати їх схвальними портретами, яких вони так заслуговували. Я дійсно відчув укол з-за свого вимушеного обману.


Моя перша зустріч відбулася з Фрідріхом Максом Мюллером, професором порівняльної філології та почесним членом Церкви Христа. У 1876 році було багато роботи над бажанням Мюллера змінити свій академічний статус і спробою Доджсона запустити черевиків механізм, принаймні так висловився Мюллер. Схоже, віце-канцлер схвалив план Мюллера припинити викладання і повністю присвятити себе стипендій, зберігши при цьому його повну зарплату. Декан Лідделл, який був другом Мюллера, витягнув кролика зі своєї адміністративної капелюхи, змусивши заступника професора взяти на себе викладацькі обов'язки Мюллера — але за половину зарплати.


Доджсон, який не мав особливої злоби до Мюллеру, вважав, що Лідделл був несправедливий. Він вважав, що посада має визначати гонорар. Члени професорсько-викладацького складу з правом вирішального голосу підтримали точку зору Лидделла. Ображений Мюллер вважав, що перекласти свої обов'язки на когось, одержує половинну зарплату, було геніально, і навіть коли я брав у нього інтерв'ю через стільки років після доконаного факту, не міг зрозуміти нездатності Доджсона оцінити геніальність ідеї. Я, звичайно, вважав Мюллера егоїстичним грубіяном, але залишив цю думку при собі. Я просто кивнув, підморгнув і дозволив йому говорити.


“Молодий чоловік, якому було дозволено вести мої заняття, - сказав Мюллер, - сказав мені, яка це честь - бути моїм наступником. Я запевнив його, що він доведе, що гідний довіри, яке надав йому Лідделл.


"Бачте," продовжував він, - в університеті були ті, хто не міг винести піднесення Лидделла над ними - не тільки тому, що він був високим, але і з-за його характеру і положення. Говорили і писали гидоти, але всі знали, з якою кузні були випущені ці стріли".


“ Ви маєте на увазі професора Доджсона? - Запитав я.


"Ви назвали його ім'я", - відповів Мюллер. “Я не називав. Але ви можете припускати що завгодно".


Я урочисто записав його слова в свій блокнот. Брати інтерв'ю у людей було дуже схоже на конспектування лекції, за винятком того, що ти задавав питання, а вони відповідали.


"Я скажу ось що про цю людину", - сказав Мюллер. “Він ставить мене в глухий кут. Він робить всі ці обурливі зауваження про характер і порядності; він з усіх сил намагається зіпсувати репутацію, а потім веде себе так, як ніби не зробив нічого поганого. У минулому році він подарував мені мою фотографію, яку зробив багато років тому, прикріпив дурний маленький віршик, заснований на моєму імені, і взагалі поводився так, ніби нічого не сталося ".


"Ти зберіг фотографію", - сказав я.


"Так, бачив", - сказав Мюллер. "Гарне схожість, ви не знаходите".


Декан Лідделл міг сказати про Доджсоне тільки найдобріше, підтримує і абсолютно зневажливе. Я зустрівся з деканом в його кабінеті. Він сів на свій імпозантний стілець з прямою спинкою, який він відсунув від масивного письмового столу. Я сіла на сусідній диван з малюнком у вигляді лілії. Його дружина, Лорена Лідделл, сиділа на стільці в кутку й вишивала подушку для однієї зі своїх дочок. Декан був освіченою людиною і надихав таких зазнають труднощі вчених, як я. Сертифікати та вчені ступені в рамках, що підтверджують його посаду, висіли на всіх ділянках стіни. На камінній полиці стояла фотографія принца Уельського. Всі знали історію про те, як принц Уельський був студентом Крайстчерч і час від часу відвідував цю саму кімнату. Навіть його мама прикрасила цю кімнату своєю присутністю. Ходили чутки, що декан серйозно поговорив з його королівською високістю про обмежені академічних перспективи принца. Поруч із зображенням принца була фотографія молодої жінки.


"Це, запитав я, вказуючи великим пальцем," портрет Еліс?"


"О ні," сказав декан, "це наша дочка Едіт".


"Вона виглядає справжньою серцеїдкою", - сказав я, бажаючи прихилити до себе.


"Вона була ангелом", - відповів декан. "Господь вважав за потрібне забрати її в 1876 році в розквіті її юної жіночності".


"Тепер я пішов і зробив це", - подумав я.


"Доджсон написав цей портрет в 1867 році," сказав декан, - і подарував його нам через кілька місяців після смерті Едіт".


"Це було дуже мило з його боку", - сказав я.


"Так", - сказав декан.


"Так," прошепотіла місіс Лідделл.


"Несподівана і зворушлива доброта", - сказав декан. “Ви знаєте, що з роками ми віддалилися один від одного — не те щоб ми коли-небудь були так близькі, як він уявляв або заявляв. Але з-за різних ролей в Університеті та його схильності займати своєрідні позиції зовнішнього світу здавалося, що колись теплі і інтимні відносини стали натягнутими. З усією відвертістю, ці відносини з самого початку були в основному професійними, але з усією цією історією з "Алісою" світ передбачав те, що він вирішив припускати.


"Незважаючи на свій інтелект і повага, яке він заслужив тут," продовжував декан, " Доджсон здавався самотнім людиною. Він прив'язався до нашої сім'ї, навіть задумував чарівним чином з'являтися в тих місцях, де, як він знав, ми будемо. Я вважаю, що з цих незручних моментів вийшло щось хороше. Він дійсно написав ті дитячі книжки. Хоча я не думаю, що весь світ дізнається, що книги були названі в честь моєї дочки Еліс.


“І діти зображуються лише випадковими слухачами історії, в той час як насправді вони доклали руку до складання казки. Чи знаєте ви, що коли він розповідав цю історію, Аліса запитала, чи не може в казці бути більше однієї кішки, тому що вона так любила котів?"


"Ні", - відповів я, зобразивши здивування. "Я ніколи цього не знав".


"Ніхто не знає," сказав він, - і, мабуть, нікого це не хвилює. У вашій статті є дещо, що потрібно вставити".


Я слухняно надряпав кілька заміток.


"Ваші редактори, ймовірно, видалять це", - додав він. “Це те, що вони роблять.


"Немає сумнівів, що Доджсон - розумний і працьовитий чоловік", - продовжував Лідделл. “Він володіє рідкісною здатністю занурюватися в заняття і підприємства, про яких інший світ ніколи не замислювався і навряд чи задумається в майбутньому. Він постійно дає поради про те, як людям слід вести свій бізнес. Іноді в різних правилах і розпорядженнях, які він узяв на себе, є навіть якась користь. Я вважаю, що він хоче бути корисним, але він постійно стоїть на шляху моїх зусиль щодо поліпшення цього священного установи. І з роками йому ставало тільки гірше.


Декан повернувся до своєї дружини.


"Місіс Лідделл, - запитав він, - коли ми помітили, що він став більш буйним?"


Вона відірвала погляд від свого ретельного шиття.


"Він знову запросив до себе на вечерю," повільно промовила вона, - і всі дівчата розмовляли про майбутнє весілля принца Уельського.


"Абсолютно вірно", - сказав декан. "І Доджсон сказав: "Ну, я збираюся одружитися на Еліс'. А потім він підморгнув тобі. Це повинно було бути грайливий підморгування, але було в ньому щось таке, що остудило нас. І ти заговорила прямо зараз, люба. "


"Абсолютно вірно", - сказала місіс Лідделл. "Я сказала:" Ти не зробиш цього, Чарльз Латвидж Доджсон', і він швидко змінив тему.


"Ну", - продовжила місіс Лідделл. “Це було немислимо. Вона просто була надто молода для нього".


"Такого роду домовленості, - сказав декан, - не так вже й рідкісні навіть у наш сучасний вік".


"Справа була не тільки в цьому", - сказала місіс Лідделл. “Він не був підходящою кандидатурою для нашої дочки. У нього не було ні титулу, ні сімейного стану, ні шансів на просування в Оксфорді. Ми хотіли для Аліси чогось більш суттєвого, ніж книги, ігри і механічні пристосування. Сам принц Леопольд був одним з її прихильників."


"Яка б не була причина," сказав декан, " Доджсон почав мене дратувати. Не те щоб він часто домагався свого, але все ж він ускладнював мою роботу. Тим не менш, деякі випускники включають його у свої списки видатних особистостей, які проводили тут час, і декільком студентам він подобається, і у нього є постійний контракт згідно з правилами Церкви Христа, так що ми застрягли або благословенні їм — залежно від вашої точки зору і його поточного хрестового походу ".


Раунд співбесід тривав.


Я сиділа в гримерці Еллен Террі, поки вона накладала макіяж, і розповідала мені про тих роках, коли Доджсон не спілкувався з нею. Він не схвалював її романи і те, до чого вони приводили. Вона також подарувала мені безкоштовні квитки на виставу "Як вам це сподобається" у той вечір з-за статті, яку, на її думку, я писав. Місця були не такі хороші, як мені б хотілося, але, можливо, при більшої уваги вона могла б забезпечити краще обслуговування.


Чарльз Коллінгвуд, племінник, продовжував базікати про те, як Доджсон заохочував його до кар'єрі письменника. Я ніколи не згадував різкий коментар у списку Доджсона про здібності Коллингвуда. Замість цього я висловив захоплення і заздрість. Він сказав мені, що присвятить своє життя зміцненню репутації Доджсона.


Послухати цих та інших, бо кожен із них був скелею, за яку Доджсон чіплявся у пошуках опори, або незрозумілою жертвою своїх дитячих і непродуманих хрестових походів. Я дізнався про постійному потоці його добрих робіт. Він надрукував копії книг про Алісу за свій рахунок і пожертвував їх дитячим лікарням. Він шукав роботу для свого друга, шкільного вчителя Т. Дж. Даймса. Доджсон розіслав 180 листів з проханням допомогти цій людині. Доджсон відправився в будинок самотньої службовця коледжу, який захворів на черевний тиф, і доглядав за цією людиною.


І я дізнався про ексцентричність — складанні списків, майже нав'язливою впорядкованості і неуважності, які були постійною темою. Його племінник розповів про самому драматичному інцидент. Доджсон пішов на дитячу вечірку і, увійшовши в дім, впав на руки і поповз туди, де почув гомін голосів, і почав видавати дивні звуки. Він подумав, що було б забавно, якби він увійшов, як ведмідь. На жаль, насправді він не пішов на вечірку, а за помилку в сусідній будинок, де проходила конференція жінок у зв'язку з якимось реформаторським рухом. Усвідомивши свою помилку, містер Доджсон раптово підхопився на ноги і вибіг з будинку.


І я почув список бур, коли його чутливість була пробудена. Їх було занадто багато, щоб перераховувати. І здавалося, що він завжди роздавав фотографії, іноді в великодушном дусі дружби, а іноді коли прагнув вислужитися.


Я представив всі ці подробиці містера Холмса в призначений день. Він нетерпляче вислухав мій звіт. Кілька разів він зупинявся, щоб знову розпалити свою глиняну трубку. Я сприйняв це як тонкий докір, але продовжив свою розповідь.


"Я не чую ніякого висновку", - сказав він. "Хіба нам не краще, ніж ми почали?"


"Ми знаємо більше", - сказав я.


"Схоже на те, і це на краще," сказав містер Холмс.


"Якщо б я повинен був вибрати злочинця на основі цих розслідувань," сказав я, "то це був би Коллінгвуд".


"Цікаво," сказав Холмс.


"Схоже, що Коллінгвуд найбільше виграв від володіння чотирма щоденниками", - сказав я. “Він явно хоче побудувати кар'єру на плечах свого дядька — утвердитися в якості зберігача легенди і спадкоємця літературної трону. Володіння цими щоденниками дозволило б йому переконливо і зі знанням справи викласти потаємні думки свого дядька в період, який деякі назвали б найбільш творчим періодом Доджсона. І якщо б він захотів нанести невеликий удар по репутації свого дядька в помсту за недобрі думки Доджсона про здібності Коллингвуда, що ж, у нього були б кошти.


"А як щодо декана Лидделла?" - запитав містер Холмс. "Ці двоє були у сварці дуже довгий час".


“Правильно, - сказав я, - і він нічого так не хотів, як раптового й повного відходу Чарльза Доджсона з Крайст-Черч. Щоденники, без сумніву, дали б йому кошти здійснити цю дрібну мрію. Він, безумовно, досить деспотичний, щоб пред'явити щоденники Доджсону і вимагати його негайного звільнення, але цього не сталося. Я укладаю, що у бідного декана Лидделла немає книг в руках ".


"У такому разі," запитав містер Холмс, - не відвідати нам містера Коллингвуда?


"Ні", - сказав я. “Я не вірю, що він наш злодій. У нього немає ні характеру, ні уяви".


"Добре," сказав містер Холмс. “ І отже?


Я дозволив питання на мить повисіти в повітрі, а потім відповів: "У мене є теорія щодо того, хто, чому і як".


Містер Холмс просяяв такою широкою посмішкою, що вона могла б прокласти шлях крізь самий густий лондонський туман. “ До кого ж ми тоді звернемося?


"У мене є теорія," відповів я, " але я хочу її перевірити. Давайте домовимося про зустріч з містером Доджсоном".


"Добре," сказав містер Холмс. “ А тепер скажіть мені, хлопче, хіба це не смішно?


Я кивнув, і він просяяв.


Три дні потому ми знову були в кабінеті Доджсона. Замість чаю ми пили імбирне пиво. Ретельно проаналізувавши наші дії, Холмс жестом підкликав мене і попросив говорити.


“ У мене є теорія, професор, - почав я, - і надія. Ваші здібності до фотомистецтва добре відомі і шановані. У вас випадково немає фотографій цієї кімнати?


"Так", - відповів він. “У моїй практиці було регулярно фотографувати це та інші приміщення тут і робити відповідні позначки, включаючи дату, час доби, якість світла, проникаючого через вікно, і атмосферні умови. У мене є приблизно двадцять п'ять таких етюдів цієї кімнати — насправді це було б сорок два зображення, якщо рахувати фотографії, зроблені студентами і представлені мені. “Бачте, - додав він, - я перестав займатися фотографією в 1880 році, коли змінили матеріали. Це просто погіршило якість знімків. Проте деякі студенти потребували допомоги і підбадьорення, і тому звернулися до Доджсону".


"Не буде занадто складно подивитися фотографії?"


"Зовсім ні, - сказав Доджсон," і, як ви можете здогадатися, мої архіви достатньо впорядковані. Але ви повинні мене вибачити. Я зберігаю їх в своїй студії".


Коли він виходив з кімнати, я попросив дати мені збільшувальне скло".


Після його відходу містер Холмс кинув на мене самовдоволений погляд і сказав: “Лупа! Як чарівно. Наступного разу ви будете курити трубку і носити мисливську шапочку".


"Я сумніваюся щодо трубки", - сказав я. “Але дозвольте мені розповісти вам про мою теорії. Якщо ми подивимося на фотографії, то, можливо, зможемо помітити зміни у зовнішньому вигляді книжкової шафи. І згідно з даними, зібраними Доджсоном, ми могли б визначити, коли були зроблені щоденники, і дізнатися, хто був відвідувачем містера Доджсона в той період.


"Цікава гіпотеза," сказав містер Холмс, - але надто неэлегантная, щоб бути по-справжньому наукової.


Доджсон повернувся хвилин через двадцять зі склянкою і об'ємистим конвертом, в якому була пачка фотографій. Я доклав очне яблуко до скла і уважно вивчив кожну фотографію, приділяючи особливу увагу книжкової шафи. Поки я віддавався цьому утомительному вивчення, містер Холмс і містер Доджсон розважалися створенням криптографічного системи, для розшифровки якої були б потрібні послуги двох окремих людей, кожен з яких знав лише частина коду. Містер Доджсон вважав, що необхідним компонентом є виключення голосних.


І тоді я знайшов це.


"Містер Холмс, - сказав я, - не могли б ви, будь ласка, підійти й глянути".


Я показав йому дві фотографії.


"Я бачу", - сказав він, вказуючи на другу фотографію. “Ці книги зміщені вправо. І у них є нові сусіди по полиці зліва від них. І подивіться сюди. Ця стопка книг на підвіконні трохи нижче."


"Абсолютно вірно", - сказала я і перевернула другу фотографію, щоб розглянути дату, нацарапанную на обороті, і звірила її з вже неабияк пошарпаним списком відвідувачів.


"Містер Доджсон," сказав я, " мені здається, я знаю, у кого ваші щоденники. Якщо я поверну їх вам, не розкриваючи імені злодія, ви будете задоволені?"


"Ні", - сказав він. “Я б не був задоволений. Усвідомлення того, що хтось прийшов сюди під виглядом дружби і забрав ті цінні речі, назавжди принесло б мені печаль і страх, що це може статися знову".


Він знизав плечима.


"Але якщо це ціна за те, щоб повернути їх", - сказав він. "Хай буде так".


"Тоді вони будуть повернуті", - сказав я.


Потім я повернувся до містера Холмса і сказав: "Ходімо, містер Холмс, у нас є робота, яку потрібно зробити".


На наступний день, коли служниця декана привела мене у вітальню, місіс Лідделл, здавалося, нітрохи не здивувалася, побачивши мене.


"Декана тут немає", - сказала вона.


"Мені сказали", - відповів я. "Але, якщо дозволите, я хотів би поговорити саме з вами".


"Так?"


"Я повинен зізнатися, і мені потрібна ваша допомога".


Вона вказала на той самий диван, на якому я сидів на минулого тижня. Вона подивилася на значне крісло свого чоловіка, а потім вирішила сісти на дальній край дивана, так, щоб між нами було пристойну відстань."


"Так?" - знову запитала вона.


"По-перше," сказав я, "я не журналіст".


"Так", - сказала вона ще раз.


"Але дозвольте мені розповісти вам про моє минуле".


Я сказав їй, що я дійсно зарахований в Крайстчерч. Але я описав дивну подорож в школу. Я розповів про нерегулярних рядах з Бейкер-стріт і моїх перших зустрічах з Шерлоком Холмсом. Я розповів їй, яким було життя в stones і що я робив, щоб вижити. Вона була вражена, дізнавшись, що чхання може принести заповзятливому хлопцеві кілька шилінгів. Я розповів їй, як містер Холмс змінив моє життя, і я сподівався чогось досягти сам.


"Я розповів вам усе це," сказав я, " щоб дати вам владу наді мною. У будь-який час, коли ви побажаєте, ви можете звернутися до містера Лидделлу і розповісти йому все, що я вам розповів. І це буде моїм кінцем тут і в житті ".


Потім я розповів їй про щоденниках містера Доджсона і про те, як я пообіцяв йому, що він зламає їх, і що мені потрібна її допомога, щоб стримати свою обіцянку.


Вона почала тихо схлипувати.


"Я хочу, щоб ти знав," сказав я, - що я знаю, як це - мати секрети. Я знаю, яке це - жити в страху, що хтось дізнається правду про тебе".


Вона кивнула головою.


“Ми були такими безневинними, “ сказала вона, - випадковий дотик до плеча, обмін поглядами і все. Але це мучило кожного з нас, і ми не сміємо говорити про це".


"І," сказав я, "коли він пішов у свою студію в той гіркий день 1876 року, щоб забрати фотографії бідолахи Едіт, ви підійшли до його книжковій шафі, щоб скоротати час, випадково взяли один з щоденників і прочитали запис, в якій він згадав ваше ім'я в самих ласкавих виразах".


“Я була в розпачі з-за смерті моєї дочки. Я не хотіла втрачати свій шлюб і сім'ю. Чарльз такий не від світу цього. Я боявся, що його щоденники якимось чином потраплять не в ті руки. Не роздумуючи, я взяв ті, що присвячені тим милим, але дивним років ".


“ Містер Доджсон любив не Еліс, а тебе.


"І я любила його", - відповіла вона. “Ніхто ніколи не знав про цих почуттях. Ми навіть ніколи не зізнавалися в них один одному, але ми обидва знали. Але як ти прийшов до такого висновку?"


“Коли ми говорили минулого тижня про його заяві про те, що він хоче одружитися на Еліс, - сказав я, - ви пояснили, що вона була занадто молода для нього. Ви не сказали, що він був занадто старий для неї".


"У чому різниця?" - запитала місіс Лідделл, до якої до цього моменту повернулося самовладання.


"У той момент, і що стосується цього предмета, ваші думки були про нього, а не про неї".


"Я була хорошою дружиною", - сказала вона.


"Я знаю", - відповів я.


Вона ненадовго вийшла з кімнати й повернулася з наволочкою, в якій лежали чотири щоденника.


"Чоловіки, - сказала вона, - як відомо, не заглядають у шафи, де дружини зберігають свою спідню білизну, не кажучи вже про кухнях або пралень".


"Я запам'ятаю це", - сказав я.


І ось так я вирішив свій перший і останній випадок. Я не став математиком, як сподівався Доджсон. Я також ніколи не прагнув до блискучих перспектив стати детективом-консультантом, які представляв для мене містер Холмс. Мені справді подобається моя журналістська життя. Вивідувати секрети інших людей набагато бажаніше, ніж розкривати свої власні.


Але саме цій темі секретів я присвятив чимало роздумів.


Хіба не дивно, що, захищаючи те, що в тебе є, ти частково або повністю втрачаєш те, хто ти є? Я не в тому становищі, щоб знати, чи говорити, чи варто було містерові Доджсону і місіс Лідделл висловлювати один одному свої почуття і втілювати свої особисті думки в реальність. Деякі зробили це і уникли покарання чи проігнорували його. Інших, скажімо так, пощастило менше. Я дійсно вірю, що кожен з цих нещасних закоханих, яким так і не судилося стати, був окремо розлучений точно такими ж потрясіннями. Справа була не стільки в усвідомленні того, що вони люблять когось, кого не повинні були любити, скільки в знанні, яке, я впевнений, підтримував їх і навіть викликало цікаву посмішку у найтемніші ночі і похмурі дні. Справа була в тому, що вони не могли розповісти жодної живої душі про це почуття, яке було такої невід'ємною частиною їх істоти.


Я розумію це. Я був засмучений і досі засмучуюся через своїх спроб зберегти певні моменти свого життя в таємниці від усіх. Холодна логіка, виходячи з якої містер Холмс рекомендував зберігати мовчання з цих питань, взяла гору. У мене немає наміру ризикувати тим, що я заробив. І все ж приклад цих двох безневинних грішників не вислизнув від мене. Я пишу ці слова в очікуванні, що вони будуть опубліковані після того, як мене не стане, а я вірю, що це станеться в далекому-далекому майбутньому. Я сподіваюся, що в цьому віці у людей складеться більш складне уявлення про те, хто я такий і що я зробив, і що вони, можливо, дізнаються про містера Холмс в його ролі філантропа. Можливо, у них також складеться більш повне і розуміюче уявлення про місіс Лідделл, містера Доджсоне і всіх інших, хто зберігає секрети при собі. І коли, нарешті, я помру, я молюся, щоб містер Холмс був моїм захисником у Перлинних Брами, як він був на цьому острові.


Що стосується того, чому Ромео повинен був бути Ромео, я все ще намагаюся відповісти на це питання.


OceanofPDF.com


МАЙКРОФТ ХОЛМС


"Мистецтво у нас в крові і може приймати самі дивні форми".


"Але звідки ви знаєте, що це передається у спадок?"


“ Тому що мій брат Майкрофт володіє цим більшою мірою , ніж я ... Коли я кажу ... що Майкрофт володіє більшою спостережливістю, ніж я, ви можете вважати, що я кажу точну і буквальну правду.


"Він що, молодший за тебе?"


- На сім років старший за мене.


"Як вийшло, що він невідомий?"


“ О, він дуже добре відомий в своєму колі.


"Тоді де ж?"


- Ну, наприклад, в клубі "Диогенезе".


— "Перекладач з грецької"


автор ГЕРІ ЛОВИЗИ


Відмінна гра Майкрофта


Я входжу в цей звіт, про який зберігав мовчання всі ці роки, щоб прояснити ситуацію для нащадків. Я доручив своїм адвокатам передати його моїм спадкоємцям і нащадкам через 100 років після моєї смерті, в той час, коли всі зацікавлені сторони будуть вже давно мертві і на них не вплинуть викладені тут факти.


Знаєте, це дійсно було досить несправедливо. Моєму молодшому братові Шерлоку завжди приписують всі заслуги. Останнім часом він став справжньою гончака за рекламою, а Ватсон і Дойл буквально ловили кожне його слово. Так адже іноді це було зовсім нестерпно.


О, я знаю, про що ти думаєш. Я Майкрофт Холмс, солідний, нудний, огрядний поплічник ексцентричного клубу "Діоген", відомий пустельник з Пэлл-Мэлл, бла-бла-бла. Повна нісенітниця, кажу вам!


Хоча я ретельно приховував свої справи і особу за завісою анонімності, у моїй роботі було набагато більше, ніж хто-небудь міг коли-небудь припустити. І в той час як офіційні повідомлення та популярна преса буквально зі шкіри геть лізли, вихваляючи маленькі досягнення брата Шерлока в його детективному "хобі", я виконував свою роботу в зовсім непомітному якості, повністю уникаючи викриття ким-небудь стороннім. Мої великі повноваження і директиви навіть не уявлялися нашим політикам і пресі з Фліт-стріт, оскільки я управляв нашим величезним світовим підприємством — Британською імперією!


Зрозумійте мене правильно, я ніжно люблю свого молодшого брата, і для мене навряд чи було справою часу миритися з його дурними эксцентричностями і непослідовністю, як, я впевнений, він терпляче мирився з моїми власними. Це трапляється з кращими з нас, тому що ми були справжніми братами, кров була гущі води і все таке інше. Тим не менш, з підліткового віку ми пішли різними шляхами, і кожен по-своєму досяг певного успіху.


Я з теплотою згадую, як наша опікунка, двоюрідна бабуся Джулія Верне, сказала нам з юним Шерлоком в той літній день в альтанці: “Я впевнена, що обидва моїх чудових хлопчика-Холмса далеко підуть у цьому світі і доб'ються свого, якщо ви не дозволите своєму великому інтелекту взяти верх над вами. Обіцяй мені, що ти завжди будеш пам'ятати, що потрібно використовувати свої сили тільки в благих цілях.


Ми обіцяли. Ми дуже любили двоюрідну бабусю Джулію. Незабаром після цього вона померла, залишивши нас самих. Для нас з Шерлоком це був удар, який ми ніколи не забудемо.


Ах, але це приємний спогад було з такого далекого минулого. З набагато більш простого світу, який був дуже далекий від цього холодного кулі, в якому ми змушені жити сьогодні.


Сьогодні 1891 рік! Ми наближаємося до світанку нового століття, захоплюючою сучасної епохи і підступної ери мінливих технологій, міжнародних інтриг і небезпечного націоналістичного експансіонізму.


Тепер я повинен грати в "Велику гру", виконуючи свій борг перед Імперією, яку я люблю. Імперія, яку так любила двоюрідна бабуся Джулія. На відміну від брата Шерлока, я дотримуюся цінностей моєї двоюрідної бабусі. Мій брат вдає з себе зарозумілу богему, але насправді саме структури Імперії дозволяли йому так захоплюватися своєю діяльністю у сфері кримінальних розслідувань.


Швидше, це я звалив тяжкість Атласу на свої плечі. Це було життя, яку я вибрав. Я ні про що не шкодував. Тоді у мене не було особливого вибору, тому що я загруз занадто глибоко. Однак це була єдина кар'єра, для якої я надзвичайно підходив. Я повинен сказати, що я був дуже успішний у виконанні вибраних мною завдань, але це змусило мене відгородитися від усіх і вся, що могло перешкодити виконанню мого боргу. Нікому, навіть моєму дорогому братові - особливо йому — ніколи не дозволялося знати про мою роботу більше, ніж саме поверхневе знайомство. Так було краще для Шерлока, краще для мене і краще для Імперії, якій я служу. Так було безпечніше для всіх. Тому що я був залучений в найнебезпечнішу з ігор. У Шерлока було якесь підозра, що я час від часу був залучений в якусь "роботу" - за відсутністю кращого слова для того, що ми будемо називати "урядом". Можливо, він навіть підозрював, що мій вплив досягло декого на найвищих рівнях. Це, безумовно, було правдою, але що з цього?


Міг Шерлок коли-небудь уявити у своїх найсміливіших мріях, що я представляю уряд? Звичайно, я наполегливо все заперечував. Він справив таке враження на Ватсона, і добрий доктор сумлінно записав подібні припущення у своїх белетризованих звітах про випадки захворювання мого брата. Я добре знав Шерлока і думав, що це не що інше, як його гонорове марнославство. Він був занадто логічний, дуже спостережливий, а я надто добре спланував це підприємство. Мій надмірна вага та малорухливий спосіб життя, клуб "Діоген", прийом "пустельник з Пел-Мелл" - все це було лише елементами хитромудрої виверти, яку я включив у свій загальний образ. По правді кажучи, я знав, що у Шерлока не було доказів моєї участі. Нічого. Можливо, він і наговорив дещо для більшого ефекту і Ватсону, але він, звичайно ж, не повірив у це. Я мав намір залишити все як є.


Абсолютна правда була схована за брехнею, яку я сплів так добре, що логічний Шерлок ніколи б у це не повірив. Справа була в тому, що, крім публічних фігур нашої улюбленої королеви і благородного прем'єр—міністра, я не просто надавав якесь випадкове вплив в уряді, але фактично був Керуючим директором всієї Британської імперії. Такий чоловік був необхідний. Монархія надала мені довіру; політики на найвищому рівні змогли досягти компромісу. Я був природним вибором, оскільки у мене не було амбіцій ні для себе, ні для будь-якої політичної групи. Насправді, "Директорство" просто розширив мої існуючі повноваження і відповідальність. Так народилася неофіційна і дуже секретна посаду Директора-контролера. З прихованих сховищ та кімнат під клубом "Діоген" з невеликою групою відданих своїй справі фахівців я керував усім, що було Британською імперією.


Звичайно, було на краще, що Шерлок багато чого не знав про ці справи. Я добре це приховував; факти про мою діяльність завжди вислизали від нього. Я був упевнений, що з-за тонкої чутливості Шерлока ми посварилися, якщо б він повністю усвідомлював важливість моєї роботи і обов'язків. Я знаю, що деякі мої вчинки зруйнували б його. Тому я захищав Шерлока, як міг, навіть потураючи йому, коли він весело справлявся зі своїми кримінальними проблемами, до тих пір, поки вони не суперечили моїм власним планам. Не завжди було легко бути розумнішими брата Шерлока.


Це аксіома, що для того, щоб наш уряд і Імперія досягли успіху, повинні бути реалізовані певні з того, що я називаю "передумовами". Це сумна константа, яка виникає, коли людина залучений в силову політику — Велику гру, як її називають. Однак я виявив, що мені постійно доводиться йти все далі в пошуках досягнення цілей, часто в досі незвідані, а іноді і сумнівні області, щоб забезпечити успіх у моїх численних починаннях на благо Імперії. Я перший, хто визнає, що часом мене це турбувало. Наприклад, недавня справа Моріарті.


Виникнення цієї проблеми почалося кілька років тому. На моїй посаді керуючого Імперією саме я дозволив Моріарті і його поплічникам існувати і, в деякій мірі, навіть процвітати. Я знав, що для потреб уряду та Імперії, якій я служив, було б корисно, якби моє вплив поширився і на злочинне співтовариство. Тому я вторгся в цей жалюгідний елемент. Я виявив самого підприємливого людини і зрозумів, що при належному контролі кримінальний елемент може бути найбільш корисним. Далі я зрозумів, що, "організувавши" злочинність, я зможу краще контролювати її, що буде ще більш корисно для моїх цілей. Кримінальний елемент залучає агентів, які з готовністю здійснюють найогидніші вчинки, на які регулярні збройні сили і більшість співробітників законних відомств ніколи б не зважилися. Отже, ви бачите, що в цій цинічній і небезпечній грі, в яку ми граємо, від них є своя користь.


І все ж я почав відчувати, що допустив помилку на цій шахівниці інтриг, яку я розігрую на нашій світовій арені. Не завжди можна враховувати всі фактори, не всіма результатами можна так ретельно маніпулювати. Мене почала турбувати одержимість Шерлока Моріарті. Хоча вона, безумовно, була обґрунтованою, вона неухильно зростала. Тепер це загрожувало певними "делікатними ситуаціями", якщо Шерлок буде діяти дуже вправно в цій області, або якщо він виявить занадто багато інформації, яка не входила в його компетенції, і вирішить діяти відповідно до неї.


Мої побоювання, що ця проблема досягне апогею, незабаром виправдалися.


Це було навесні 1891 року, коли Шерлок відвідав мене в моїй квартирі на Пел-Мелл. Так почалося оповідання, яке Уотсон повинен був записати кілька місяців потому в своєму беллетризованном звіті про ситуації під назвою "Остання проблема". Однак у звіті розумного Ватсона були опущені деякі важливі факти або викладена тільки власна версія мого брата, яка неминуче була неповною. Зараз я виправлю все це і розповім правдиву історію, яка ніколи не була розказана.


Візит Шерлока в мої покої, безумовно, був несподіванкою. Ми з братом багато років вели різні життя і бачилися лише зрідка. Тепер він увійшов в мої покої тихо, задумливий.


Шерлок виглядав змученим, але готовим до полювання. Я знав, що він був у своїй стихії, без сумніву, розслідуючи якусь кримінальну справу, і йому це подобалося. Я знав, що ця зустріч може бути важким для нас обох.


Після швидкого обміну люб'язностями у звичайній для Шерлока уїдливою манері ми перейшли до мети зустрічі. Він ще раз розповів мені про свої підозри щодо діяльності Моріарті. Він запитав, чи знаю я що-небудь про них. Я зробив кілька туманних узагальнень і знову заперечував, що мені що-небудь відомо.


"Ах!" - різко сказав мій брат, “Ти знаєш, що з моменту вбивств Різника пройшло всього три роки, Майкрофт? Тисяча вісімсот вісімдесят восьмий рік - це не так давно. Ти теж нічого не знав про цю справу. Я не розслідував цю справу, як вам добре відомо, хоча офіційна поліція просила мене зробити це ".


"Це обурливо!" Я вибухнула від гніву. Я знала, що він намагається спровокувати мене. Про себе я посміхнулася різкої сміливості мого брата, але це дійсно завдало біль. І знову я все заперечував.


Він мовчав, спостерігаючи, зчепивши пальці будиночком, розмірковуючи.


“На що ти натякаєш? Що я вбив цих жінок або наказав їх вбити? Ти настільки виходиш за рамки цього, Шерлок, що поняття не маєш!"


Він нічого не сказав.


"Ну?" Різко запитав я.


“Нічого. Я прийшов сюди не для того, щоб сперечатися. Сьогодні, три роки потому, потрібно подумати про Моріарті", - сказав він. "Зараз це моє єдине увагу".


І ось ми знову повернулися до Моріарті. Я відчував, що його інтерес межує з одержимістю. Я намагався відрадити його, як міг.


“Я кажу тобі, Шерлок, не надто втручайся в цю справу з Моріарті. Я також не раджу тобі їхати на Континент", - сказав я йому навпростець.


"Мій дорогий Майкрофт", - сказав він з проблиском сарказму в своєму культурному тоні. Він був манірним зі мною. "Я б не очікував нічого меншого від того, хто ненавидить подорожі і всі види манівців, щоб вести тільки сидячий спосіб життя".


“ Тим не менш, Шерлок, ти повинен розуміти, що це пастка.


"Звичайно".


“ І все ж ти упорствуешь?


“І яка альтернатива? Чи повинен я відмовитися від можливості розгромити Моріарті і його організацію раз і назавжди!"


“Моріарті! Моріарті! В тебе на думці цей чоловік! Кажу вам, по правді кажучи, він досить дрібна рибка і не має великого значення в загальному плані речей, " відповів я, показуючи своє роздратування.


Шерлок обдарував мене глузливою посмішкою.


“ Не важливо, Майкрофт. Я виїжджаю на Континент.


“ Куди? - Недовірливо запитала я.


“ Ну, у Майрінген, через Інтерлакен.


"Всю дорогу до Швейцарії?" - Запитала я з явним здивуванням.


“ Дійсно. Мені дуже хочеться побачити Рейхенбахский водоспад перед смертю.


Подібні розмови стривожили мене, і, як брат Шерлока, я зрозумів, що зробив серйозну помилку, дозволивши цій ситуації наблизитися до критичної точки. Я знав, що треба щось зробити найближчим часом. Я вже налаштувався на розробку плану. Тепер я відчував себе пов'язаних з цією ситуацією, як наручниками. Коли мій брат пішов, ніхто з нас навіть не підозрював, які дії будуть приведені в рух і які важливі події відбудуться.


Як я не намагався переконати Шерлока в його одержимості, чесно кажучи, його припущення про діяльність Моріарті частіше виявлялися правильними, ніж ні. Моріарті, безумовно, був неприємним типом. Однак не все, що приписувалося Моріарті, і навіть не найгірше з того, що приписував дорогий брате Шерлок, було справою рук Моріарті. Дещо з цього було моїм власним задумом. Це була суть справи між нами, що мені потрібно було приховати від мого брата будь-якою ціною. Ця інформація, то, що я схильний називати "справами Імперії" — і чим менше говорити з цього приводу, тим краще — повинна бути назавжди прихована від Шерлока. Якщо мій брат дізнається правду, це може назавжди зруйнувати нашу дружбу.


Я почав турбуватися про те, що події виходять з-під контролю, коли в той вечір Шерлок покинув мою квартиру на Пел-Мелл, щоб відвідати свого друга доктора Ватсона, а я поринув у те, що, як я думав, буде розслаблюючим вдумливим відпочинком, як раптом у мене з'явився несподіваний відвідувач.


Високий, худий, жилавий і мовчазний, він скидався на якесь людське втілення тхора, який вийшов на полювання, або мангуста з індійського субконтиненту, готового проковтнути отруйного пітона. З його згорбленою спиною та лисою маківкою, з глибоко посадженими очима, які нічого не упускали з уваги, я відразу впізнав цього чоловіка, коли він подолав двадцять дві сходинки до моєї вхідних дверей, легенько постукав один раз і був впущений Бербеджем, моїм зброєносцем і васалом.


Професор Джеймс Моріарті стояв у дверях, коли я швидким жестом запросив його увійти. Шерлок - передбачуваний "Злочинний Наполеон", дійсно! Він був нервовим і боязким маленьким чоловічком, який знав, що порушує жахливе правило в наших відносинах, коли—небудь звертаючись до мене безпосередньо публічно чи приватним чином - всі наші листування здійснювалися таємно через треті й четверті боку.


Я кивнув. “ Сідайте, будь ласка. Розкажіть мені, що у вас на думці.


“Я встану. Я буду краток".


"Продовжуй," твердо сказав я. З-за мого значного обхвату він, здавалося, зменшувався переді мною. Він знав, що звертатися до мене безпосередньо було небезпечним порушенням — серйозним порушенням правил, — але це було по важливої причини, тому ми перейшли до справи", як це люблять робити американці.


Моріарті зітхнув. “Це стає неможливим! Кажу тобі, неможливо! Твій брат тепер постійно пристає до мене. Переслідування, постійне розслідування моїх справ. Що я такого зробив, що могло завадити йому або його друзям, Ватсону і Дойла? Чому він переслідує мене?"


Я нічого не сказав у той момент. Було дуже серйозно бачити людини таким засмученим. Він був не з тих, з ким можна жартувати.


Моріарті продовжив: “Кажу вам, містере Холмсе, я в повній розгубленості із-за цієї справи. Відкличте вашого брата, або у мене не буде вибору в цьому питанні. Я не хочу діяти, але знайте: я ніколи не потраплю на лаві підсудних. Я не дозволю вашому брату стати причиною втрати мною свободи. Останні місяці я стримував себе з поваги до нашим спільним інтересам. Я не можу робити це вічно ".


Я повільно кивнув; Шерлок, безсумнівно, здорово заплутав це справа. "Ви говорили з моїм братом?" Я запитав Моріарті.


“Так, і він не побачить причини. Так адже він дійсно витягнув револьвер і тримав його напоготові, поки ми розмовляли. Я був вкрай ображений цим жестом".


Я кивнув. Я міг уявити собі цю сцену.


Моріарті продовжив: "Я не хочу втручатися в наші ділові відносини, вони були корисними і прибутковими, тому я звертаюся до вас із благанням, містер Холмс, поки ситуація не вийшла з-під контролю або хтось не зробив жахливу помилку, про яку ми всі будемо шкодувати".


Прихована загроза в словах Моріарті була занадто очевидна.


“Помилкою, мій дорогий професор, було б, якщо б моєму братові коли-небудь заподіяли якої-небудь шкоди. Я сподіваюся, ви це прекрасно розумієте", - сказала я, дивлячись йому прямо в очі.


Він відвів погляд і повільно кивнув.


"Значить, принаймні, в цьому питанні ми згодні?" - Запитав я, підкреслюючи своє попереднє попередження з усією серйозністю.


“ Так. З ним нічого не трапиться, але, будь ласка, ситуація вийшла з-під контролю і стає небезпечною. Я прийшов до вас за порадою та допомогою.


"І ви отримаєте це, професор", - відповів я, більш оптимістичний тепер, коли він, очевидно, був готовий шукати ненасильницьке розв'язання проблеми.


“Тоді проінструктуй мене. Що мені робити?" - Запитав Моріарті.


“ Нічого, професор. Ви нічого не будете робити.


Моріарті з цікавістю подивився на мене.


"Я зараз поясню.


"Будь ласка, зроби це".


Я мовчав, замислившись. Нарешті-то у мене все вийшло.


“Мій брат збирається в невелику подорож по Швейцарії, здійснити піший похід в район Інтерлакена, можливо, навіть відвідати величний Рейхенбахский водоспад? Ви знайомі з цим регіоном?" Я запитав Моріарті.


Він засовався, все ще стоячи переді мною, все ще відмовляючись від запропонованого мною місця. Він сказав: “Так. Мої знання і вплив поширюються на Континент, так само як і ваші. Але в чому сенс поїздки вашого брата туди?


“Ах, ось в чому цікавий питання. Через різні агентства я зробив вигляд, що ви, насправді, 'полюєте за Шерлоком'; що ви маєте намір прибрати його раз і назавжди ".


"Предвосхищаешь мій майбутній хід?" Моріарті посміхнувся, потім передумав.


"Хід, який ви не повинні робити, але так, на ваше запитання". Сказав я і додав: “Ваш невеликий візит до нього днями, безумовно, зіграв на захоплення брата Шерлока вашими справами. Я також був стурбований, бо помітив, що протягом деякого часу між вами двома наростав конфлікт ".


"Не з моєї сторони, можу вас запевнити", - заявив Моріарті.


Я кивнув. “Можливо, це правда. Як би те ні було, я почав розробляти сценарій, який змусить мого брата прийняти рішення виїхати з Лондона. Тікаючи на Континент, він вважає, що агенти намагатимуться загнати його в пастку до ранньої смерті. Він, звичайно, відчує пастку і при цьому швидко змінить її, щоб заманити в пастку вас.


Посмішка Моріарті розтанула. Він стояв обережно, вичікуючи.


"Звичайно, ніщо не могло бути далі від істини", - додав я. Моріарті кивнув, але виглядав здивованим, збитим з пантелику. Він сказав: "Але я думав—"


“Абсолютно, і в цьому принадність плану. Шерлок втече з Лондона, вважаючи, що за ним женіться ви і ваші поплічники. Тим часом ви залишитеся в Лондоні ".


Моріарті посміхнувся, як тхори, і запитав: "Це позбавить вашого брата від втручання в мої справи?"


"Так, ви будете вільні від нього, і ви і ваша організація залишитеся в Лондоні, щоб знову виконувати свою роботу для мене без перерви", - додав я.


"Значить, твого брата відправлять в погоню за дикими гусьми?" - Сказав Моріарті з усмішкою.


“Йому потрібен відпочинок, гарна прогулянка по Альпах піде йому на користь. Ти так не думаєш? Ватсон буде супроводжувати його, - додав я.


"Я все ще стурбований тим, що він планує якусь конфронтацію".


Я посміхнувся. “Він абсолютно впевнений. Але нічого подібного не відбудеться. Оскільки ви будете в безпеці в Лондоні, ця конфронтація навряд чи відбудеться. Бачте, я занадто добре знаю образ думок мого брата Шерлока. Він може фантазувати про який-небудь титанічній боротьбі за кордоном, можливо, навіть біля водоспаду Рейхенбах. Я впевнений, що можливості для мелодраматичного героїзму не будуть упущені в "Шерлока". Але це не буде подією. Замість цього Шерлок буде поневірятися за кордоном в безпеці, а ти будеш у безпеці в Лондоні, без перешкод, і вони ніколи не зустрінуться ".


Моріарті кивнув. “Я задоволений. Я ціную вашу допомогу в усуненні цієї небезпеки для моєї особистості".


“ Це й на краще, професор. Тепер ви можете бути спокійні. Завтра Шерлок і Ватсон вирушать в своє грандіозне турне, і ви знову будете вільні і нічим не обтяжені. Ми опрацюємо деталі в найближчі місяці, і я убедлю Шерлока припинити цю справу до його повернення ".


“ Дякую вам, містере Холмс. Я знав, що звернення до вас з цією проблемою було підходящим способом домогтися задоволення.


Бербедж випустив професора Моріарті і обережно причинив за ним двері. Тепер ми були одні.


Я подивився на свого помічника. Бербедж був мовчазний, як завжди, його губи були щільно стиснуті, але я відчував, які думки крутяться в голові. Олександр Бербедж, у минулому служив в індійській армії, стрілок, секретний агент, афганський розвідник, а тепер мій слуга, довірений секретар, охоронець, а іноді і людина дії.


"Ну?" Запитав я. Я бачив, що його буквально розпирало від бажання висловити свою думку, але він ніколи б цього не зробив, якби я не підказав йому.


"Боюся, ваш брат ніколи не покине Лондон," сказав він як ні в чому не бувало.


"Він, звичайно, серйозно подумає про це після того, як ти підпалиш його кімнати в будинку 221B пізніше ввечері!" - Сказав я.


“Я, підпалила його кімнати? Ти серйозно?"


“О, абсолютно вірно, але ні Уотсона, ні його там, звичайно, не буде. І, врешті-решт, це буде дуже незначна пожежа, який не завдасть серйозного збитку — все буде виглядати набагато гірше, ніж є насправді. Ти зможеш впоратися з цим, чи не так? Я проінструктую тебе пізніше. Звичайно, в цьому звинуватять Моріарті і його "банду" — все це частина мого плану чинити тиск на мого дорогого брата, щоб він покинув Лондон ".


“Але я був тут, коли він відвідував вас сьогодні вранці. Я впевнений, що чув, як він говорив вам, що вже планував виїхати з Лондона на Континент", - відповів Бербедж, тепер вже збитий з пантелику.


"Так, Бербедж, ти не недочув", - обережно сказав я. “Так Шерлок хотів, щоб я повірив. Насправді, все це було прийомом. Бачте, у Шерлока є підозри щодо мого місця і роботи, але немає неспростовних фактів. Незважаючи на наше невелике співробітництво у справі Військово-морського договору, воно навіть не почало демонструвати глибину моїх інтересів. Тому він спокушає мене планом, в якому пропонує зробити саме те, чого я від нього хотів би. І я, граючи в його гру, покірно відповідаю з усією серйозністю, що мені зовсім не подобається ця ідея. Далі я констатую очевидне: він відчайдушно потрібен тут, у Лондоні. Зараз для нього самий невідповідний час йти. І він це знає. По правді кажучи, кожен із нас помітив, що, коли Шерлока немає в місті, це викликає неприродне збудження серед кримінальних кіл ".


Бербедж похитав головою, немов намагаючись струсити павутину гри. Він був людиною дії, не звиклим до двоїстий інтелектуального мислення та головоломкам, необхідним при переміщенні шахових фігур у нашій Великій Грі.


"Тепер дозвольте мені подивитися, чи правильно я це розумію", - сказав він нарешті. “Шерлок симулює поїздку на Континент, хоча насправді він туди не збирається. Він говорить все це тільки для того, щоб привернути вашу увагу і побачити вашу реакцію. Між тим, ви не доставляє йому задоволення; замість цього ви реагуєте в зворотному напрямку від того, чого ви насправді хочете і маєте намір. Що, на думку Шерлока, протилежне тому, чого ти хочеш. Мені здається, це суперечить логіці. Моя бідна голова болить від однієї думки про це! "


Я розсміявся. “У тебе це є абсолютно! І ось ти бачиш красу. Оскільки ти в замішанні, уяви собі бідного Шерлока! Я м'яко подтолкну мого молодшого брата до прийняття обґрунтованості його первісної ідеї — що поїздка на Континент - це саме те, що йому зараз потрібно. Він прийде до усвідомлення того, що в Лондоні занадто жарко, щоб обіймати її. Ось чому я доручив вам нещодавно зробити декілька досить переконливі, але абсолютно невдалих замахів на його життя — очевидно, справа рук цієї жахливої 'банди Моріарті'. Шерлок покине Лондон, переконаний, що банда йде з його гарячих слідах, і буде шукати конфронтації на Континенті. Він розставить пастку для Моріарті в Райхенбахе. Він вірить, що тоді він вирішить проблему Моріарті раз і назавжди. Так або інакше".


"Так, а тим часом він виїде з Лондона і не буде вам заважати", - сказав Бербедж з посмішкою.


“ Так. Бачте, я гаряче люблю свого брата, але я не ставлюся до Моріарті легковажно, і мій брат не залишить цю справу. Це піддає його страшної небезпеки. Хоча Моріарті - корисний агент, у мене немає ілюзій з приводу цієї ситуації. Шерлок вплутався в серйозну гру. Коли небезпечна людина побоюється за свою свободу, якщо не зробити що-небудь, щоб виправити цю ситуацію, паніка не може бути далеко позаду. А під час паніки чоловік буде зриватися та вчиняти дії, які, можливо, не в його інтересах. Моріарті цінує наш союз, але він більше цінує свою свободу, і Шерлок помітно послаблює свої позиції. Останнім часом мій брат активізував свої зусилля зі знищення всієї організації Моріарті. Це піддало кожної людини небезпеки з боку іншого. Неприйнятна ситуація. Потрібний вихід. Тепер я ніколи не зможу схвалити ніяких нападок Моріарті на мого дорогого брата. Ні Шерлок, що робить що-небудь проти наших з Моріарті життєвих інтересів. Обидва людини повинні залишатися в безпеці і мати можливість продовжувати діяти. Отже, мій план. При нинішньому положенні справ це видається прийнятним рішенням для захисту обох чоловіків і в той же час продовження мого бізнесу з Моріарті. Як ви знаєте, останнім часом його люди стали дуже корисними в пошуку та викритті анархістів і агентів-провокаторів, які прагнуть втягнути нашу націю в соціалістичну революцію. Завдяки їх зусиллям ми розкрили три змови з вибухівкою і розгромили дві клітинки диверсантів і шпигунів, і все це було зроблено сумлінно, без втручання поліції чи преси ".


На наступний ранок я був на стоянці візників, які часто відвідував Уотсон. Я був водієм третьої вози, відповідним чином замаскованої. Цей талант властивий сім'ї Холмсів, оскільки Шерлок часто використовує його в своїх розслідуваннях, і Ватсон описує те ж саме у своїх маленьких детективних історіях. Я знав, що Шерлок накаже Ватсону пропустити перше і друге таксі і сісти в третє. Я посміхнувся про себе, побачивши наближається доброго лікаря.


"Так, шеф, куди їдемо?" Я гаркнув неразличимым гарчанням кокни. Тепер я питаю вас, шановний читачу, якби я був повністю осілим і затворніческім істотою, яким мене представляли, брав би я до такої діяльності? Був би я взагалі здатний на таке? По правді кажучи, я часто діяв як мій власний агент в деяких делікатних питаннях, подібних до цього.


"Вокзал Вікторія, мій дорогий, будьте ласкаві", - сказав Уотсон, сідаючи в таксі. "Тут для вас додаткова гінея, якщо ви покваптеся і будете слідувати моїм вказівкам". Потім він відкинувся на спинку стільця, тихий, замислений. Він майже не помічав мене, його увага була зосереджена на можливих спостерігачів і послідовників. І хоча йому абсолютно нічого не загрожувало, я впевнений, він відчував, що небезпека оточує його і слід за кожним його кроком. Я намагався пам'ятати, що мій брат, звичайно ж, велів Ватсону носити з собою його старий службовий револьвер. Тому мені доводилося діяти обережно, оскільки я знав, що мій пасажир сильно нервує і, мабуть, озброєний.


Я спустився вниз і занурив валізи і багаж доброго лікаря. Все було завантажено, я з бурчанням дав старій кобилі спробувати батога, і ми рушили в дорогу.


Мені завжди подобалося кататися лондонськими вулицями на світанку, але насправді водіння таксі доставляло мені справжнє задоволення. В наші дні я так рідко виїжджаю з дому, що переодягнутися і так спритно обдурити бідолаху Ватсона було чимось на зразок витівки. Я навіть розігрував з ним грубу бесіду, поки він не гаркнув на мене: “будь Ласка! Веди таксі!" Потім, пробурмотівши собі під ніс: "Ця людина просто не знає свого місця!"


Я посміхнувся про себе. Що стосується Уотсона, то я бачив заклопотаність на його обличчі, коли він намагався мовчки сидіти на задньому сидінні, вдаючись похмурим думкам про те, що можуть принести наступні кілька днів. Тоді я співчував йому, але зрозумів, що мій обман захищав Шерлока і його самого від небезпеки. Я знав, що він схвалив би це, хоча б заради безпеки мого брата, його хорошого друга.


Звичайно, Ватсон, як і Шерлок, припустив, що Моріарті і його поплічники в цей самий момент по гарячих слідах полювали за ними. Пожежа минулої ночі в номері 221B потряс Шерлока, як я і припускав. Робота Бербеджа, безумовно, зробила свою справу. Цим вранці обидва чоловіки поспішали з Лондона, щоб встигнути на морський поїзд, що відправляється на Континент. Я зітхнула і дозволила собі вдоволена посмішку, швидко ведучи таксі по порожніх лондонськими вулицями. Я запобіг можливу смертельну конфронтацію між моїм братом і Моріарті. В даний час я був цілком задоволений цим питанням.


Те, що я більш розумний брат Шерлока, іноді приводить мене до деякої надмірної впевненості в наших відносинах і моїх талантів. Навіть, насмілюся сказати, до незвичайного зарозумілості з мого боку. Це повинно було довести мою загибель, а також події, які сталися досі непередбаченого джерела по імені полковник Себастьян Моран. Я і не підозрював, що всі мої прекрасні підступні плани впадуть на мою голову раніше, ніж я встигну схаменутися.


Після того як я висадив Уотсона на вокзалі Вікторія, я з деяким подивом спостерігав, як він розгулює по цьому місцю, намагаючись бути якомога непомітніше — або як можна непомітніше для гарного Уотсона, — жахливо забавно, дозвольте мені вам сказати. З безпечної відстані, все ще в своєму маскування, я спостерігав, як Шерлок і Ватсон нарешті сіли в "Континентальний експрес", відходить в 7:11. Коли поїзд рушив, я почекав, щоб переконатися, що мій брат не виконає один з своїх маленьких трюків з подвійним поверненням. Коли я переконався, що ніхто не зійшов з поїзда, я поїхав назад на Пел-Мелл. Я був щасливий, що мій брат і Ватсон зараз на шляху на Континент. За межами Лондона, в безпеці від Моріарті.


На наступний ранок Бербедж розбудив мене рано і повідомив тривожні новини. Моріарті все ще був у Лондоні, як ми і домовлялися, але він таємно послав свого самого довіреної людини, полковника Себастьяна Морана, стежити за моїм братом і Ватсоном. Моріарті прислав записку, в якій говорилося, що це "всього лише міра обережності, щоб переконатися, що мій брат не повернеться в Лондон". Однак "проста обережність" Моріарті тепер перекинула візок з яблуками і засмутила всі мої плани. Бо я знав, що як тільки Шерлок виявить, що за ним стежать, — а він напевно це зробить, — він буде прагнути до тієї самої конфронтації, яку я так старанно намагався уникнути.


"Цей маніяк з духовим пістолетом переслідує мого брата!" Я буквально накричав на Бербеджа. “Він головний прибічник Моріарті. Він не є членом банди, тому наші люди не стежили за ним, як за іншими. Моріарті тримає його в окремому статус для використання в делікатних і особливих випадках. Тепер він вислизнув. Це обурливо, Алекс. Дуже погано!"


Мій чоловік, Алекс Бербедж, похмуро кивнув. "Я можу бути готовий до від'їзду протягом години, сер".


Я подивилася на Алекса. “Це буде небезпечно. Хоча я думала, що зможу урезонити Моріарті — зрештою, все це було в його власних інтересах — Моран зовсім інший. Він убивця. Якщо він вбьет це собі в голову, він вб'є кожного, хто встане у нього на шляху — Шерлока, Ватсона або вас, - і будь прокляті обмеження Моріарті відносно нього! "


Бербедж посміхнувся і сказав: “Невелика подорож, перспектива дій - звучить кумедно. Я негайно їду, сер".


“Дякую, Алекс. Хороший чоловік!" Сказав я, зворушений його відданістю і готовністю допомогти. Ми потиснули один одному руки. Я сказав: “Будь обережний, Алекс. Слідуйте за Шерлоком і Ватсоном, не вступайте в контакт, просто спостерігайте і кожен вечір доповідайте мені зашифрованою телеграмою. І не зводьте очей з Морана! Він погана людина, і, хоча наш друг-професор нібито знаходиться під каблуком, щоб не вдаватися до насильницьких дій, він дуже любить працювати позаштатно для свого ж блага. Тримайте мене в курсі. "


Бербедж був хорошою людиною. Я почував себе з ним цілком впевнено в цій справі. Його бойові таланти та вміння поводитися зі зброєю перевершували таланти Морана. Його лояльність не викликала сумнівів. Він був просто підходящою людиною для цієї роботи, моїми очима і вухами в цьому питанні на Континенті.


Перший звіт Бербеджа принесли мені на наступний вечір на срібному підносі, коли я сидів і читав "Таймс" у своєму кріслі в клубі "Діоген".


Не кажучи ні слова, Вілсон поставив тацю на мій читальний столик і тихо пішов. Я побачив складений листок паперу, який був присланий мені наверх з секретних кабінетів внизу моїм начальником розвідки капітаном Харгроувом. Вже розшифрований, я розгорнув газету й уважно прочитав перше телеграфне повідомлення Бербеджа.


У ньому говорилося:


M.


ДОБРАЛИСЯ До ВАШОГО БРАТА І W ЗУПИНЯЮТЬСЯ, ВСЕ ВИГЛЯДАЄ ДОБРЕ, ЗУПИНКА ВІДСУТНЯ, НІЯКИХ ОЗНАК M ЗУПИНЯЮТЬСЯ ЗАВТРА, ЗУПИНКА В ІНТЕРЛАКЕНІ І ФОЛЛСЕ ПОВІДОМИТЬ ПРО НАСТУПНУ ВЕЧІРНЬОЇ ЗУПИНЦІ


AB


Це був останній раз, коли я отримував звістки від Олександра Бербеджа. До наступного вечора, коли від нього не було ніяких повідомлень, я занепокоївся. На наступний день я відправив двох агентів з Особливого відділу стежити за ним. Два дні потому їх звіт, зібраний по шматочках з доданими коментарями доктора Ватсона, сформував картину того, що насправді сталося того туманним ранком у Рейхенбахського водоспаду.


Мій брат завжди чекав, що хтось буде переслідувати його. Якщо б мій початковий план здійснився безперешкодно, все було б в порядку. Погоні не було б. Шерлок був би здивований, але, не виявивши ніяких свідоцтв того, що хтось його вистежував, він був би зарахований до категорії не більш ніж звичайного туриста. Моран змінив все це одним своєю присутністю. Чи він хотів заподіяти шкоду моєму братові чи ні, переслідував чи він його з наміром вбити чи просто спостерігав, ні я, ні Шерлок не могли знати напевно. На жаль, поки Моран переслідував Шерлока, він також використовував себе в якості приманки. Отже, поки Моран спостерігав за моїм братом, мій чоловік Бербедж спостерігав за ними обома. Незабаром підступний Шерлок повернувся по своїх слідах і незабаром зіткнувся лицем до лиця з полковником Себастьяном Мораном на висотах над Рейхенбахом.


Зчинилася жахлива бійка.


Пізніше Уотсон розповів мені, що він повертався з готелю, куди його викликали у зв'язку з невідкладною медичною допомогою. Прийом Морана, спрямована на те, щоб прибрати Уотсона зі сцени, при очевидному згодою мого брата захистити свого друга. Але добрий Ватсон зрозумів хитрість і помчав назад якраз вчасно, щоб побачити дві фігури, зчепилися в смертельній сутичці на висоті оповитого туманом водоспаду. Ватсон ясно бачив, як мій брат бився за своє життя з людиною, яку він прийняв за Моріарті. Густий туман приховав те, що сталося далі. Раптово з клубящегося туману вниз, у вируючі води, впало тіло. Ватсон ахнув. Це був Шерлок? Це був Моріарті?


Ватсон відчайдушно помчав туди, де, як він бачив, приземлилося тіло. Виявилося, що чоловік впав у бурхливу річку, важко поранений; він добрався до берега лише для того, щоб померти. Ватсон підбіг до чоловіка, природно, побоюючись, що це Шерлок. Він гарячково перегорнув чоловіка горілиць, здивований тим, що побачив лице, якого не знав.


Потім Шерлок вийшов з кущів, і Ватсон, здивований і відчув полегшення, видав радісний крик.


“ Холмс! Ви живі!


“ Насправді, Ватсон, хоча є ті, хто був би розчарований цим фактом.


"Що сталося?" Ватсон запитав.


Шерлок нічого не сказав, коли підійшов оглянути тіло.


Обидва були здивовані, що чоловік все ще живий, хоча і з труднощами. Уотсон зробив усе, що міг, але було очевидно, що без серйозної медичної допомоги чоловік незабаром був би мертвий.


Шерлок сказав: “Добрий Бербедж, ти врятував мені життя. Я не знаю, як тобі дякувати".


"Ви знаєте цю людину, Холмс?" Ватсон запитав.


Це був, звичайно ж, Бербедж. Він теж бачив бійку, але був набагато ближче і втрутився, щоб врятувати Шерлоку життя. Це був Бербедж, якого Моран змусив скинути з Водоспаду, коли той здійснював свою втечу.


“ Так, Ватсон. Я відчуваю, що тут замішаний мій брат Майкрофт.


"Майкрофт?"


Шерлок похмуро кивнув, потім звернувся до пораненого: "Скажи мені, Бербедж, що ти тут робив?"


Бербедж кашлянув, намагаючись сфокусувати погляд. “Моріарті зрадив вашого брата, послав Морана. Я повинен був зупинити його".


Моріарті зрадив Майкрофта? Природно, Шерлоку відповідь видався дивним, і тому він продовжив розпитування Бербеджа.


Бербедж, вмираючи, перебуваючи в маренні і відчуваючи сильний біль, розповів Шерлоку все, що знав про план змусити його покинути Лондон. Шерлок був явно засмучений цим обманом з мого боку, але те, що мій чоловік сказав далі, дійсно привело його в лють. Бо перед смертю Бербедж пробурмотів довгий докладний звіт про союз між мною й Моріарті і про деяких наших спільних проектах. Коли Бербедж помер, Ватсон сказав мені, що вираз обличчя Шерлока було таким, ніби він теж помер. Вираз болю від зради застигло в його очах, і це було жахливо бачити.


Ватсон сказав мені, що коли Шерлок вперше почув цю новину, він побачив, як обличчя мого брата стало попелясто-сірим, і Шерлок люттю вигукнув моє ім'я. Шерлок втратив контроль і був в люті. "Мене зрадили, Ватсон!" - сердито крикнув він. “Мій брат не тільки пов'язаний з тими ж силами, боротися з якими я ризикував своїм життям, присвятив свою професію знищення, але тепер очевидно, що він працював з ними весь цей час. Це просто занадто!"


Звичайно, не будучи там, щоб викласти Шерлоку свою версію подій, я був у значно невигідному становищі. Але Шерлок все одно б не послухав.


Пізніше Уотсон сказав мені: “Я ніколи не бачив вашого брата таким засмученим. Це було зовсім на нього не схоже. Він втратив всяке самовладання і навіть зауважив, що на цей раз навіть голка з кокаїном не змогла вгамувати його біль. Він дійсно використовував ненормативну лексику в поєднанні з вашим ім'ям. Він сказав, що покінчив з вами, Лондоном і Імперією і що ніколи не повернеться ".


Я був приголомшений цією новиною. Тепер Шерлок знав, що я не тільки використовував Моріарті в певних питаннях, але і що деякі дії "Наполеона злочинності" насправді приписувалися мені! Я знав, що це було б образою, яке мій брат ніколи не зміг би прийняти. Я боявся його реакції, оскільки знав, що вона буде екстремальною.


"Потім," продовжив Уотсон, - ваш брат дав мені інструкції щодо того, що я повинен робити і говорити з цього приводу, перш ніж попрощатися".


"Що він сказав?" Я запитав Ватсона.


“Наскільки всім відомо, Шерлок Холмс зустрів свою смерть у Рейхенбахе. Це остання справа, про яку я напишу. Я більше не буду писати про його справи для публікації в популярній пресі ", - сказав Уотсон, додавши: "Він сказав мені, що буде мандрувати по світу, побачить піраміди, можливо, досягне аудієнції або занять з Далай-ламою".


Я невдоволено гмикнув. Звичайно, це була повна нісенітниця.


Ватсон знизав плечима. "Я намагався переконати Шерлока повернутися, але після його смерті Бербедж повідомив вашому брату таку інформацію, яка викликала у нього великий гнів і смуток".


Справді! Шерлок, дізнатися, що деякі дії, вжиті Моріарті, насправді, були здійснені за моєю вказівкою і задумом, було тим, чого я боявся найбільше. Я був розчавлений. Я був причиною, по якій Шерлок ніколи не повертався в Лондон. Це було тому, що я був у Лондоні! Я став пригніченим і похмурим.


Ватсон сумно похитав головою і додав: “Крім Моріарті і Морана, ми з вами єдині, хто знає, що Шерлок все ще живий. Я навіть Дойлу не сказав правди. Йому все одно ніколи не подобався твій брат.


Я кивнув; тепер з цим нічого не можна було вдіяти. Як тільки Шерлок прийняв рішення, воно було висічено на камені. Я зачепив його гордість, але, що набагато гірше, я зрадив його. Навіть якщо це було для його ж блага, я обдурила його, і тепер він знає найгірше. Моя зв'язок з Моріарті. Це було жахливо!


Згодом Ватсон почав писати свій останній розповідь про Шерлока Холмса для "Стрэнда", за вказівкою мого брата, назвавши його "Остання проблема", який закінчується смертю Шерлока в Рейхенбахе від рук Моріарті. І на цьому, як сказав Шерлок Ватсону перед поверненням додому в Лондон, все закінчилося!


Я виділив місіс Хадсон необхідні кошти на утримання кімнат у будинку 221B. Я сподівався, що Шерлок коли-небудь повернеться, як тільки відкине цю дурну думку про гніві на те, що я зробив. Зрештою, все, що я робив, було для захисту його і Англії. Ну, принаймні, велика частина цього. Проте з часом я почав розуміти, наскільки був неправий.


Час від часу я користувався послугами своїх агентів, щоб доставляти братові готівку і листи з поясненнями. Його мандрівки здавалися різноманітними і еклектичними. Те, що він використовував ім'я "Сигерсон", видаючи себе за норвезького дослідника, не збило мене з пантелику. Хитрий Шерлок зберігав гроші, але завжди повертав листи моїм агентам непрочитаними. Він ясно дав мені зрозуміти, що між нами все скінчено.


Але для мене це не було кінцем. З того дня тріщина між мною і Шерлоком тяжко давила на мене. Я хотів за всяку ціну виправити цей розрив і повернути Шерлока в Лондон. Отже, з того дня ми з Уотсоном працювали над планом, який, як я сподівався, все виправить.


Минуло три роки з тих пір, як пішов Шерлок, і я нудьгував по ньому. Хоча ми завжди були розлучені, між нами завжди була зв'язок, яка резонувала. Два великих інтелекту. Останні два брата Холмса залишилися в живих. Було шкода, що до цього дійшло.


Тим часом я продовжував працювати на Імперію. Це була боротьба, але по-своєму корисна. Імперія зараз була на піку свого розвитку, і моя робота просувалася добре. За останні місяці завдяки моїм різним агентам, включаючи організацію Моріарті, було досягнуто чимало успіхів. Мені вдалося запобігти одну революцію, закінчити дві дрібні війни, почати одне вторгнення, анексувати нові території, звільнити дюжину заручників, посіяти смуту серед французів, осоромити німців, укласти союз з царем, досягти успіху в трьох замахах і запобігти ще два. Ця низка успіхів закінчилася вбивством молодого Рональда Адера в Лондоні 30 березня 1894 року.


У популярній пресі багато говорилося про вбивство цього молодого дилетанта і нащадка дрібної знаті, але шокувало б вас, якби ви дізналися, що він був одним з моїх самих здатних агентів?


Його трагічне вбивство полковником Себастьяном Мораном, знову стало результатом його брудних витівок, було для мене подвійно неприємним, оскільки воно прискорило те, чого я найбільше боявся в останні місяці, - конфлікт між бандою Моріарті і моїми співробітниками з Особливого відділу.


Здавалося, що без Шерлока в Лондоні злочинні кола — і організована злочинність зокрема, над якою професор Моріарті нещодавно досягнув вражаючої консолідації контролю — вели свою власну боротьбу за владу. Я почав розуміти, що створив монстра. У такі моменти мені особливо не вистачає послуг мого брата і таких людей, як Бербедж. Я відчував себе більш самотнім, ніж коли-небудь.


Був початок квітня, коли вибухнула віртуальна війна між нашими двома організаціями. Мої оперативники в Спеціальному відділі назвали це "Тихою війною". Були серйозні політичні проблеми, ймовірно, спровоковані Моріарті, і вони повністю заволоділи моїм увагою, так що я не помітив зв'язку з іншими його діями. З самого початку ми втратили кілька красномовних підказок, які не потрапили в поле зору преси та поліції. Так по-британськи. Я дійсно повинен похвалити Моріарті. Все розпочалося з незначного падіння, потім нещасний випадок з візником, хвороба серця; пізніше було самогубство або розгорілася сварка закоханих. Перш ніж ми зрозуміли, що відбувається, ми втратили півдюжини першокласних оперативників, і я опинився в облозі.


Тепер я навіть не наважуюсь повернутися в свою квартиру через дорогу, на Пел-Мелл. Якщо я зроблю це і на мене буде зроблено будь-який замах, яка увінчається успіхом чи викличе публічне представлення, це викличе непотрібні питання, чого допускати не можна. Таким чином, я не можу покинути межі клубу "Діоген". Поки я залишаюся в цьому надійному бастіоні, я в безпеці від Моріарті і його поплічників. Сумна іронія цієї ситуації не вислизає від мене. Спроба мого брата знищити Моріарті і всю його організацію три роки тому була правильним вчинком. Мені не потрібно було зупиняти його. Шерлок завжди розумів злочинний склад розуму набагато краще, ніж я. Він знав, що з такими людьми міркувати марно. Тоді я зрозумів, що прийшов час розірвати свої зв'язки з Моріарті назавжди.


Ситуація стала серйозною, коли я отримав звістку від доктора Ватсона. Я не бачив його з того дня, як він повернувся з Континенту після того, як мій брат відправився в подорож. Ватсон повідомив мені саму вражаючу і довгоочікувану новину: Шерлок повернувся в Лондон! Вбивство Адера повернуло його назад, оскільки Шерлок усвідомив значення такого сміливого кроку і небезпека, якої він мене піддавав. Те, що Моріарті почав діяти, стало для нас сигналом тривоги. Ватсон сказав, що мій брат повернувся, щоб допомогти мені, і що він хотів зустрітися зі мною пізніше у своєму номері за адресою 221B.


Це чудові новини! Я сказав Ватсону. "Це ідеальний час для нас, щоб почати наш план. Опублікуйте повідомлення про цю зустріч, щоб Моріарті, напевно, дізнався. Я зроблю все інше".


Я повинен визнати, що перспектива знову побачити Шерлока і наше примирення в чому поліпшили мій настрій, і я з нетерпінням чекаю нашої зустрічі пізніше тим же ввечері. Я знав, що залишати межі клубу може бути небезпечно, але я вжив заходів обережності. Я попросив Харгроува подбати про те, щоб Лестрейд прислав двох своїх найкращих людей зі Скотленд-Ярду супроводжувати мене.


Все йшло добре, поки ми не звернули на Бейкер-стріт, і я не зрозумів, що двоє поліцейських в штатському працювали на Моріарті. Хоча вони були переодягнені, і всі їх документи були абсолютно правильними — їх репутація випередила їх. В кінці кінців я дізнався у них шотландських фахівців з убивств, Джеймисона і Коннера. Боюся, це було не те, що я планував, але до того часу було вже занадто пізно. У них було при собі зброю, і у мене не було вибору, окрім як дозволити їм доставити мене туди, де, як я знав, мене повинні були вбити. Це був порожній будинок навпроти 221B. Той самий будинок, який мій брат Шерлок використовував для деяких своїх найпотаємніших занять.


Мене привели в будинок і під дулом пістолета повели нагору.


“Так, шеф, вас хоче бачити хтось дуже важливий. На верхньому поверсі", - сказав Коннор, підштовхуючи мене вгору по сходинках. Його напарник, Джеймісон, тихо йшов за мною.


Діставшись до верху сходів, я зіткнувся з лиховісною фігурою професора Джеймса Моріарті.


“Ласкаво просимо, містер Холмс. Так приємно бачити, що ви дійсно змогли змусити себе покинути захист свого клубу і приєднатися до нас тут сьогодні ввечері. Пройшло кілька років з часу нашої останньої зустрічі. Наскільки я пам'ятаю, в той час залишалося безліч невирішених питань. Вважаю, я можу обіцяти вам, що всі вони будуть вирішені сьогодні ввечері ".


“ Де мій брат? - Зухвало спитала я.


Моріарті посміхнувся. “Як сумно. Хвалена возз'єднання братів Холмс нарешті після стількох років. Зустрічі не буде, але незабаром ви побачите свого брата, запевняю вас ".


Його похмурі слова вселили в мене почуття страху. Я почав розуміти, що в Моріарті був на думці набагато більш зловісний план, ніж просто моє власне вбивство.


“Що ви з ним зробили? Вас повісять за це, професоре!" ] загарчав.


Моріарті кивнув, жестом наказавши своїм людям заткнути мені рот кляпом і вивести у сусідню кімнату. Там я побачив полковника Себастьяна Морана за переднім вікном. Він цілився з свого горезвісного пневматичного пістолета в фігуру, вырисовывавшуюся у вікні через дорогу від нас. Я зрозумів, що вікно було вітальні верхньої квартири на Бейкер-стріт, 221Б, а силует фігури, вырисовывавшийся в центральному вікні, належав моєму братові Шерлоку.


“Сьогодні ввечері, містере Холмсе, я подчищаю всі кінці у цій справі. У нас був довгий шлях, щоб дістатися до цієї точки. Починаючи з вашого втручання у справи якогось брата, Шерлока. Він вислизнув від полковника Морана біля водоспаду. На цей раз йому не піти.


Я спостерігала за силуетом мого брата у вікні на іншій стороні вулиці, бажаючи, щоб він встав і благополучно відійшов за межі досяжності. Я бачив, як він злегка ворухнувся, трохи повернув голову, але все одно був готовий до пострілу з смертоносної зброї Морана.


Я хотів крикнути Шерлоку, попереджаючи його, але пістолет, упертий мені в спину Коннером, і кляп, засунутий в рот Джеймисоном, зробили це неможливим. Люди Моріарті міцно тримали мене. Так що я просто стояв і спостерігав з жахливим страхом. Я прийшов сюди, щоб зустрітися з Шерлоком, і ось він був тут, терпляче чекав мене, і я більше ніколи його не побачу. Я мало не розплакався, коли побачив, як Моран прицілився. Моріарті в передчутті потер руки.


“ Полковник Моран, можете стріляти, коли будете готові, - сказав Моріарті.


Моран посміхнувся, насолоджуючись кривавим моментом, і сказав: "Так, професор". Потім він повільно зробив ковток. Пролунав легкий свист, і за мить я побачив маленький вибух у центрі силуету голови мого брата.


Моран поклав зброю, встав і гордо сказав: "Шерлок Холмс мертвий остаточно, раз і назавжди, професор".


Моє серце впало. По моїй щоці потекла сльоза. Мій брат мертвий? Це було немислимо. Жахливо! Я плакала, знаючи, що скоро приєднаюсь до нього в смерті. Це була зустріч випускників, яку Моріарті запланував для нас.


"Добре", - задоволено сказав Моріарті, потім додав: "Брат Шерлока, Майкрофт, скоро приєднається до нього".


“ Не так швидко, професор Моріарті! Через двері в іншому кінці кімнати пролунав голос. Це був мій брат Шерлок, високий і сміливий, а поруч з ним стояв старий добрий Ватсон, інспектор Лестрейд і безліч збройних детективів Скотланд-Ярду.


Пастка зачинилися, і щурам більше ніде було сховатися. Люди зі Скотленд-Ярду негайно накинулися на Джеймисона і Коннера. Їх роззброїли, закували у кайдани і повезли.


Лестрейд прокоментував: “Гарненька пара, ці двоє, які розшукують за вбивство по всій світлої країні. Досить скоро в Единбурзі їх будуть судити присяжні".


Моран, побачивши, з якою боку дме вітер, підняв руки, здаючись. Люди Лестрейда взяли його під варту і тримали.


Моріарті, оскаженілий раптовим поворотом долі, швидко вихопив ніж і кинувся на мене, перш ніж хто-небудь встиг що-небудь зробити. Він тримав мене залізною хваткою, приставивши лезо до моєї шиї. "Я переріжу йому горло, якщо ви не відступите!" - наказав він.


Всі стримувалися, чекаючи, побоюючись гіршого.


“ Ватсон, будь ласка, дайте мені ваш револьвер, - спокійно сказав Шерлок.


Я бачив, як Ватсон вклав зброю в руку мого брата.


Шерлок відвів курок назад, як раз в той момент, коли я відчув, як ніж Моріарті полоскотав складки плоті у мого горла. Це не входило в мої плани щодо подій того вечора.


Я бачив, як Шерлок ретельно прицілився.


Всі завмерли, чекаючи, що буде далі.


Моріарті гаркнув Шерлоку: "Я неодмінно вб'ю твого брата, якщо ти не кинеш зброю і не відійдеш!"


Я зачаровано спостерігав, як Шерлок впевнено і прямо витягнув руку з револьвером Ватсона, направленим у голову Моріарті.


“Киньте ніж, професор. Все скінчено. Завдати шкоди Майкрофту, і ви не доживете до повішення", - строго сказав Шерлок.


Протистояння було неймовірним, напруга в кімнаті наэлектризовало. Всі затамували подих.


Моріарті опустив ніж. Він був розумною людиною, безсумнівно, здоровий глузд повинен був перемогти. Я відчув, як лезо відсунулося від мого горла. Я зітхнув з глибоким полегшенням, а потім побачив, що було в очах Моріарті. Ненависть, яка була там, потрясла мене. Це було все одно що зазирнути йому в душу, і це було потворно. Огидно. Кляп все ще заважав мені говорити, але очима я благав Шерлока вистрілити. Невже Шерлок не розумів, що Моріарті хотів, щоб ми всі повірили, що він схаменувся, що він скоро здасться? Все це час він планував перерізати мені горло одним швидким рухом, а потім встромити свій ножа в груди Шерлока, як тільки побачить можливість. Моріарті опустив ніж ще нижче ... .


Шерлок не купився на наживку. Він не опустив зброю. Він не здригнувся.


Моріарті зрозумів, що все втрачено. Він швидко підняв руку вгору, знову приставивши ніж до мого горла для смертельного удару.


Один гучний постріл пролунав з револьвера в руці Шерлока!


Вибух був оглушливим і жахливим.


Моріарті завмер, як і все в кімнаті.


Я спробував поворухнутися, втекти.


Моріарті все ще міцно тримав мене. Пам'ятаю, я подумав: невже Шерлок промахнувся? Це було незбагненно, але ...


Потім рука Моріарті знову продовжила рух вгору, лезо ножа зачепило мого горла. Я пам'ятаю, як відчув холод сталі, побачив перелякані обличчя Шерлока і Ватсона. Чому Шерлок не вистрілив ще раз? Що сталося? Потім раптово ніж випав з руки Моріарті, з дзвоном впавши на підлогу, і його хватка на мені ослабла. Я обернувся і побачив його здивоване обличчя, холодність його очей рептилії, коли вогонь в цих очах, здавалося, розтанув у мене на очах. Його великий злочинний інтелект танув у смерті на моїх очах. В центрі його чола зяяла крихітна дірочка, і тепер по його обличчю раптово потекли краплі крові. Потім Моріарті замертво звалився на підлогу, і я зітхнув з полегшенням, коли Шерлок і Ватсон підбігли до мене.


"Відмінний постріл, Шерлок!" Сказав я, як тільки витягнув кляп з рота і трохи відновив самовладання. “Ти врятував мені життя. Спасибі тобі".


"Ви хочете сказати мені, що це не входило в ваш з Ватсоном план?" - сказав він з посмішкою.


Я знизав плечима. “Дійсно. Проте я радий, що ви змогли так спритно імпровізувати з виправленням ситуації. Але як ви дізналися, що мене взяли в заручники?"


“Добрий Ватсон не спускав з вас очей після того, як повідомив новину про нашу зустріч. Він попередив мене про те, що люди Моріарті викрали вас. Зізнаюся, я очікував чогось подібного від нашого ворога. Єдине, на що ви можете розраховувати в будь-якому плані, яким би добре він не був сформульований, це те, що завжди піде не так. Злочинний розум - це темна і вивертка трясовина, але він функціонує на досить примітивному рівні. Відповідно, я розробив свій власний план, і ось ми тут! "


"Я думав, що Моран убив тебе", - сказав я. "Я побачив твою голову, силует ворухнувся, тому я подумав..."


“ Так, і Моран теж, і саме це переконало його і Моріарті. Це була приємна підстава, Моріарті буквально хапав ротом повітря від перспективи вбити обох братів Холмс в один і той же вечір, коли вони були так близькі до зустрічі і примирення розбіжностей. Це був геніальний план, гідний злочинного Наполеона".


Я кивнув. “Дійсно, це був підступний план. Я ніколи не зрозумію злочинний розум так, як ти. Я просто радий, що ми всі в безпеці і раз і назавжди покінчили з цією справою Моріарті ".


У цей момент двоє дужих боббі протягли Морана повз нас. Він закричав: “Чому? Чому мене арештовують? Я не вбивав Шерлока Холмса! Він живий і тут!"


Лестрейд підняв руку. Потім Шерлок приніс пневматичний пістолет і віддав його Лестрейду, сказавши: "Ось, інспектор, я вважаю, що це досить унікальний пістолет виявиться зброєю, використаним при вбивстві високоповажного Рональда Адера".


"Так, Холмс, - сказав Лестрейд, - я впевнений, що так і буде".


"І, інспектор," додав я, - цього повинно бути цілком достатньо, щоб відправити полковника Морана на шибеницю. Він занадто довго вислизав від ката.


Лестрейд кивнув. “ Так і буде, містер Холмс, містер Майкрофт Холмс.


Ми з Шерлоком посміхнулися.


Моран виривався і викрикував погрози.


- Заберіть його звідси! - гаркнув Лестрейд своїм людям.


Шерлок і я приєдналися до Ватсону, коли він проводив заключний огляд тіла покійного професора Джеймса Моріарті.


"Офіційна причина смерті," сказав Уотсон, встаючи з трупа, " одна куля в голову. Смерть настала майже миттєво. Потім звернувся до дожидаючи боббі: "Тепер ви, чоловіки, можете забрати тіло".


Через годину Шерлок, Ватсон і я сиділи в кімнатах будинку 221B.


“ Я бачу, ти попросив місіс Хадсон залишити наші кімнати в колишньому вигляді. Дякую тобі, Майкрофт.


"Це було найменше, що я міг зробити", - сказав я.


Шерлок кивнув. “ Безсумнівно. Особливо після того, як ти наказав своєму людині, Бербеджа, підпалити їх!


"Послухай, Шерлок ..." обережно почав я. - Зрештою, це був дійсно дуже незначна пожежа.


Шерлок розсміявся. "Не бійся, старший брат, мій гнів пройшов, і я знаю, що ти по-своєму намагався захистити мене, так само як захищав свої власні інтереси".


"У той час це здавалося кращим відкритим курсом", - відповів я.


“ І в будь-якому випадку, у нас свято! Ватсон, откупорьте пляшку бренді "Наполеон", яку ви приберегли для особливого випадку. Бо не може бути більш особливого події, що це — кінець Моріарті і звільнення світу з-під його влади — і у нас є бонус! Затримання і майбутнє повішення полковника Морана ... "


"Не кажучи вже про те, що ти врятував мені життя, Шерлок", - додав я.


“ Абсолютно вірно, Майкрофт. Радий бути корисним. У вас з Ватсоном був хороший план: використання обох братів Холмсів в якості приманки не могло не вивести Моріарті і Морана на чисту воду, де ми, нарешті, змогли б до них дістатися. Ваша помилка полягала в тому, що ви не змогли усвідомити, що жоден план, яким би блискучим він не був, не є надійним. Він рухливий, завжди відкритий для змін. Ви побачили шанс вивести на чисту воду наших ворогів; вони побачили можливість обернути ваш план проти вас самих. Однак вони не врахували моїх власних дій. Отже, воскової бюст, щоб відзначити мене як легку мішень, оскільки я чекав зустрічі з вами у цих кімнатах. Я знав, що це була ситуація, перед якою Моріарті не зміг би встояти. І поки наші вороги зосередилися на зображенні у вікні, Ватсон, Лестрейд і я з потрійною групою хороших лондонських боббі тихо проникли в будинок з заднього двору ".


"Місіс Хадсон допомогла", - додав Ватсон, наливаючи бренді і роздаючи його. "Вона хоробро залишилася тут, пересуваючи воскової бюст Шерлока, щоб обдурити Морана і не викликати у нього підозр".


"Добра місіс Хадсон," сказав Шерлок, обережно потягуючи бренді.


“Коли Моріарті подумав, що ти мертвий, - сказав я Шерлоку, - він став впевненим у собі. Навіть я помітив, як він розслабився і не виставив охорону, і саме так ти зміг піднятися по сходах непоміченим. Це був ідеальний час, щоб зробити свій хід, " додав я. “ Але ви навіть не знали, що він візьме мене в заручники, приставивши ніж до мого горла?


“Чому, Майкрофт, ти постійно мене дивуєш! Насправді дивував. Але для нього гра була програна, незважаючи ні на що, і він це знав. Він хотів моєї смерті, а не твоєї. Він не міг дістатися до мене з ножем, а у мене був револьвер Уотсона, і я знав, як ним користуватися. Він не залишив мені вибору, і я вистрілив. Твої очі сказали мені, що я повинен зробити.


Я кивнув. Тепер мені все ставало ясно, і я по-новому перейнявся повагою до свого молодшого брата і його великим талантам.


“ Але я не думав, що в тебе вистачить духу, Майкрофт, опускатися до міркувань. Цей незвичайний інтерес до кримінального мислення служить тобі доброю ознакою", - сказав мені Шерлок зі сміхом і блиском в очах. "Що ж, я вірю, що ще зроблю з тебе детектива".


"Я бачу, твоя їдка дотепність повернулося", - сказав я.


"Він ніколи не йшов, брат", - суворо відповів Шерлок.


"Що ж, я думаю, мені пора повертатися в свій клуб; є справи, які вимагають мого безпосереднього уваги", - сказав я.


"Насправді", - їдко сказав Шерлок. "Ви вже думаєте про заміну Моріарті?"


Я зітхнув. У мені не залишилося гніву. “Ні, Шерлок, з цим покінчено. Я щиро жалкую, що обдурив тебе. Ці останні три роки змусили мене багато чого усвідомити, і я сподіваюся, що тріщина, яку я відкрив між нами, тепер може бути виправлена. Я повернуся в клуб, залагоджу деякі справи, посовещаюсь з капітаном Харгроувом, а потім подам заяву про відставку. Я вважаю, що пора йти на пенсію, і, чесно кажучи, я з нетерпінням чекаю цього моменту ".


Шерлок був здивований, але задоволений. Він до мене підійшов і потиснув мені руку, сказавши: “Майкрофт, ти зробив те, що вважав кращим. Чоловіка, і не чоловік, повинен бути покараний за це. Я знаю, двоюрідна бабуся Джулія пишалася тобою за все, що ти зробила за ці роки. Я пишаюся тобою за те, що ти зробила сьогодні і за те, що ти тільки що сказала ".


Тут у мене на очі навернулися сльози, і я побачив їх відображення у власних очах Шерлока.


Шерлок обійняв мене, і ми мовчки обіймали один одного протягом одного короткого нескінченного миті, поки Ватсон з подивом спостерігав за подіями.


“ Знаєш, я теж думаю, що коли-небудь піду на пенсію, Майкрофт. Може бути, в Сассекс-Даунс, вивчати бджільництво? Це може бути дуже захоплююче.


"Розумно це, Холмс?" Ватсон втрутився з явним занепокоєнням, коли ми з братом подивилися на нього і посміхнулися.


"З відходом Моріарті і Морана," скрушно відповів Шерлок, - я боюся, що лондонський кримінальний елемент зведеться до банальності і невмілості. Я впевнений, що Лестрейд буде в курсі справи.


Ми з Ватсоном кивнули, дуже добре знаючи думку мого брата про офіційною поліції.


"Однак, Майкрофт," серйозно додав Шерлок, " хоча я перший визнаю, що твоя "робота була серйозним яблуком розбрату між нами протягом багатьох років, з твоєї відставкою, я боюся, Імперія втратила свого найуспішнішого захисника. Знайте, що наш прославлений 'Світ Британії' існує в чималій мірі завдяки вашим невтомним зусиллям. Це значне досягнення, навіть якщо воно ніколи не буде оприлюднено. Коли ви підете зі сцени, політики знову будуть у керма, і один Бог знає, які жахи вони увічнять в політичному тілі. Наприклад, я бачу, що в найближчі роки в Південній Африці назріває жахлива війна між бурами. Я бачу, що там нас чекає трагедія. Але що набагато гірше, я боюся, що без вашого керівництва нашим державним кораблем через двадцять коротких років ми опинимося залученими у всесвітній пожежа, подібного якому цей світ ніколи раніше не бачив ".


Я кивнув. "Я в курсі прогнозів".


"Тоді ви знаєте, що політики будуть лише розширювати масштаби страждань і різанини", - додав Шерлок.


“Так, брат, я знаю це, і це засмучує мене, тому що я все своє життя пропрацював на Імперію і не хочу бачити наближається захід. Тим не менш, Імперія змінюється, а отже, і світ, і ми всі повинні змінюватися разом з нею. Чи залишимося позаду. Мені пора рухатися далі, а тобі... вивчати бджіл в Сассексі? У самому справі!"


Я зробив ще ковток чудового бренді "Ватсон".


"Що ж, Ватсон, безсумнівно, це справа гідно ваших зусиль для популярної преси?" Сказав Шерлок.


- Так, я хотів би отримати вашу дозвіл написати про це для "Стренд".


“Дійсно, звичайно, але з певними обмеженнями. Звичайно, всі згадки про мого брата і його "державної' службі повинні бути видалені. Боюся, вам також доведеться виключити Моріарті з цієї історії. Знання про те, що він вижив у Райхенбахе, не тільки суперечить вашому раніше опублікованого розповіді про цю справу, виставляючи вас в досить поганому світлі, але і викличе страх і хаос в кримінальному підпілля і серед громадськості. Моран легко може підійти під опис вашого лиходія, і він справжній вбивця юного Адера. Але, Ватсон, не публікуйте цю історію принаймні десять років. Я вважаю 1904 рік відповідною датою появи на світ такої історії. Що ви думаєте? - Спитав Шерлок.


"Звичайно, я виконаю ваші побажання", - відповів Ватсон.


“Добре. Дякую, старий друг. Мені скоріше подобається думка про смерть, принаймні, в тому, що стосується громадськості та популярної преси. І це, безумовно, здивує кримінальні елементи, які вірять, що мене більше немає, коли я з'явлюся і обвиню їх у злочинах ", - додав Шерлок з усмішкою.


Я кивнув. “Схоже, це був би цікавий випадок, доктор. Я з нетерпінням буду чекати, коли прочитаю про це в Strand ... коли-небудь".


“Ха! Вміло сказано, Майкрофт!" Сказав Шерлок. "І хто знає, з цього моменту і потім — два брата Холмса, які вийшли на пенсію, самі по собі і надані самим собі, — може бути, ми навіть об'єднаємо зусилля, коли виникне особливо складна чи цікава проблема, а, Майкрофт?"


Я посміхнувся братові. “ Не розумію, чому б і ні, Шерлок. Холмс і Холмс, консультанти. В цьому дійсно є певний сенс, тобі не здається?


OceanofPDF.com


БІЛЛІ


Доктору Ватсону було приємно знову опинитися в неохайною кімнаті на першому поверсі на Бейкер - стріт , яка була відправною точкою стількох чудових пригод ... Його погляд зупинився на свіжому та усміхненому обличчі Біллі, молодого, але дуже мудрого і тактовного пажа, який трохи допоміг заповнити порожнечу самотності та ізольованості, що оточувала похмуру фігуру великого детектива.


— "Пригода з каменем Мазаріні"


автор ДЖЕРАРД ДОУЛ


Відьма з Грінвіча


[Звертаючись до Дейву Стюарту Сміту ]


За ті роки, що мені пощастило бути хлопчиком-пажем містера Шерлока Холмса, я приводив багатьох відомих клієнтів в його старий кабінет на Бейкер-стріт. Також У мене була можливість стати свідком його дивних здібностей до міркування і спостережливості, які змусили мене мріяти одного разу попрактикуватися в якості детектива-консультанта. Тому для мене було великою честю, коли в останні роки перед його відходом на пенсію в Сассекс мій господар попросив мене стати його асистентом і почав повністю навчати мистецтву розшуку. Сьогодні ввечері я озираюся назад і згадую про першому випадку, за яким я стежив разом з містером Шерлок Холмс, який показав мені, що у мене є дедуктивні здібності, щоб самому стати детективом, майстер назвав це "Грінвіч відьмою", вражаючою історією, що поставила на карту безпека лондонців. Тепер, коли всі інші головні герої пішли, я насмілююсь викласти на папері ці рядки. На жаль, я не володію майстерністю і літературним стилем покійного доктора Джона Ватсона, але, тим не менш, я постараюся передати все, що бачив і пережив, найбільш точним чином.


БІЛЛІ "ХЛОПЧИК-ПАЖ" ЧАПЛІН


ПРОЛОГ


Суейнс-лейн, поруч з боковим входом на Хайгейтський кладовищі, пізно вночі


"Підемо, француз!" Я сказав дуже тихо, злегка поплескавши чоловіка по плечу.


Незважаючи на морозне повітря, незнайомець сидів навпочіпки біля іржавих воріт старого кладовища, тупо втупившись на величезну мармурову гробницю, що лежала неподалік, немов охоплений якимось нездоровим чарівністю. Від дотику моїх пальців він сильно здригнувся і швидко озирнувся, стискаючи кулаки, готовий боротися за своє життя.


"Приємного вечора, Біллі!" докірливо вигукнув він. “Тьху! Знаєш, у мене від тебе мурашки по шкірі!"


Я посміхнувся йому. “Наступного разу будь напоготові. Я міг би тебе зарізати так само легко, як вівцю, месьє Ле Віллар!"


Ле Віллар — або назвемо читачеві його повне ім'я Франсуа Ле Віллар — давним-давно досяг вершини у французької детективної службі і неодноразово співпрацював зі Скотленд-Ярдом. Таким чином, у нього зав'язалася глибока дружба з моїм учителем, містером Шерлоком Холмсом, який сказав про нього, що він володів всією кельтської силою швидкої інтуїції, але йому не вистачало широкого діапазону точних знань, які були необхідні для більш високого розвитку її мистецтва. У даний момент француз проводив найвражаюче розслідування, яке призвело його до Лондона.


- Мій дорогий друже— почав він, але я обірвав його.


"Пізніше ... І не говори так голосно!" Сказала я прямо, уважно озираючись по сторонах. "Давай забиратися звідси, поки можемо".


"Але спочатку я повинен отримати якісь докази", - заблагав Ле Віллар, показуючи "Кодак", який він ховав у себе на колінах.


“ Небіжчикові вони не потрібні. Мій господар вже говорив вам, що бовтатися тут пізно вночі - чисте безумство, але, як зазвичай, месьє Ле Віллар, ви його не послухали. А тепер рухайся далі!"


"Mais, Біллі..."


“ Вибач, старий, не зациклюйся на цьому. Нам краще поворушити куксами!


Я нервово схопив французького детектива за руку і потягнув його за Суейнс-лейн.


"Молися, щоб вона нас не помітила," прошепотіла я, з тривогою дивлячись на величезні ряди похоронних дерев, схилившись над довгою, наполовину обсипалася стіною, що оточувала кладовищі.


Ле Віллар підморгнув мені і поплескав по опуклості на своєму піджаку на рівні серця. "Мій револьвер, мій добрий друже, - вихвалявся він, - готовий подарувати шість приємних поцілунків з Франції".


“ Хм! Боюся, іграшковий пістолет був би не менш корисний в даний момент. Ще раз, нам краще поквапитися.


Ми спускалися з Хайгейт-Хілл дуже швидким кроком. Над цим місцем опустився туман, приховуючи слабке світло зірок. Було щось дивне, надприродне, загрозливе у вигляді нескінченної цвинтарної стіни, що тяглася вздовж провулка. І що ще гірше, він ставав все більш і більш розпливчастим і безформним, поки не перетворився на частину димки. Моторошно, що в напруженій тиші в повітрі раптом пролунав крик.


Особа Ле Виллара витягнулося.


“ Гей! Що це за крик? " видихнув він.


“Хто знає? Поклик ворона?" Я відповів стривоженим тоном.


Насправді, я думав про щось огидне. Воістину жахливе відчуття, що чудовисько підстерігає мене в засідці, було сильним в мені, хоча моє спокійне, рішуче обличчя не здригнулося. Я був похмуро готовий до найгіршого, але сподівався зловити екіпаж до того, як це станеться. Тому я сказав командним тоном:


“ А тепер біжіть, месьє Ле Віллар! Заради Бога, біжіть!


У французького детектива не було часу більш ніж на скороминущий погляд по сторонах, оскільки я вже мчав по провулку, але те, що він побачив на вершині стіни, було настільки жахливим, що він, охоплений благоговійним страхом, кинувся мені вслід.


Ми промчали по Суейнс-лейн, перетнули Оукшотт-авеню і досягли Хайгейт-роуд з важко б'ється серцем і переривчастим диханням.


“ В той кеб! - Наказав я, вказуючи на кеб, який чекав неподалік.


Ми дісталися до нього вдвічі швидше, без пригод, і я забрався всередину зітхнувши глибокого полегшення.


Кеб гуркотів по брукованих вулицях крізь оповиту нічним туманом ніч. Вуличні ліхтарі танули вдалині величезними примарними плямами, а проїжджаючі повз будинки були темними і похмурими, як численні могили.


Я сказав французу, який сидів поруч зі мною: "Жахливо, чи не правда?"


“Tu parles! Ніколи в житті мені не було так страшно".


Я кивнув йому і запитав упівголоса:


“ і що ж ви побачили, месьє?


Голос Ле Виллара здригнувся. “Bon Dieu! Біллі, я бачив загорнутий у саван труп, ширяє над цвинтарної стіною ... Oo la la! Жахливо!"


"Графиня Віка!" Я пирхнув. “Діамант чистої води", - шепотіли її залицяльники, коли бачили її, їхні очі сяяли від бажання. Дійсно, дуже гарна угорська леді, яка жила у чудовому особняку в Элтеме. Однак сусіди дали їй інше ім'я. 'Гринвіцька відьма', як вони зазвичай називали її ... .


"При її життя, звичайно!" Додала я, знизавши плечима.


ГЛАВА 1


ЧОРНА СМЕРТЬ


Грінвіч, кілька годин тому, незадовго до світанку


“ Пожежа! Пожежа!


Крик оглушливо пролунав в глибокій тиші самого раннього години, розбудивши констеблів Курланда і Фландерса, які мирно патрулювали Черч-бери-роуд. Вони обернулися, як один чоловік, і з тривогою озирнулися на всі боки.


“Гей! Там все горить!" - вигукнув перший, вказуючи на яскраво-червоне зарево в небі на півночі, яка виділяла кілька прилеглих димових труб.


“ Щури! Не половина! - різко відповів інший. “ Але скажи, як ти думаєш, де це, Курланд?


“ Не знаю. Элтем-Пелас-роуд? ... Кінгз-раунд? ... Не можу сказати напевно. А ти, Фландерс?


“Ні. Підемо і подивимося!"


Двоє поліцейських поспішили назад вгору по горбу до пожежі, використовуючи посилюється яскраве світло в якості орієнтира, його відблиски на хмарах посилювалися і слабшали по мірі того, як полум'я взметалось вгору або тимчасово згасав, і через деякий час вони побачили величезний стовп диму.


"Це на Куинскрофт-роуд!" крикнув констебль Фландерс.


Вони подолали близько двохсот ярдів із запаморочливою швидкістю і, нарешті, опинилися в полі зору великого будинку, побудованого в старовинному стилі, люто палаючого посеред незастроенного парку. “Святі Ангели! Це резиденція покійної графині Ветчи! " вигукнув констебль Курланд.


Його приятель серйозно кивнув, коли теж впізнав це місце. “Так. Але, слава Богу, тут ніхто не жив більше тридцяти років", - сказав він з ноткою полегшення у своєму хриплом голосі.


Столична пожежна команда прибула раніше двох боббі, і її сміливці вже приступили до роботи, їх яскраві шоломи блищали всюди. Деякі, заблукавши на сходах, серед диму, виливали потоки води на палаюче приміщення, в той час як інші використали всю свою енергію, працюючи на двигунах, встановлених на галявині.


Кілька сусідів долучилися до літньої наглядачеві, який з глибоким сумом дивився на вже послаблені стіни колись гордого особняка. Старий був несамовитий, жалюгідне видовище, ймовірно, викликаючи в пам'яті минулі дні, коли парк був повен екіпажів, які один за одним зупинялися перед будинком, яскраво освітлені, але набагато менш драматично, коли підбиті хутром плащі, парадна форма, розкішні сукні проходили процесією перед гігантським лакеєм, отвешивавшим глибокі поклони.


На Куинскрофт-роуд, зазвичай такою тихою, панувала неймовірна метушня: яскраве світло, язики полум'я, які люто виривалися назовні і вгору, пихтіння і брязкіт двигунів, плескіт і шипіння води, рев пожежі та стовпи диму, які важкими похмурими масами зловтішалися над палаючим осібно, надавали йому дивний і трагічний вигляд. Раптово констебль Керланд, який, як і його напарник, жадібно спостерігав за запеклою боротьбою пожежних, видав дикий крик.


“Повісьте мене! В хаті жінка".


Дійсно, у вікні верхнього поверху з'явилася жіноча постать, обрамлена полум'ям, завішеній димом, але вона тут же зникла, немов поглинена отруйними випарами. Невелика група перехожих відреагувала як один:


“ Врятуйте її! Врятуйте її!


Жінки з пронизливими криками заламували руки, чоловіки стискали кулаки і лаялися. Один старий наглядач застиг, заціпенівши від подиву.


“ Помилуйте! ... Я не можу в це повірити ... . Я ... цього не може бути! " затинаючись, вимовив він, його губи прочинилися, очі розширилися, обличчя перелякане і біле.


"Скажіть, ви хворі, мій любий?" дбайливо поцікавився констебль Фландерс, помітивши його спотворене обличчя.


“ Ні ... ні ... нічого особливого ... Напевно, спека. Спасибі, констебль.


Тим часом сержант пожежної охорони піднявся по сходах і застрибнув у відкрите вікно. Через мить його поглинуло, і він зник з очей. Все внизу затамували подих, гадаючи, чи вибереться він коли-небудь з печі. Пройшли смертельні секунди, і, нарешті, він знову був біля вікна, тримаючи в руках неживу жіночу фігуру. Пролунали гучні вигуки схвалення. Його вітали гучними криками радості. Але людям не слід було так поспішно радіти його перемозі, бо, як ми зараз побачимо, її можна було б назвати пірровою. Першим, хто зрозумів, що з сержантом щось не зовсім в порядку, був констебль Керланд.


"Гей, подивися на нього!" - вигукнув він. “У чому справа? Він що, нервує чи що?" Дійсно, як не дивно, сержант справляв враження людини, охопленого раптовим нападом безумства, більше всього схожий на танець Святого Вітта. Він був схожий на дикого акробата, загубився в морі полум'я та диму, і було надзвичайно дивно спостерігати, як він звивається і труситься всім тілом у відблисках пожежі. Очевидно, бідолаха раптово зійшов з розуму. Ця думка і тисячі інших тривожних думок промайнуло в голові кожного.


Двоє пожежників вже піднімалися по сходах, щоб надати йому допомогу. На жаль, вони ледь подолали половину підйому, коли він різко кинув непритомну жінку назад в полум'я і з неземним криком кинувся головою вперед з вікна. Констеблі, сусіди і пожежники були в жаху. Жінки вскрикивали і падали в непритомність, чоловіки машинально кидалися вперед з лайками, але нічого не можна було вдіяти, і в наступну мить, в той час як невідома жінка, ймовірно, лежала всередині невеликою купкою попелу, сержант пожежної охорони мляво лежав на галявині, як зламана маріонетка.


Труп сержанта тепер лежав на ношах, очікуючи, коли його заберуть. Раптово старий наглядач, який щойно підійшов і схилився над ним, як це робили багато інших, сильно здригнувся. Вказуючи тремтячим пальцем на обличчя мерця, він закричав з непідробним жахом:


“Чорна смерть! Помилуй мене! ... Чорна смерть!"


Потім, охоплений сильним страхом, він відскочив назад і абсолютно несподівано кинувся бігти, ще голосніше кричали: “Чорна смерть! Чорна смерть!"


Вираз глибокого жаху раптово з'явилося на обличчях констеблів Керленда і Фландерса. Вони обидва були солдатами в Індії і обидва чули це холодить кров заяву під час кампанії в Бенгалії. Вони приголомшено подивилися один на одного.


Чорна смерть! ... або, іншими словами ... бубонна чума!


ГЛАВА 2


ПОРОЖНІЙ ГРІБ


Інспектор Грегсон сидів у своєму кабінеті в Скотленд-Ярді і переглядав звіт, на якому стояв штамп поліцейського моргу. Він перевернув його в крайньому подиві, стиснув губи і подумки застогнав:


“Він завжди був людиною розумних порад" ... тоді чому б не подзвонити йому? Він досить безцеремонно зняв трубку зі свого столу і набрав номер Шерлока Холмса. Мій учитель відповів негайно.


“ Холмс слухає.


“Привіт! Це Грегсон".


На іншому кінці дроту почувся смішок.


"Боже мій, ми, мабуть, споріднені душі, Грег'. Я як раз збирався зателефонувати тобі. Я прочитав у ранковій газеті, що особняк покійної графині Ветчи в Элтеме згорів дотла минулої ночі. Знаєте, я глибоко зацікавлений у цій справі ... "


Настала черга зрадіти Грегсону. Несподівані слова мого господаря відразу привели його в гарний настрій, і він відповів з великим дружелюбністю: “Ви все ще не знаєте найкращого, містере Холмс. Ти читав про сержанта Маклін?


“ Хоробрий пожежник, який знайшов смерть на посаді? Дійсно, так, а що?


“Ну, преса не повідомила всієї історії. Вам краще триматися за своє крісло, сер!"


Інспектор помовчав кілька секунд. Нарешті він заявив з деяким натиском: "На тілі та обличчі сержанта Макліна були виявлені стигмати бубонної чуми!"


“Про? І якраз вчасно!" - був короткий, безпристрасний відповідь мого вчителя. Грега Сона це зовсім не обрадувало. Він завмер від жаху і мало не впустив трубки.


“ Тільки ... тільки не кажіть мені, що ви очікували цього, містере Холмсе! - затинаючись, вимовив він.


“Звичайно, я так і зробив! Пробач, що зіпсував твій маленький сюрприз, Грег!"


Інспектор провів тремтячою рукою по чолу. “ Як, чорт візьми, ви могли— - почав він з непідробним подивом, але мій господар обірвав його.


"Пояснення прийдуть у свій час, Грег", - сказав Холмс. “Не можна втрачати часу, повірте мені. На карту поставлена безпека лондонців. Я повинен негайно поговорити з доглядачем особняка. Скажіть, де я можу його знайти?


“Я не знаю. Він втік".


"Втік?"


“ Так. Бачте, він ледве глянув у обличчя пожежнику, коли той утік, волаючи, як банши. З тих пір його ніхто не бачив.


“Дуже шкода. Головний слід втрачено", - з гіркотою пробурмотів мій господар. "Що ж, тоді мені доведеться обійтися без нього", - додав він після короткого мовчання.


“ Послухайте, містере Холмсе, ви говорили про безпеку лондонців. Ви серйозно?


“На жаль, надзвичайно серйозно! Ситуація може швидко стати трагічною".


“ Гей! Що ти маєш на увазі?


“Хм! Я б підняв паніку у Скотленд-Ярді, якщо б сказав тобі ... " . Пробач, Грег", - вибачився Шерлок Холмс. І найбільш неввічливим чином, щоб перервати допит інспектора, він повісив трубку.


Темні сутінки згущувалися, перетворюючись на ніч. Мій вчитель і Франсуа Ле Віллар обережно пробиралися через сумну пустелю Хайгейтского кладовища. Вони проминули безліч напівзруйнованих, порослих мохом кенотаф і застарілих каплиць, вітражі у вікнах яких були розбиті; вони петляли зигзагами по лабіринту гробниць з плоскими дахами, з міжгір'їв яких стирчали будлеї і папороті, поки не побачили величезний тіс, раскинувший свої широкі, чорні, розкинуті гілки поперек масивного мармурового мавзолею, немов захищаючи його від холодного вітру, який час від часу із зітханнями проникав крізь переплетені гілки. Потім Шерлок Холмс м'яко торкнувся плеча свого супутника і вказав на білий монумент. Француз кивнув і уважно озирнувся по сторонах. Вони трохи почекали у високій сирій траві, підхоплені вихровим потоком гострого нічного повітря, а потім прокралися до великої гробниці. Нарешті вони досягли її іржавих залізних воріт. Мій господар обережно відкрив її ключем, який дістав з кишені, і увійшов. Він миттєво зорієнтувався, наскільки дозволяв слабке світло, дістався до вузької кам'яної сходів і як можна тихіше спустився вниз, супроводжуваний Ле Вилларом. Вони швидко спустилися вниз, і мій господар освітив своїм кишеньковим ліхтариком невелику гробницю, центр якої займав єдиний дубову труну. Запах гнилі там був майже нестерпним. Тим не менш вони підійшли до труни і прочитали таку епітафію, накреслену на великий мідній пластині:


КАРОЛІНА СОКОЛИ ,

ГРАФИНЯ ВІКА ,

ПІШЛА З ЖИТТЯ

18 ТРАВНЯ 1871 р.

НА СВОЄМУ 24 -му РОЦІ ЖИТТЯ .


"Що ж, давайте тепер подивимося, що від неї залишилося", - похмуро сказав мій хазяїн. Вклавши ліхтар в руки Ле Виллара, він дістав викрутку і почав відкручувати безліч гвинтів. Незабаром кришка була знята. Він з огидою підняв її, і з губ француза зірвався тихий вигук:


“Бон санг... . Там порожньо!"


"Я чекав цього", - сказав Холмс.


Він зітхнув, похитав головою з боку в бік у крайньому зневірі і голосно проголосив замогильным тоном: "Отже, ось незаперечний доказ ..."


Після хвилинного мовчання він продовжив у тому ж дусі: "Кароліна Соколі була одружена, коли була підлітком, за графом Вікою, який настільки поламав її юне життя своєї безперервної жорстокістю і надмірностями, що вона померла, перебуваючи ще в самому розквіті своєї молодості і краси ..." .


Як не дивно, вимовляючи цю жалобну промову, мій господар ретельно надів на свої руки тонкі, але дуже міцні шкіряні рукавички. На превеликий подив Ле Виллара, він дістав крихітні щипці і уважно оглянув истлевшую атласну оббивку гробу. Раптово, дуже швидко, він схопив щось крихітне і засунув це в маленьку пробірку, яку також дістав з кишені жилета. "... І з тих пір вона постійно відвідує маєтку прославленої угорської родини, до якої належить".


Мій господар сховав пінцет і пробірку в кишеню з таємницею задоволеною посмішкою і додав тим же похмурим голосом: “Тепер ми знаємо, що графиня Віка - одна з живих мерців, і нам краще піти, поки вона не перетворилася в халтурщицу. Вигнати диявола з цього місця - справа Церкви, а не наше. Давай вибиратися звідси, Франсуа!


РОЗДІЛ 3


БОЛОТНИЙ МІСТЕЧКО


Богтаун. Як би ретельно ви не шукали на карті Лондона, ви б його не знайшли, навіть на самій деталі. І все ж він дійсно існував не так давно. На папері це був всього лише порожній ділянку на околиці Люишема, між Дептфорд-Черч-стріт і Норман-роуд. Сам Скотленд-Ярд мав лише досить розпливчасту планування цього (принаймні, офіційно) безіменного району. Там, по обидві сторони смуги залежной землі, зрошуваної Дептфордским струмком, великі купи сміття чергувалися з рядами похилих халуп — сумне житло населення великої столиці, збирає ганчір'я.


У Болотному містечку протягом всього дня можна було зустріти безліч обірваних жінок, що сидять перед своїми убогими житлами, з кошиками, повними покидьків, поруч з ними. Вони прискіпливим чином розвідували й досліджували убогу здобич, яку їх люди принесли з ранкового обходу сміттєвих баків, відбираючи все, що могло коштувати шилінг, шкіряний завод або навіть мідний фартінг. Групи обірваних дітлахів гралися навколо і кричали від веселощів під веселими поглядами змучених турбот патріархів, що сиділи біля своїх вікон. Єдиний паб по сусідству завжди був битком набитий різношерстими групами голодранців, слонявшихся без діла біля стійки, випивали, болтавших і покуривавших трубки. Суботніми вечорами в пивній можна було побачити Керлі, боксера, а дюжина пара насолоджувалася танцями і співом за келихом джину з водою. Підводячи підсумок, можна сказати, що жителі Болотного містечка, хоча і були дуже бідні, були веселою і щасливою компанією до того фатального дня, коли вони всі раптово стали ... ураженими чумою!


Коли ми з моїм господарем, інспектором Грегом Соному, виявили Болотний містечко, навколо нього був туман, один з тих дивних, що вислизають туманів, які, подібно примарам, вночі пливуть по лощинах. В ту ж мить високий хлопець з червоним носом і густими бакенбардами з'явився з раптовістю примари і віддав їм військовий салют. Це був констебль Майлз, присланий до нас поліцією Люишема, і він дуже довго чекав нашого прибуття на холоді з покірною покірністю. В тумані його ліхтар здавався вогником, і я з жахом сказав собі, що скоро він перетвориться в крихкого провідника в їдкому тумані.


“ Карантинна лінія ... повністю працює, констебль? Грегсон прямо спитав боббі.


“ Так, сер. З настанням темряви, сер.


“ З хворими?


"Відвезли в лікарню".


"З мертвими?"


“ Прибрані до останнього, сер.


- А лікарі, медсестри? - запитав я.


"Вони всі пішли".


"Що означає, що ми четверо будемо єдиними живими сьогодні ввечері в Болотному місті?"


Голос констебля здригнувся: "В ... дійсно, так, сер".


Декількома годинами раніше Болотний містечко був обнесений парканом з колючого дроту, який надавав йому похмурий вигляд концентраційного табору. Через кожні п'ятдесят ярдів висіли великі дошки з написом “Небезпечно. Стороннім вхід заборонено." виділено червоним. Єдиний можливий вхід був через ворота, охоронювані поліцейськими зі зброєю в руках. Відразу за ними було розбито намет для санітарних цілей. Там ми знайшли підходящу захисний одяг для нашого візиту. Вона складалася з чорних гумових халатів, які, доходячи до землі, підіймалися над головою, повністю приховуючи фігуру і обличчя, за винятком отворів для очей. Захисні окуляри, гумові рукавички й черевики доповнювали спорядження.


"Свята Мати-Церква потребує тобі, великий інквізитор!" Пожартував я, вклоняючись своєму господареві, який тільки що одягнувся в похмуру мантію.


Холмс заспокоїв мене одним поглядом. "Припини відпускати жарти і теж одягни свої, мій хлопчик", - сказав він кислим голосом, потайки посміхаючись Грегсону, який у чорному костюмі з-за свого великого живота був схожий на пухку гумову ляльку.


Тепер ми повільно проїжджали крізь туманну пелену, огорнула Болотний містечко. Безсумнівно, за інших обставин від наших фігур у стороннього спостерігача кров застигла би в жилах, настільки примарними ми здавалися в світлі ліхтаря поліцейського, немов без видимих зусиль ковзали по брудній землі. Насправді, нам випало бути наляканими у цієї смертельно небезпечної неосяжності, посеред величезних, похмурого кольору куп сміття, які загрозливо здіймалися, і ми зібрали всю свою мужність, щоб рухатися далі без тремтіння в колінах.


"Це почалося в неділю вранці...", - почав констебль Майлз, коли ми проїжджали повз ряду жалюгідних, напівзруйнованих халуп, просто щоб порушити нестерпну тишу, повислу над Рожевим містом. Але ефект був ще гірше, тому що крізь гумову маску його голос звучав глибоко і замогильно. Він замовк на місці.


"Будь ласка, продовжуйте, констебль", - запросив мій господар, заспокійливо поклавши руку йому на плече.


Майлз кивнув і замахав руками, на мить ставши схожим на величезну ворону. Він продовжив:


“Багатьом старьевщикам раптово стало дуже погано. Через деякий час без попередження впали замертво на землю, але інші відчували сильні страждання; ви чули, як вони стогнали і плакали. Це було несамовито, ви знаєте. Були відчайдушні хлопці, які з криками носилися навколо. Я чув про літній жінці, що відчуває сильну біль, яка вискочила голяка і побігла прямо до Дептфорд-Крик, де втопилася. Хвороба поширилася дуже швидко, і ввечері всюди на землі лежали мертві тіла ... . Жахливо! За лікарями послали занадто пізно, бачте; вони змогли врятувати лише кількох людей. Вони сказали нам, що це була якась дуже сильна і заразна лихоманка ".


"Невинна брехня, щоб запобігти паніці," прошепотів Холмс мені на вухо.


"Яка жалість!" - продовжував поліцейський. "Вони були хорошими людьми; іноді трохи грубуватими, але милими, дуже милими".


Він скорботно похитав головою і додав: "Подумати тільки, що напередодні ввечері у них був бал ... музика ... феєрверк!"


"Феєрверк?" Я задумався.


Так, стріляли з Дептфордского мосту, і там теж був орган ... . Він грав польки і вальси".


Констебль Майлз глибоко зітхнув і замовк. Деякий час він водив нас по Болотному місту, і не було чутно жодного звуку, крім м'якого хлюпання наших кроків по бруду.


В якийсь момент мій учитель піднявся на велику купу сміття і подивився в ніч. Було темно й туманно, і він міг розгледіти лише невиразне мерехтіння стоячій калюжі внизу. Не було сенсу довше залишатися в цій похмурій і відразливою обстановці. Холмс знизав плечима і сказав мені, що бренді, тютюн і гаряча ванна були б дуже до речі будинку.


ГЛАВА 4


МЕСЬЄ ВІКТОР


Мій вчитель якраз спускався вниз, коли раптово, звикнувши очима до нічній темряві, він помітив кілька рухомих фігур, безшумно прямували до його супутникам. Ми спокійно чекали його біля підніжжя кургану, абсолютно не розуміючи, що відбувається, і не бачили темних фігур, повільно повзуть навколо нас в гробовій тиші. Холмс відразу ж усвідомив всю ступінь небезпеки і закричав на весь голос: "Хлопці, стережіться!"


Ми були вражені його наказом, але спочатку не зрозуміли, що це означає. Тому ми обернулися і здивовано поглядали на нього. Однак нам не знадобилося багато часу, щоб усвідомити ситуацію, бо не минуло й секунди, як пролунав дикий крик, за яким пішов шелест по бруду і атака загону демонів. Їм було десять чи дванадцять, можливо, більше. Їх особи були сморщены, очі налиті кров'ю і виблискували, довге волосся розпатлане, сплутані.


"Благослови мене Господи!" простогнав Грегсон.


Справді, вигляд цих огидних істот, кинулися на нас з нізвідки в цьому порожньому, забороненому місці, був воістину жахливим. Інспектор відскочив назад, шукаючи свій пістолет, і я зробив те ж саме, але, навпаки, впустивши ліхтар, констебль Майлз зробив кілька швидких кроків уперед. Перш ніж нападники встигли зреагувати, він схопив першого за горло і пояс, підняв його високо в повітря, розгорнув і жбурнув прямо на інших, які перекинулися і впали. Це розумна і смілива дію запобігло безпосередню небезпеку й допомогло виграти трохи часу.


“ Сюди, хлопці! Піднімайтеся! Швидше! " вигукнув Холмс.


Це був крутий підйом на вершину сміттєвої купи, однією з найвищих у Болотному містечку, і гумова одяг не призначалася для такого спорту; тим не менш, ми втрьох дісталися до неї за кілька миттєвостей.


“Спасибі, учителю! Я радий знову бути з вами", - сказав я Шерлоку Холмсу, протянувшему мені руку допомоги "і ще тисячу разів дякую за ваше попередження. Що б сталося без цього?"


"Біллі прав, спасибі, містер Холмс," у свою чергу сказав Грегсон, " але уф! Говорите про шалену поспіху!"


Він важко дихав і кашляв, а потім сказав Майлзу, який незворушно стояв поруч з ним: “Спасибі й вам, констебль, ви були прекрасні. Але, чорт візьми! Який же ти скребун!"


Останній скромно кивнув з легким смішком.


Довгий час Шерлок Холмс уважно вдивлявся в ніч. Напали на нас дикуни не переслідували нас на пагорбі, і тепер їх було ледве видно в темряві. Проте здавалося, що вони стоять навколо нього, похмурі і нерухомі, спрямувавши очі на вершину.


“ Чого ми чекаємо, містере Холмсе? - запитав, нарешті, інспектор. “ Хіба ми не можемо вихопити зброю і напасти на цих виродків?


“ Це було б останнє, що можна було б зробити, інспектор.


"Чому?"


"Занадто небезпечно!"


Грегсон знизав плечима і сказав кілька сердито: “Я вас не розумію, містере Холмс. Хіба це не просто збіговисько лахмітників, спятивших з котушок?


"Хто насправді знає?" - ухильно відповів Холмс.


Майлз, який весь цей час нишпорив навколо, раптово впав на коліна і почав енергійно рити землю руками в рукавичках, як собака в пошуках кістки. Дві або три хвилини потому він видав гучний торжествуючий крик.


"Що ви знайшли?" спитав Холмс, кладучи руку на плече констебля.


“ Запаліть свій ліхтар і направте його сюди, містере Холмсе!


"Все в порядку".


Мій господар пішов інструкцій Майлза. Він видав довгий низький звук подиву і вигукнув: “Чорт візьми! Дійсно, цікава знахідка, констебль!"


Серед безлічі битого скла, трісок, гнилих овочів і невимовного мотлоху - Милі. виявив потайний хід, щось на зразок темної ями з хиткою драбиною, яка, здавалося, йшла в незмірні глибини.


"Вони наближаються!" - попередив Він, вказуючи пальцем на темні постаті, які тільки почали підніматися на величезну купу пилу.


"Це вирішує справу," суворо заявив Холмс. "Ми повинні ризикнути і спуститися в шахту!" Потім, обернувшись до мене, він додав: “Спускайся першим, мій хлопчик, і будь обережний. Ось мій кишеньковий ліхтар: помахайте ним три рази, коли доберетеся до дна; тоді ми підемо за вами".


Шерлок Холмс, Грегсон і Майлз нетерпляче вдивлявся в темну яму. Нарешті вони побачили далеко внизу мій слабке світло. "Пішли!" - тихо сказав учитель. Він вхопився за драбину і кількома підбадьорливими словами наказав своїм супутникам слідувати за ним. Повільно і обережно вони спустилися, тендітна сходи сильно розгойдувалася разом з ними в непроглядній темряві. Нарешті вони досягли дна і опинилися там, де закінчувався грубо вирубаний в скелі прохід з нахилом вгору. Легкий протяг, здавалося, доводив, що він сполучався з зовнішнім світом. Лише наполовину впевнений у виході, але знаючи, що такою ціною можна зупинити наших супротивників, Холмс спустив драбину, гниле дерево якій легко раскрошилось на шматки. Потім ми всі швидко гуськом пішли по коридору. Ліхтар мого господаря вказував шлях, будячи кажанів, чий шелест і писк на цей раз порушили панувала там неземну тишу. Пройшовши приблизно п'ятдесят чи шістдесят ярдів, ми досягли великої печери, і хоча вона тьмяно світилася в чорнильною темряві, світла, дається ліхтарем, було досить, щоб розгледіти природу нашого нового оточення. Там було порожньо, якщо не вважати глибокого шару пилу і дивного предмета, яка заповнювала половину приміщення. На перший погляд це було схоже на якусь величезну комаху, що лежить на спині з витягнутими в повітрі довгими вигнутими лапками і мерехтливим тілом неправильної форми під ними. Але більш ретельне дослідження дало більш вірне пояснення. Вигнуті й перекручені смуги металу були всім, що залишилося від того, що колись було величезним, окованным залізом дерев'яним скринею.


"Люди, які зламали його, дуже поспішали", - заявив Шер лок Холмс.


"Він був сповнений багатств, пане?" Я запитав його.


“ Думаю, так, мій хлопчик. Тоді не дивно, що...


Холмс не закінчив фразу, тому що в цей момент з іншого кінця печери почувся звук, схожий на здавлений стогін. Він обернувся і, посвітивши ліхтарем у тому напрямку, побачив людину, що лежить на спині у товстому шарі пилу на підлозі, його тіло було залито кров'ю. У нього були дуже темне волосся і чорні навощенные вуса, які підкреслювали крайню блідість його обличчя.


“Гей! Він при смерті!" - вигукнув Грегсон.


Ми всі тут же опустилися на коліна поруч з ним, і мій учитель обережно підняв його голову.


"Ти даси йому трохи бренді, Біллі", - сказав він. "Ось фляжка".


Незнайомець відкрив очі. - Merci, mon vieux, " пробурмотів він по-французьки, з працею намагаючись зобразити посмішку. Він жадібно випив, і до його щоках повернувся легкий рум'янець. Якусь мить він мовчки дивився на події, потім їм опанував марення, і він сказав, або, скоріше, прокричав: “Боже! ... ратиссе наповнююча ор! ... et puis pan pan dans les tripes! ... Tout d même, me faire ça a moi, Victor! ... Môssieu Victor, le roi des dompteurs puces de!" Він різко зупинився і зробив глибокий вдих, свій останній, бо в наступну мить він був мертвий.


Маленька група поринула в тишу. Знову було чути, як в печері пищать кажани. Потім Грегсон відкашлявся і запитав:


“ Скажіть мені, містере Холмсе, що це була за нісенітниця, яку ніс француз? Ви можете перевести це для мене?


"Хм!" - відповів мій господар, приклавши руку до чола. "Бачиш, Грег, він просто мав на увазі, що хтось вкрав золото, зберігався у скрині, і вистрілив у нього з пістолета, Віктор ... містер Віктор король дресирувальників бліх!"


ГЛАВА 5


ФЕЄРВЕРК


"У Парижі, - почав Франсуа Ле Віллар, - "Фолі-бержер" і "Мулен Руж" - великі мюзик-холи, збирають натовпи багатих нічних пташок; але менш вишукано, на бульварі, на всі чотири сторони світу, стоять маленькі кабінки, petites baraques, як ми їх називаємо. Тут в повітрі відчувається родзинка, якої немає в більш дорогих закладах, і різноманітність розваг воістину вражає. Подумайте, що, не витрачаючи ні сантима часу, ви можете бродити від параду до параду і милуватися такими виконавцями, як мавпи на велосипедах, чарівники в пір'ї, хрусткі склом або глотающие мечі, арабські дівчата виконують танець живота з величезними зміями на шиї, печерні люди, які поїдають вогонь, китайці, плюються їм ... і багато, багато інших!"


Французький детектив зробив паузу. Він відкинувся на спинку крісла і кілька хвилин мовчки насолоджувався келихом хересного вина, який подав йому мій господар. Але я, який був весь увагу і якому не терпілося дізнатися інше, запитав: "Скажіть мені, пане, пане Віктор був одним із цих артистів?"


"Так, звичайно," сказав Ле Віллар, дивлячись напівприкритими очима на напій крізь витончено вирізаний кришталь. " і ні в найменшій мірі, повірте мені, юначе! Його шоу привернуло безліч людей на Монмартрі. Ви давали дванадцять пенсів блондинці, що сиділа за мідної ґратами, і входили в кабінку: це було просте, досить тісне місце без стільців, освітлене a giorno великою електричною лампочкою, свисавшей зі стелі. В центрі, на столі стояло щось на зразок акваріума - але порожнього, — мав форму великого чемодана і закритого скляною кришкою. Коли було допущено близько двадцяти осіб, невидима шарманка заграла бадьорий марш, і увійшов месьє Віктор. Він вклонився публіці, посміхнувся, підкрутив навощенные вуса, зробив те-то і те-то, потім загорнув лівий рукав. Коли музика закінчилася, він взяв пінцет, відкрив коробочку з пігулками, взяв кілька крихітних чорних предметів, схожих на шпилькові головки, і обережно поклав їх собі на руку ... Це були блохи.


“ Блохи? - Вигукнув я.


"Так, і саме так він їх годував".


“ Ти маєш на увазі, з його власною кров'ю?


"Ну, хороша випивка ще нікому не шкодила, знаєте!" - заперечив французький детектив з пустотливою усмішкою. Він допив свій херес і продовжив: “Тепер шоу почалося по-справжньому. Месьє Віктор пінцетом вискубувати бліх одну за іншою і садив їх в акваріум з рибками. У ньому були виставлені всілякі мініатюрні аксесуари, начебто крихітних картонних саней або візки, зробленої з зубочисток і чотирьох гудзиків для коміра: ну, він прив'язував пару бліх з вовною до однієї або іншої і змушував їх тягнути її на відстані кількох дюймів; або він брав двох товстих бліх і змушував їх кататися на гойдалках; він також міг організувати гонки між півдюжини інших; іноді він змушував їх перестрибувати через перешкоди, такі як невелика купка сірників або обручку ... . Це було дійсно дуже розумно ".


"Ви серйозно, месьє?" Я задумався.


“ Дуже серйозно, Біллі. Це може здатися вражаючим, але це чиста правда. Месьє Віктор дійсно заслужив титул 'короля дресирувальників бліх', і публіка завжди високо цінувала його ".


Я, ймовірно, поставив би ще багато питань про людину, якого ми знайшли агонізуючим в печері минулої ночі, якщо б у цей момент не з'явилася місіс Хадсон. Вона стояла в дверях, уперши руки в боки, з обуренням у погляді.


"У чому справа, місіс Хадсон" з посмішкою спитав Шерлок Холмс.


“ Тьху! Вони забруднять даху на п'ятдесят ярдів навколо і розіб'ють нашу черепицю, без сумніву!


"З чим?" - здивувався мій господар.


"Феєрверк!" пирхнула вона.


"Феєрверк?" Вигукнув я. "Що ви маєте на увазі, місіс Хадсон?"


“ Тьху! Не валяйте дурня зі мною, молодий чоловік! Це ви самі дозволили їм сьогодні вранці занурити все спорядження на дах.


У мене відвисла щелепа. - У мене?


"Ти!"


"Я не розумію," сказав я.


“ Чорт візьми! Я знаю! " раптово вигукнув Холмс:


"Але ... але ... що відбувається, старина?" - в свою чергу поцікавився Ле Віллар.


“ Найогидніші речі! Presto! Йди за мною, Франсуа!


У поспіху відштовхнувши місіс Хадсон, мій господар одним стрибком досяг двері і вибіг по сходах на горище; там він із запаморочливою швидкістю вилізла по драбині, відчинив слухове вікно і приземлився на даху тераси. Зовні була суцільна темрява, і спочатку він абсолютно нічого не міг розгледіти.


"У мене є ліхтар, дозволь мені запалити його, саперлотт!" - вигукнув Ле Віллар, який тільки що приєднався до нього; але в ту ж секунду на нього хтось або щось налетіло, і він звалився на землю з криком болю. Як не дивно, другий пронизливий крик луною долинув до нього в темряві, на невеликій відстані.


Як раз в цей момент місяць вийшла з-за величезної гряди хмар і залила небо своїм яскравим і неземним сяйвом. До свого великого здивування, мій вчитель виявив, що знаходиться у присутності молодої дівчини в нічній сорочці. Вона виглядала переляканою.


“ Що ви тут робите, міс? - м'яко запитав він.


“Я ... я не знаю ... . Часом я трохи сновида. ... . Я прокинувся тут хвилину тому ... і ... ( ) Боже мій!"


Дрож жаху пробігла по її тілу, коли вона закричала, вказуючи тремтячим пальцем на що-то за спиною детектива: “Дивіться! Воно повертається!"


Шерлок Холмс обернувся. Він мимоволі здригнувся, тому що те, що він побачив, було воістину огидним: десь далеко, окреслюючи величезну фігуру на тлі неба, жахливе істота парило над дахами, погрозливо махаючи йому рукою. У нього було біле, позбавлене плоті особа — майже череп — з двома зеленуватими вогниками глибоко в очницях і довгими-предлинными рудим волоссям, струмуючими навколо нього подібно до полум'я.


Бах, бах, пістолет вистрілив мого господаря.


Привид сильно затрусився, потім з гнівним шипінням злетів у повітря. Досягнувши Сент-Панкрас, він з величезною швидкістю виліз на його шпиль, до громовідводу. Він кружляв навколо нього три або чотири секунди, потім з особливою силою насадился на його шип.


“ Чортівня якась! - вилаявся Шерлок Холмс. Його обличчя посуворішало, і довгий час він мовчки стояв посеред продувається вітром ночі, кидаючи по колу погляди на тисячу і одну дах Лондона, які слабо мерехтіли в туманному місячному світлі. Коли, нарешті, він повернувся, щоб сказати прекрасною лунатичке кілька втішних слів, він відчув себе спантеличеним, бо відразу зрозумів, що вона зробила все, щоб його замішання зникло.


ГЛАВА 6


ЧУМА НАД ЛОНДОНОМ


Шерлок Холмс, Франсуа Ле Віллар і я сиділи в кабінеті Грегсона у Скотленд-Ярді. Інспектор тепло привітав нас і замовив чайник чаю.


"Що ж, прийшов час добряче поговорити, чи не так?" - сказав він, озираючись по сторонах, немов у пошуках схвалення.


Мій господар кивнув. Він раскурил трубку і почав: “Два тижні тому мій чудовий друг, старший інспектор Франсуа Ле Віллар, завдав мені візит з проханням про допомогу. Він хотів поставити в глухий кут французького ярмаркового артиста на ім'я месьє Віктор, оскільки знав, що цей хлопець насправді займається торгівлею всілякими незаконними товарами, і думав, що той приїхав до Лондона за якимось дуже підозрілим причин.


"Хм, я можу запитати, що це було?" - запитав Грегсон.


"Eh bien, бачте, інспектор," відповів Ле Віллар, " в Парижі Віктор був замішаний в дуже великому справі за викрадення тел. Ярмаркові площі відкривали перед ним величезні можливості: тут так багато знедолених і опущених людей, чиє зникнення залишається непоміченим. Його друзі із злочинного світу протягнули йому руку допомоги, коли справа дійшла до доставки свіжих трупів на столи для розтину. Загалом, просте, невимушене і дуже прибуткове ремесло, parbleu!"


Француз відсьорбнув чаю і продовжив:


“Віктор був дуже розумним негідником, і прокуратурі ніколи не вдавалося зібрати проти нього серйозних доказів. Тим не менш, я не спускав з нього очей, і недавно, ще раз обшукавши його фургон, поки його не було вдома, я натрапив на дуже цікавий документ: це було напівзгоріле в печі лист; у ньому містилися натяки на зустріч Віктора з якоїсь Кароліною Соколі біля бічного входу на Хайгейтський кладовищі пізно вночі. Диявол! Для мене це, безсумнівно, означало викрадення тіла, і я сказав собі, що, нарешті, у мене з'явився шанс поставити його в глухий кут. Дата зустрічі була відсутня, так як була написана на спаленої частини листа, але щось підказувало мені, що це станеться скоро, ймовірно, в один з вечорів майбутнього тижня. Тому я зібрав свої речі і відразу ж перетнув Ла-Манш".


"Коли Франсуа вимовив ім'я Кароліни Соколи," втрутився Шерлок Холмс, - я запідозрив нечесну гру: леді, з якою месьє Віктор повинен був зустрітися на Highgate цвинтарі, був не ким іншим, як графинею есс Віка, відомої своїм недоброзичливцям як "Відьма з Грінвіча" ... і леді гнила в своїй могилі понад тридцять років!" Мій господар затягнувся своєї трубкою і недбало додав: "принаймні, це те, що вона повинна була робити!"


Грегсон нерозуміюче втупився на нього.


"Гей, що, чорт візьми, ти мені розповідаєш?" запитав він.


"Ну, я просто мав на увазі, що графиня не лежала в своїй домовині ... "


"Диявол!"


"Кращого слова не підбереш, Грег", - погодився Холмс, посміхаючись від вуха до вуха.


"Ah, Bon Dieu, oui!" Ле Віллар втрутився. "Я бачив її привид, що ширяє над цвинтарної стіною!"


"Дго ... привид?" затинаючись, перепитав Грегсон.


“Mais si! Більш того, Біллі теж це бачив. Хіба я не правий, мій старий друг?


"Абсолютно вірно, месьє!" Я відповів лаконічно.


Шерлок Холмс сухо посміхнувся, потім обернувся до мене: "Трубку, будь ласка", - наказав він, - "але тільки будь обережний, мій хлопчик".


Я відкрив шкіряну сумку, що лежала у мене на колінах, і дістав пробірку, закриту пробкою, запечатаній широким колом воску; я передав її своєму господареві з найбільшими пересторогами. Він сунув її під ніс Грегсону і сказав:


“ Що ви бачите всередині, інспектор?


“ Е-е... Жучок ... Маленький чорний жучок ... Блоха, я думаю.


“ Абсолютно вірно. Для вашого відома скажу, що підібрав його в труні графині Ветчи. А тепер... " тон Шерлока Холмса став крижаним. - Ви розумієте, яку велику небезпеку це являє?


"Ну... ні".


"Я тобі розповім".


Мій учитель струснув пробірку, і можна було побачити, як блоха стрибає вгору-вниз, злегка збільшена товстим склом. Він заявив: “Це комаха на даний момент є самим небезпечним істотою в світі! Порівняно з цим укус тарантула або аспіда - це поцілунок!"


“ Чорт візьми! Що ви маєте на увазі, містере Холмсе?


"Я маю на увазі, що ця блоха переносить ... бубонну чуму!"


Очі інспектора в жаху відчинилися.


"Чорна ... Чорна смерть?" промовив він побожним пошепки.


Мій господар серйозно кивнув. Він повернув мені пробірку і продовжив: “Для мене очевидно, що відповідальність за це жахливе діяння в першу чергу лягає на голову месьє Віктора. Я припускаю, що через своїх брудних знайомих на медичному факультеті в Парижі він роздобув кілька заражених бліх. Тоді було дуже, дуже легко змусити їх збільшитися на сто, тисячу ... "


"Тисяча?" вигукнув Грегсон з непідробним жахом.


“Дійсно. У покупця смертоносної посилки Віктора був самий амбітний і смертоносний план. Фактично, щось небачене в Лондоні з 1665 року!"


“ Почекайте ... Зачекайте, містере Холмсе! Для мене все відбувається занадто швидко. Будь ласка, скажіть мені спочатку, хто це був!


“ Швидше вона, Грег! Ну, вона була — або вдавала — Відьмою з Грінвіча.


"Гуг-гуг - великий Скотт!" - вигукнув інспектор, підхоплюючись на ноги. Хвилину або близько того він неспокійно ходив по кімнаті, потім різко запитав:


“ А як щодо того брудного плану, який вона зготувала?


Мій господар, у свою чергу, встав і, глянувши в очі Грегсону, проголосив голосом, в якому не було ні краплі сумніву: "Щоб поширити бубонну чуму по всьому Лондону!"


У Грегсона кров застигла в жилах. "Помилуйте!" видихнув він, тупо втупившись на Шерлока Холмса.


Настала мертва, рівна, уражена тиша, потім мій хазяїн оголосив урочистим тоном, немов звертаючись до королеви, чий портрет висів на стіні:


“Я розгадав плани Відьми, і цього ніколи не станеться. Я присягаюсь у цьому!"


Він відкинувся на спинку стільця, явно повний змішаного здивування. Деякий час він залишався нерухомим, і Грегсон, Ле Віллар і я зробили те ж саме. Нарешті, коли годинник пробив шість, він злегка ворухнувся і знову заговорив:


“Бідолашна леді зробила першу спробу в Болотному містечку з жахливими результатами, свідками яких ми були. Хто міг вигадати найкраще місце для поширення чуми з зараженими паразитами? Блохи недружелюбні, але звичайні супутники ганчіркових людей. Крім того, Відьма знала — хоча я до сих пір не знаю звідки, — що глибоко під однією з великих сміттєвих куп захований великий дубовий скриня, наповнений золотом. Чому б не використати Віктора, щоб відкрити його і забрати скарби, а потім позбавитися від нього гарним пострілом з пістолета. Саме це вона холоднокровно і зробила.


"Але як Відьмі вдалося знищити все населення, що збирає ганчірки, відразу, учитель?" Я задумався.


“ З допомогою огидного, але дуже розумного трюку, Біллі. Недавно я десь читав, що в стародавньому Китаї принц Цзінь використовував ту ж тактику проти монгольських загарбників у 296 році від Різдва Христового. Бачте, Цзину прийшла в голову блискуча ідея прив'язати мішечки з зараженими блохами до запалам, встановленим на стрижнях. Йому залишалося тільки запустити їх у загрозливе військо ворогів, щоб знищити їх."


Шерлок Холмс зробив невелику паузу. Він озирнувся по сторонах, а потім сказав: "В даному випадку Відьма використовувала якийсь ... феєрверк!"


“ Феєрверк? - вигукнули ми троє, як один чоловік.


“ Так, величезні вибухонебезпечні кулі, осколки яких при вибуху покривають радіус у чверть милі. Я думаю, що вона заховала їх на деякий час у своїй родинній усипальні на Highgate цвинтар і привезла в околиці Богтауна з допомогою месьє Віктора в намічену ніч. Їх висадили з Дептфордского мосту, як недбало повідомив нам констебль Майлз.


-Добрий день! - вигукнув Ле Віллар. - Боже милостивий! - луною відгукнувся Грегсон.


Шерлок Холмс кивнув. Він вибив попіл з люльки й почав повільно набивати її.


Коли він збирався прикурити, я з обуренням зауважив: "Я вважаю, що, щоб підсолодити пілюлю добрим жителям Богтауна, дияволиця грала на органі, поки феєрверк освітлював небо!"


Мій учитель погодився дуже гіркою посмішкою. Він глибоко затягнувся люлькою і заявив, дивлячись повз мене в обличчя призахідного сонця, яке опускалося, червоне, сердитий і похмурий, за величезні ряди вікторіанських будинків:


"Чарівні вогні і приємна музика" ... Хто міг мріяти про більш садистському способі знову поширити Чорну Смерть по Лондону!"


РОЗДІЛ 7


ЖАХ В ЛОНДОНСЬКОМУ ТУМАНІ


Я рухався крізь жовтувате пелену лондонського туману. Піднімаючись по Оксфорд-стріт, я час від часу обганяв неясні обриси автомобіля, який невидимий водій вів зі швидкістю равлика. У районі Олд-Кавендіш-стріт я мигцем помітив бородатого чоловіка, закуривающего сигарету; я усміхнувся, порівнявши його з капітаном Немо за штурвалом свого "Наутілуса", загубленого в непроникному море. Далі, коли вуличні ліхтарі давали убоге висвітлення, я дозволив собі чудову тремтіння, уявивши, що їх полум'я - це ліхтарики-домкрати, які вводять в оману самовпевненого перехожого і приводять його в бездонні каналізаційні ями. Потім, повернувшись до більш серйозних думок, я подумки згадав безліч жахливих злочинів, скоєних під покровом туману: чоловіки і жінки потрапляли в засідки, гвалтували дівчаток, дітей відривали від їх матерів, дружин - від їхніх чоловіків.


Я наближався до Бейкер-стріт, коли несподівано з туману з'явилися білі предмети, схожі на безліч фігур на екрані чарівного ліхтаря. В повітрі вони почали вагатися, приймаючи неймовірні форми. У той же час з боку Сохо-сквер долинув звук, схожий на сдавленное ридання, за яким негайно пішли дивні, неземні стогони. Все це було так прямолінійно, так жахливо, так загрозливо, що примушувало моє серце битися, як паровий двигун. Потім, абсолютно раптово, у власному фосфоресцировании, з сірих складок туман піднявся найогидніший привид. Його чорне, гнильне обличчя було просто огидним: ніяких слідів носа, порожні очниці, облямовані брудом, і великий беззубий рот, по-звірячому посміхаючийся. Жах від його присутності потряс нерви і розум: чи це може бути сама Чорна Смерть, мчащаяся крізь туманну ніч з загоном демонів? Така була божевільна ідея, що прийшла мені в голову, коли я спробував розвернутися і втекти. На жаль, ноги підвели мене, і я в жаху залишився лежати на тротуарі.


З піднятими руками, немов оголошуючи про помсту, огидне привид люто дивився на мене, в той час як інші примари затівали навколо мене дику сарабанду.


"Мені кінець!" Подумав я, тремтячи всім тілом.


Насправді, ситуація була запеклою, і, якби не бог з машини, я, здавалося, був засуджений до пекельному полум'ї. Але, яким би неймовірним це не здавалося, бог прийшов. І це сталося в дуже людській подобі ... Шерлока Холмса!


"Мужайся, Біллі!" - крикнув мій господар, вибігаючи з туману. "Мужайся, мій хлопчик!" він став переді мною, затуляючи мене своїм тілом, і кинув лютий, зневажливий погляд на своїх примарних супротивників.


"З мене вистачить цього жахливого фарсу!" - заревів він, раптово дістаючи автоматичний пістолет. Він зробив два кроки вперед і без попередження почав стріляти в них.


Бах! Бах! Бах! ... Плюх! Плюх! Сюжет! ...


Три примари, один за іншим, злетіли в повітря.


“ Гумові ляльки! - Вигукнув я, геть збитий з пантелику.


“Так! Надутий газоподібним гелієм! Нещодавно зі мною вже двічі робили цей трюк", - заперечив Холмс з палаючими очима.


Бах! Бах! ... Плюх!


Останній псевдо-привид вибухнув під влучними кулями детектива, і вулиця знову позбулася всіх аберацій.


На цей раз моє серце подпрыгивало від радості, я шукав підходящі слова, щоб висловити мою господареві свою вдячність, але у мене навіть не було часу відкрити рот: дійсно, ледь затих останній постріл з пістолета, як Шерлок Холмс крикнув з викликом у голосі:


“ Наважитеся ви здатися зараз, графиня?


Відповіді не було.


"Боягузлива!" насупився детектив.


Знову ніякої відповіді.


Минуло кілька секунд, потім крізь сіру завісу туману повільно рушила вперед висока біла постать — бліда, прозора постать, яка, здавалося, несла з собою світло. Біллі розгледів, що вибилися пасма золотого волосся, свисавшие з голови стирчить істоти. Вони ковзали подібно місячним променю, немов підганяли слабким вітерцем. Але на цей раз помилки бути не могло, привид був людиною з плоті і крові, і дуже красивим: молода дівчина, не старше двадцяти. Холмс при вигляді її мимоволі здригнувся, бо це була не хто інша, як та сама чарівна дівчина в нічній сорочці, яку він мигцем зустрів на даху своєї тераси напередодні ввечері.


"Це... вона графиня Віка, та... відьма з Грінвіча, господар?" Запитала я його тихим, стривоженим голосом.


“ Ні, Біллі, звичайно, немає.


Я зітхнув з полегшенням.


“Слава Богу! Але в такому разі, що цей бідолаха робить тут один?"


"Хіба ти не можеш здогадатися?"


"Ну що ж..."


Я подивився їй в обличчя. Широко відкриті, порожні очі, жорсткі риси обличчя розповіли свою історію: дівчина ходила уві сні. Немов прочитавши мої думки, Шерлок Холмс сказав пошепки: “Так, це вона! Але не буди її, мій хлопчик; це може призвести до летального результату".


"Що ж нам тоді робити, господар?"


“Хм! Просто дозволь їй йти своєю дорогою".


Прекрасна лунатичка пройшла повз нас, не звернувши на нас жодної уваги, і зникла в тумані. "Куди вона йде і чому не спить?" Я здивувався. Все це було дуже загадково, але у мене не було часу ставити собі більше запитань, тому що в цей самий момент з туману вийшов старий: маленький, кістлявий, з досить дурнуватим особою, бакенбардами і круглим лисим черепом. Здавалося, він дуже поспішав.


“ Прошу вибачення, джентльмени, - ввічливо запитав він, - ви тільки що бачили світловолосу дівчину, е-е...


“ Ходив уві сні по вулиці? Так, бували, мій дорогий! " відповів Холмс з дивною легкою усмішкою.


“ Слава Богу! Я боявся, що втратив її. Але, будь ласка, сер, не могли б ви сказати мені, куди вона пішла?


Замість того щоб відповісти незнайомцю, мій учитель оглянув його і запитав:


“ Ви були наглядачем у графині Вікі, чи не так?


На обличчі старого з'явився вираз подиву і тривоги.


"Насправді, сер," сказав він, " але звідки ви це знаєте?"


“Я бачив вашу фотографію на посвідченні особи у Скотленд-Ярді. Мене звуть Шерлок Холмс!"


Старий улесливо вклонився. “ Шерлок Холмс, знаменитий сищик, - сказав він, опустивши очі. “ Тепер я розумію. Як ви, ймовірно, знаєте, сер, мене звуть Бересфорд.


Мій учитель кивнув. "Бересфорд, так," задумливо промовив він. Якусь мить він пильно дивився на старого слугу, потім раптово, на мій подив, наблизився до нього, гукаючи з великою огидою:


“ Псевдонім... Відьма з Грінвіча!


Ставлення наглядача змінилося в ту хвилину, коли він почув це ім'я; воно змінилося з підлесливості на лютість, і ось він стоїть на просоченої туманом вулиці перед Шерлоком Холмсом з напруженим поглядом і звіриним скреготом зубів. Він пригнувся, коли мій господар підбіг до нього, але, оскільки у нього була невелика перевага перед останнім у розмірах або вазі, здавалося, не було особливих побоювань щодо результату. Вони зімкнулися. Коли м'язи наглядача напружилися, Шерлок Холмс з раптовим, страшним потрясінням зрозумів, що зіткнувся з силою люті. На мить двоє чоловіків напружилися, потім з шаленим криком наглядач ткнувся обличчям у плече мого господаря і прокусив сорочку і плоть так, що його зуби заскрежетали по лопатці. Тепер, в люті від цього нападу, не менш божевільний, ніж його противник, Холмс вистрілив і, схопившись за горло, відірвав це огидне обличчя від свого плеча. Ще мить, і він повинен був би задушити його, але жіночий голос покликав:


“ Заради всього Святого, не вбивайте його!


Хватка Холмса ослабла, і наглядач впав без свідомості на тротуар. Мій господар болісно стріпнувся і кинув погляд через плече: поруч зі мною стояла прекрасна лунатичка, яка дивилася на нього з болісною спробою посміхнутися, тепер вже повністю прокинулася.


ЕПІЛОГ


“Коли на початку дев'яностих граф Ветча одружився з молодою і прекрасною Кароліні Соколи, - розповідав пізніше мій господар Франсуа Ле Виллару і інспектору Грегсону, - він уклав відмінну операцію: дійсно, він був спадкоємцем найвідомішою богемської сім'ї, але у нього не було ні гроша, в той час як вона, сирота, була головою величезного стану. Жадібність засліпила графа, і коли його наречена народила дівчинку, він безжально відвів дитину від неї. Потім він почав жити життям постійних оргій в їхньому особняку на Куінс-крофт-роуд. За злим причин він уклав Кароліну у в'язницю і почав видавати себе за неї, пропагуючи під цим переодяганням ганебні надмірності: так народилася легенда про грінвічській відьмі. Змучена горем, бідолаха Кароліна померла передчасною смертю, і в наступні роки граф розтратив залишки стану своєї дружини. Зрештою, розшукуваний Скотленд-Ярдом за неприємний епізод, пов'язаний з його скандальними звичками, граф зник, і більше про нього ніхто ніколи не чув".


Шерлок Холмс затягнувся своєї трубкою і продовжив: “насправді він ніколи не залишав Куинскрофт-роуд: під дуже майстерною личиною він просто став Бересфордом, наглядачем. Крім того, він створив високоорганізовану банду крадіїв, вибираючи собі спільників в основному з числа голодранців. Приблизно за двадцять років негідники накопичили величезну здобич у вигляді срібла, золота і дорогоцінних каменів, що зберігалися у величезній дерев'яній скрині, окованном залізом, який був захований в потаємній кімнаті, глибоко під купою сміття в Болотному місті".


"Тепер я розумію", - втрутився Ле Віллар. "Граф, бажаючи заволодіти багатством для себе, не знайшов кращого способу, ніж вбити все населення Болотного містечка".


“ Вірно, Франсуа, - відповів Холмс, - з допомогою містера Віктора і... його дочки.


"Гей, гей!" вигукнув Грегсон. - ми зовсім забули про дівчину!


Холмс кивнув. “ До теперішнього часу вона вже доросла, але часом бідна дівчина не в своєму розумі.


"Ви говорите про прекрасну лунатичке, не так, господар?" запитав я.


“ Так, мій хлопчик. Вона була чесною дівчиною, але з-за її періодично повторюваного божевілля її злому батькові стало дуже просто використовувати її, звичайно, проти її волі, для таких простих справ, як запалення феєрверків або гра на шарманці ".


Шерлок Холмс ще раз затягнувся своєї трубкою і додав:


“Отже, видобутку лахмітників було недостатньо для підрахунку. Досі це працювало так добре, чому б тоді не заготовити сіно і не зробити те ж саме в більшому, набагато більшому масштабі. Після того, як негідник спалив свій маєток, щоб знищити всі сліди минулого, він планував поширити чуму по Лондону, щоб заволодіти численними багатствами метрополії."


“ Наприклад, коштовності корони? ризикнув запитати інспектор.


“ Так, Грегсон, і багато іншого!


Холмс помовчав, потім, немов звертаючись до мусі на стелі, сказав: “З тих пір як ми його впіймали, — сказав він, — граф - або Відьма, як вам подобається його називати, - був оголошений лікарями дуже небезпечним божевільним. Правосуддя нічого не зробить проти нього, але він залишиться замкнутим на всю решту життя оббитих повстю камері в Бедламі. За його дочкою доглядають кращі фахівці, і, без сумніву, в найближчому майбутньому вона видужає ".


"А як же багатство лахмітників, містер Холмс?" запитав Грегсон.


"Загубився!" - була коротка відповідь мого вчителя. Але, кажучи це, він підморгнув мені, і я відповів легкою, прихованою посмішкою. Ле Виллару, кмітливому, як більшість французів, було неважко розгадати цей трюк, і він подумав з внутрішнім смішком, що незатребувана видобуток одного разу може стати приданим нещасної дочки графа. Щоб відвести можливі підозри інспектора, він різко встав і сказав з французьким акцентом, навмисно більш сильним, ніж зазвичай:


“Бон санг! Позбутися пана Віктора і всіх лахмітників одночасно - це те, що ви, британці, можете назвати, е-е ... "вбити двох зайців одним пострілом"!"


Грегсон потрапив у пастку. Він не зміг утриматися від жарти, відповівши з гучним сміхом: “Краще з однією блохою! ... З однією блохою, друже мій!"


OceanofPDF.com


ПРОФЕСОР ДЖЕЙМС МОРІАРТІ, доктор філософії, F. R. A. S.


“ Знаменитий вчений-злочинець, такий же відомий серед шахраїв, як...


"Я червонію, Ватсон," пробурмотів Холмс зневажливим тоном.


"Я збирався сказати 'оскільки він невідомий широкій публіці".


"Дотик, виразне дотик!" - вигукнув Холмс. “У вас проявляється якась несподівана жилка паукообразной гумору, Ватсон, від якої я повинен навчитися остерігатися. Але, називаючи Моріарті злочинцем, ви обмовляєте в очах закону, і в цьому вся слава і диво. Найбільший інтриган всіх часів, організатор всякої чортовини, керуючий мозок злочинного світу — мозок, який міг вершити долі націй. Ось така людина. Але він настільки далекий від критики, настільки чудовий у своєму управлінні та самоуничижении, що за ті самі слова, які ви сказали, він міг би залучити вас до суду і вийти з вашої річний пенсією в якості компенсації за свій образливий характер. Хіба він не знаменитий автор "Динаміки астероїда" - книги, яка підноситься до таким витонченим висот сучасної математики, що, як кажуть, в науковій пресі не знайшлося людини, здатної її критикувати? Хіба можна обмовляти цієї людини?"


—Долина страху


автор МАЙКЛ КУРЛАНД


Багато років тому і в Іншому місці


Мене звуть професор Джеймс Кловіс Моріарті, доктор філософії, F. R. A. S. Можливо, ви чули про мене. За останні кілька десятиліть я був автором ряду поважних наукових монографій та журнальних статей, у тому числі трактату про біноміальної теоремі та монографії під назвою "Динаміка астероїда", яка була добре прийнята в наукових колах як у Великобританії, так і на континенті. Моя недавня стаття Стаття British Astronomical Journal, "Спостереження за затемненням Меркурія у липні 1889 року з деякими припущеннями щодо впливу гравітації на світлові хвилі", викликала деякі коментарі серед тих небагатьох, хто міг зрозуміти її значення.


Але я боюся, що якщо ви і знаєте моє ім'я, то, ймовірно, не з яких-небудь моїх опублікованих наукових робіт. Більше того, моя нинішня, я б сказав, погана слава була не з моєї вини і, безумовно, не по моєму вибору. Я по натурі замкнутий, як сказали б деякі, потайний чоловік.


За останні кілька років розповіді з мемуарів якогось доктора Джона Ватсона про це придурке, що називає себе "детективом-консультантом", містера Шерлока Холмса, з'являлися в журналі "Стренд" і в інших місцях все частіше і, на мій погляд, придбали абсолютно необґрунтовану популярність. Дослідники "вищої критики", як називають своє безглузде заняття ці нестерпні педанти, які присвячують своє життя вишукування найдрібніших деталей у розповідях доктора Ватсона, проаналізували досить банальну прозу Ватсона з тим жадібною увагою, яке гурмани приділяють гірок паштету з гусячої печінки. Вони витягують прихований сенс кожного слова і екстраполюють факти, не є доказами, з кожного абзацу. Що незмінно призводить їх до висновків, ще більш правдоподібним, ніж ті, до яких схиляється сам Холмс.


Занадто багато з цих невірно спрямованих роздумів стосується мене і моїх відносин з самопроголошеним майстром детективного справи. Любителі детективних розслідувань витратили багато часу і енергії на міркування про те, як ми з Шерлоком Холмсом вперше зустрілися, і що саме змусило зазвичай незворушного Холмса назвати мене "Наполеоном злочинності", не надавши жодних доказів на підтримку цього кричущого слуху.


Я пропоную розповісти цю історію зараз, щоб задовольнити це недоречне цікавість і покласти край різним спекуляціям, які з'явилися в деяких приватних монографіях. Внесу ясність: ми з Холмсом не родичі; у мене не було неналежних відносин ні з однією з його родичок; я не крав у нього любов дитинства. Також він, наскільки мені відомо, не надавав жодних послуг ні мені, ні кому-небудь з членів моєї сім'ї.


У будь-якому випадку, запевняю вас, я більше не буду легковажно ставитися до подібних звинувачень. Якими б не були приватними ці монографії, їх авторам доведеться відповісти за них у суді, якщо так буде продовжуватися.


Незадовго до того безглуздого епізоду у Рейхенбахського водоспаду Холмс мав необережність описати мене своїм збитого з пантелику помічникові як "організатора половини зла і майже все, що залишилося непоміченим в цьому великому місті". (Під цим він, звичайно, мав на увазі Лондон.) Про те, які злочини я імовірно вчинив, він, як не дивно, промовчав. Ватсон не питав подробиць, і їх не було запропоновано. Добрий доктор повірив Холмсу на слово у зв'язку з цим нестерпним образою. Якби Холмс не вважав за краще зникнути на три роки після пред'явленого йому брудного звинувачення, я, безсумнівно, посадив його на лаву підсудних за наклеп.


А потім, коли Холмс повернувся зі своєї тривалої відпустки, під час якого в нього не вистачило доброти, порядності передати хоч одне слово, яке дало б зрозуміти його дорогому товаришеві, що він живий, він розповів про нашу "боротьбі" біля водоспаду, яку будь-дев'ятирічна дитина визнав би закінченим художнім твором, але це обдурило Ватсона.


Правда про Рейхенбахском інцидент — але ні, це не для даного оповідання. Просто дозвольте мені зробити коротку паузу, саму незначну в цій хроніці, перш ніж я продовжу, щоб я міг привернути вашу увагу до деяких деталей цієї історії, які повинні були насторожити найпростішого новачка в тому факті, що його обвели навколо пальця, але Ватсон проковтнув це цілком.


В оповіданні, який він опублікував під назвою "Остання проблема", Ватсон розповідає, що Холмс з'явився в його кабінеті одного разу в квітні 1891 року і сказав йому, що йому загрожує професор Моріарті — я сам — і що в той день на нього вже двічі нападали мої агенти, і він очікує, що на нього нападуть знову, ймовірно, чоловік, що стріляв з пневматичної гвинтівки. Якщо це було так, то хіба не розумно з його боку було відправитися в резиденцію свого близького друга і таким чином піддати його теж смертельної небезпеки?


На цій зустрічі Холмс заявляє, що через три дні він зможе передати "професора зі всіма головними членами його банди" в руки поліції. Навіщо чекати? Холмс не призводить виразної причини. Але до тих пір, стверджує Холмс, він в серйозній небезпеці. Ну що ж! Якщо б це було так, хіба Скотленд—Ярд не надав би Холмсу з радістю кімнату, немає, кілька кімнат в готелі за його вибором - або в самому Скотленд-Ярді, — щоб забезпечити його безпеку на наступні три дні? Але Холмс каже, що нічого не вдієш, окрім як бігти з країни, і Ватсон знову вірить йому. Хіба беззаперечна дружба - це не чудесна річ?


Потім Холмс вмовляє Ватсона приєднатися до нього в цьому нібито поспішному втечу. На наступний ранок вони зустрічаються на вокзалі Вікторія, де Ватсон з працею дізнається Холмса, який замаскувався під "поважного італійського священика", імовірно, щоб обдурити переслідувачів. Це передбачає, що вороги Холмса можуть дізнатися великого сищика, але поняття не мають, як виглядає його хороший друг доктор Ватсон, який не маскується, який дійсно від народження нездатний до маскування.


Ще раз відзначимо, що після шестимісячної відсутності, протягом якого ми з Холмсом - але ні, це не мій секрет, щоб розкривати його, — в усякому разі, через шість місяців після того, як мене визнали мертвим, я повернувся в свій будинок на Рассел-сквер і зайнявся своїми звичайними справами, а Ватсон зробив вигляд, що нічого не помітив. Зрештою, Холмс убив мене, і цього було достатньо для Ватсона.


Я міг би продовжувати. Насправді, я з вражаючою стриманістю не роблю цього. Називати мене запеклим злочинцем - це привід для порушення справи; а потім ускладнювати справу, виставляючи мене таким растяпой, що мене обдурили юнацькі витівки Холмса, зовсім нестерпно. Всім повинно бути ясно, що події, що передували того дня у Рейхенбахського водоспаду, якщо вони відбувалися так, як описано були задумані Холмсом, щоб обдурити свого люб'язного компаньйона, а не "Наполеона злочинності".


Але я вже достатньо відволікся. У цій короткій статті я опишу, як склалися стосунки між Холмсом і мною, і, можливо, дам деяке уявлення про те, як і чому у Холмса розвинувся абсолютно необґрунтований антагонізм по відношенню до мене, який тривав всі ці роки.


Вперше я зустрів Шерлока Холмса на початку 1870—х років - не буду уточнювати. У той час я був старшим викладачем математики, назву його "Куїнз коледж", одному з шести поважних коледжів, складових невеликий внутрішній університет, який я назву "Вексли", щоб зберегти анонімність подій, які я збираюся описати. Я також зміню імена людей, які фігурують у цьому епізоді, за винятком тільки Холмса і мене, оскільки ті, хто був залучений в це справа, напевно, не бажають, щоб їм нагадували про цьому епізоді чи дошкуляли преса додатковими подробицями. Ви, звичайно, можете звернутися до Холмсу за справжніми іменами цих людей, хоча я вважаю, що він буде не більш відвертий, ніж я.


Дозвольте мені також зазначити, що спогади не є цілком надійними записувальними пристроями подій. З часом вони заплутуються, зливаються воєдино, фабрикуються і відкидаються, поки те, що залишається, не стане мати лише швидкоплинного схожість з початковим подією. Так що, якщо вам пощастило бути одним з тих, чиї життя перетнулися з нашими з Холмсом життями в "Куїнсі" в цей час, і ваші спогади про деякі деталі цих подій відрізняються від моїх, запевняю вас, що, ймовірно, обидва ми помиляємося.


Університет Вексли був респектабельної давнину, з респектабельної церковної базою. Більшість викладачів Квінса були церковниками того чи іншого профілю. Латинь і грецький раніше вважалися фундаментом, на якому повинна будуватися освіта. "Сучасна" сторона університету виникла всього десять років тому, і викладачі класичної школи досі зі змішаним почуттям подиву і презирства дивилися на викладачів природничих наук і пропоновані курси, які вони вперто описували як "Смердючі".


У той час Холмс був младшекурсником. Його присутність викликала певний інтерес серед викладачів, багато з яких пам'ятали його брата Майкрофта, який навчався в університеті близько шести років тому. Майкрофт провів більшу частину своїх трьох років у Квінсі у своїй кімнаті, виходячи тільки поїсти і набрати оберемок книг в бібліотеці і повернутися в свою кімнату. Коли він все-таки з'являвся в лекційному залі, то часто для того, щоб поправити викладача в який-небудь фактичної або педагогічної помилку, яка залишалася непоміченою, іноді роками, на одній з його лекцій. Майкрофт покинув університет, не виконавши вимог для одержання ступеня, заявивши з деяким підставою, що він отримав все, що могло запропонувати навчальний заклад, і не бачить сенсу залишатися.


У Холмса було мало друзів серед однокласників, і, схоже, йому так більше подобалось. Його інтереси були різноманітними, але минущими, оскільки він занурювався спочатку в одну область досліджень, а потім в іншу, намагаючись знайти щось, що досить стимулювало його, щоб зробити це справою свого життя; що-те, до чого він міг би застосувати свій потужний інтелект і здатність до пильній і точному спостереженню, які вже тоді були очевидні, якщо не були повністю розвинені.


Незабаром між мною і цим енергійним молодим людиною встановилася дивна дружба. Озираючись назад, я б описав це як церебральну зв'язок, що ґрунтується в основному на загальному снобізмі високоінтелектуальних людей по відношенню до тих, кого вони вважають своїми інтелектуальними підлеглими. Я зізнаюся в цій слабкості в юності, і моя єдина захист від обвинувачення в зарозумілості полягає в тому, що ті, кого ми з усіх сил намагалися ігнорувати, точно так само прагнули уникати нас.


Інцидент, про який я збираюся розповісти, стався восени, незабаром після того, як Холмс повернувся на другий курс. Новий викладач приєднався до коледжу, зайнявши недавно створену кафедру моральної філософії, кафедру, подаровану власником млина в Мідленді, який взяв за правило наймати на свої фабрики стільки дітей віком до дванадцяти, скільки його агенти могли прибрати з вулиць. Звідси, я вважаю, і його інтерес до моральної філософії.


Нову людину звали— ну, для цілей цього оповідання давайте назвемо його професором Чарльзом Мейплзом. Йому було, наскільки я можу судити, за сорок; повний, гостроносий, короткозорий, доброзичливий чоловік, який поважно крокував і злегка погойдувався при ходьбі. Його голос був високим і напруженим, а манери - складними. Його мова супроводжувалася складними рухами рук, як ніби він надавав повітрю подобу того, що описував. Коли хто-небудь бачив його далеко перетинає двір в розвівається сірій мантії магістра мистецтв, размахивающим тростиною червоного дерева з латунної ручкою у вигляді качиної голови, з якою він ніколи не розлучався, і жестикулюючим в порожнечу, він найбільше нагадував гладкого королівського голуба.


Моральна філософія була відповідним предметом для Мейплза. Ніхто не міг точно сказати, що вона включає в себе, і тому він був вільний говорити про те, що цікавило його в даний момент. І інтереси його, здавалося, були негайними: він черпав інтелектуальну їжу з того квітки знання, який вранці здавався йому самим яскравим, і втомлювався від нього ще до настання ночі. Вибачте за кілька поетичний зворот; розмову про кленах, здається, підкреслює це в одному з них.


Я не хочу сказати, що Мейплс були інтелектуально неповноцінні; зовсім немає. Він володів проникливим розумом, гострої ясністю вислову і саркастичною дотепністю, яке іноді проривалося крізь його лагідний фасад. Клени говорили про грецьких і римських уявленнях про мужність і змушували шкодувати про те, що ми живемо в ці жахливі часи. Він прочитав лекцію про те, як у дев'ятнадцятому столітті пером оспівувалась заміна моралі поверхневої ханжею, і залишив своїм студентам яскравий образ аморальності, якої немає назви, вируючої не дуже глибоко під поверхнею. Він говорив про те-то і те-то і викликав у своїх учнів незмінний ентузіазм з цього приводу і неослабне огиду до того-то.


У коледжі все ще існувало негласне припущення, що безшлюбність є підходящою моделлю для студентів, і тому тільки неодружені і імовірно дотримуються целібату викладачі селилися в тому чи іншому з різних будівель у стінах коледжу. Ті деякі, у кого були дружини, знаходили житло в місті, де могли, переважно на пристойній відстані від університету. Мейплз значився серед домашніх, і він зі своєю дружиною Андреа зняли будинок з досить великою територією на Барлимор-роуд недалеко від коледжу, який вони ділили з сестрою Андреа, Люсиндой Мойс, і інструктором з фізкультури по імені Крисбой, який, вирішивши жити подалі від коледжу за своїм власним причин, зняв пару кімнат на верхньому поверсі. У дальньому кінці ділянки знаходився невеликий гостьовий будиночок, який не був зайнятий. Власник ділянки, що переїхав в Глазго кілька років тому, зберіг його для власного користування під час своїх випадкових візитів в місто. Мейплсы найняли куховарку і покоївку, які працювали денний прислугою, а вночі спали в своїх будинках.


Андреа була привабливою жінкою, яка, здавалося, безстрашно наближалася до тридцяти, з розумними карими очима на широкому обличчі і копицею густого каштанового волосся, що спадало їй на спину десь нижче талії, коли вона не збирала їх у якусь подобу величезного пучка навколо голови. У неї була солідна зовнішність і рішучий характер.


Її сестра, яку всі, хто її знав, називали "Люсі", була дещо молодше і більш неземної по натурі. Вона була стрункою золотоволосым створенням з мінливим настроєм: зазвичай яскравого і впевненою в собі і більш ніж здатною впоратися з усім, що міг кинути їй підлий старий світ, але іноді похмурою, похмурою і злий на інший світ за те, що він не відповідав її стандартам. Коли її охоплювало поганий настрій, вона віддалялася в свою кімнату і відмовлялася кого-небудь бачити, поки воно не пройде, що з якоїсь причини молоді люди коледжу знаходили надзвичайно романтичним. У неї була манера пильно дивитися на вас, поки ви розмовляли, як ніби ваші слова були єдиними важливими речами в світі в цей момент, і вона відчувала себе привілейованою, слухаючи вас. Це змусило декількох младшеклассников миттєво закохатися в неї, бо вона була, мабуть, першою людиною, і вже точно першою жінкою, якщо не вважати їх матерів, яка коли-небудь звертала серйозну увагу на все, що вони говорили.


Одним з младшеклассников, якого привернуло очевидне міс чарівність Люсі, був містер Шерлок Холмс. Вона дивилася на нього широко розкритими очима, поки він серйозно, як кажуть молоді люди, говорив про речі, які, я впевнений, її анітрохи не цікавили. Можливо, цю зухвалу молоду леді зацікавив сам Холмс? Я, звичайно, сподівався на це, заради нього самого. У Холмса не було сестер, а людина, яка виросла без сестер, мало захищений від тих хитрощів, тих невинних хитрощів тіла, мови і рухів, якими природа забезпечила молодих самок у своєму сліпому бажання продовжити рід.


Я не був пильним спостерігачем за любовними пригодами Люсі Мойс, але, наскільки я міг бачити, вона ставилася до всіх своїм шанувальникам однаково: не заохочувала їх і не відмовляла, а насолоджувалася їх суспільством і тримала їх на досить великій відстані, як фізично, так і емоційно, щоб задовольнити саму вимогливу дуэнью. Мені здалося, що вона знаходить всіх своїх молодих джентльменів злегка кумедними, розглядаючи їх з тієї відстороненістю, яку можна знайти у героїнь п'єс Оскара Уайльда, якщо скористатися сучасним порівнянням.


Професор Мейплз взяв на себе роль вчителя замість батька трохи далі, ніж більшість викладачів, і, звичайно, далі, ніж я хотів би, потоваришувавши зі своїми студентами, і, якщо вже на те пішло, з усіма студентами, які хотіли, щоб з ними подружилися, серйозно, щиро і по-доброму. Але тоді здавалося, що він дійсно дбав про потреби і благополуччя молодих людей Вексли. Особисто я відчував, що спроб навчити більшість з них в лекційному залі і на навчальних заняттях було цілком достатньо. Здебільшого їх не цікавило нічого, крім спорту, за винятком тих, кого не цікавило нічого, крім релігії, і вони були задоволені тим, що науки і математика залишалися темними таємницями.


Мейплз і його дружина влаштовували "домашні" післяобідній чаювання два рази на місяць, у другий і четвертий вівторок, і досить скоро ці заходи стали дуже популярні серед студентів. Його невістка, яка незмінно була присутня, безсумнівно, була частиною цієї причини, як і запас тістечка до чаю, булочок, фруктових тарталеток і інших різноманітних харчів. Я був присутній на декількох з них, і незабаром мене охопило неопределимое відчуття, що щось було не тим, ніж здавалося. Я кажу "невизначений", тому що я не міг точно сказати, що саме спантеличило мене в цих подіях. У той час я не надавав цьому особливого значення. Лише пізніше це здалося важливим. Я спробую дати вам словесну картину останнього з цих заходів, на яких я був присутній; останнього, як виявилося, перед трагедією.


Саме Холмс запропонував нам у той день відвідати чаювання у професора Мейплз. Я намагався вселити йому елементарне розуміння математичного аналізу, і він зажадав від мене приклад якої-небудь ситуації, в якій такі знання могли б стати в нагоді. Я виклав три проблеми: одну з області астрономії, пов'язану з пошуком планети Вулкан, яка, як кажуть, перебуває всередині орбіти Меркурія; іншу з області фізики, що стосується визначення магнітних силових ліній при подачі електричного струму; і ще одну, засновану на деяких моїх власних думках щодо ідей професора Мальтуса про контроль чисельності населення.


Холмс відмахнувся від них. “Так, я впевнений, що вони по-своєму дуже цікаві, - сказав він, - але, чесно кажучи, вони мене не стосуються. Для мене не має значення, чи обертається Земля навколо Сонця чи Сонце навколо Землі, до тих пір, поки той, хто що-небудь робить, продовжує робити це надійно ".


"У вас немає інтелектуального цікавості до навколишнього світу?" - Запитав я з деяким подивом.


"Навпаки", - стверджував Холмс. “Я відчуваю величезну цікавість, але біноміальної теорема мене цікавить не більше, ніж вона мене. Я відчуваю, що повинен обмежити свою цікавість тими предметами, які будуть мені хоч якось корисні у майбутньому. Мені так багато чому належить навчитися на шляху, який я вибрав, що, боюся, я не насмілюся заходити надто далеко по бічних дорогах ".


"А!" Сказав я. "Я не знав, що ви вступили на обраний вами шлях, або, більше того, що ви вибрали дорогу, якою йти".


Ми з Холмсом сиділи в лекційному залі, де більше нікого не було, і при моїх словах він встав і почав неспокійно ходити по аудиторії. "Я б не сказав, що я вибрав саме широкий шлях, — сказав він, — щоб продовжити цю, я вважаю, неминучу метафору, але у мене є уявлення про напрям, в якому я хочу рухатися", - він підняв вказівний палець правої руки і з силою виставив його перед собою, - "і я відчуваю, що повинен обережно обмежити свої кроки шляхами, які ведуть в цьому напрямку".


"Ви сподіваєтеся дістатися до цієї стопки гумкою або сміттєвого кошика в кінці кімнати?" - Запитала я, а потім швидко підняла руку в примирливому жесті. “Ні, ні, я беру свої слова назад. Я радий, що ти сформулював мету в житті, навіть якщо вона не включає математику. В якому напрямку знаходиться це місто на пагорбі, до якого ти прагнеш?"


Холмс сердито подивився на мене, а потім задумався. "Це все ще трохи розпливчасто", - сказав він мені. “Я бачу це тільки в загальних рисах. Людина—" Він зібрався з думками. “Людина повинна прагнути робити щось більше, ніж він сам. Лікувати хвороби, викорінювати голод, бідність чи злочинність".


"Ах!" Сказав я. "Благородні думки". Мені здалося, що я чую чарівний голос міс Люсі, щиро говорить це або щось подібне Холмсу протягом тижня. Коли чоловіка раптово вражають благородні амбіції, удар зазвичай завдає жінка. Але я вирішив, що буде розумніше не згадувати про це висновку, який, у всякому разі, був досить попередніми і не грунтувалося на яких-небудь вагомих доказах.


"Сьогодні у професора Мейплза післяобідній чай", - прокоментував Холмс. "І я подумував піти".


"Чому це так", - сказав я. “І так і повинно бути. І в якості останньої спроби зацікавити вас деталями, які ви не знайдете корисними в даний момент, я звертаю вашу увагу на форму вуха Люсінди Мойс. При правильному розгляді виникає цікаве питання. У вас повинна бути можливість поспостерігати за ним, можливо, навіть досить уважно, сьогодні вдень.


“ Яке вухо? - запитав я.


"Підійде і те, і інше".


"Що сталося з вухом міс Люсі?" Зажадав відповіді Холмс.


“ Ну, нічого. Це чудове вухо. Гарної форми. Плоскі, трохи сплюснуте мочки. Я ніколи не бачив іншого такого. Дуже привабливе, якщо вже на те пішло.


"Тоді добре," сказав Холмс.


Я закрив кілька книг, якими користувався, і поклав їх у свій рюкзак. "Цим я відмовляюся від будь-яких майбутніх спроб викладати вам вищу математику", - сказав я йому. “ Я пропоную перервати засідання і відправитися до професора додому, до його тістечком до чаю.


Так ми і зробили.


Захід Mapleses проходило з трьох годин дня до шостої вечора, хоча деякі приїхали трохи раніше, а деякі, я вважаю, залишилися трохи пізніше. Погода була напрочуд м'яким для середини жовтня, і ми з Холмсом, приїхавши в той день близько половини четвертого, виявили професора, його домочадців і приблизно дюжину гостей, розкиданих по галявині за домом передбачуваними купами. Був присутній віце-канцлер університету, який відпочивав в шезлонгу з чашкою чаю і тарілкою булочок. Класичну Грецію представляв декан Герберт Маккатерс, літній чоловік вкрай тверезого і респектабельного вигляду, який в цей момент підтягувала ноги, готуючись перейти вбрід невеликий штучний ставок з Андреа Мейплз, яка зняла туфлі і підняла спідниці, дотримуючись крихкий баланс між мокрим одягом і пристойностями.


Крисбой, інструктор з фізкультури, який жив в одній кімнаті з Мейплсами, великий, м'язистий і забіякуватого вигляду чоловік років під тридцять, стояв у кутку галявини з тренером по іграм по імені Фолтинг, молодим людиною з статурою і загальної зовнішністю одного з гнучких атлетів, зображених давньогрецькими скульптурами, якщо ви можете уявити молодого грецького атлета, одягненого в мішкуватий сіру фланель. Фолтингу було добре відомо це порівняння, судячи з його практиці героїчно позувати всякий раз, коли він думав, що хтось дивиться на нього.


Вони вдвох стояли біля будинку, розмахуючи спортивними ключками з дикою мускулистостью і обговорюючи найдрібніші деталі футбольного матчу минулої суботи, оточені натовпом захоплених младшеклассников. У кожному університеті є студенти, яких гри цікавлять більше, ніж навчання. Роки через вони розповідають про те чи іншому матчі з крикету проти своїх смертельних ворогів з сусіднього навчального закладу або про яку-небудь особливо багатому футбольному матчі. Здається, їх ніколи не турбує і, можливо, їм навіть в голову не приходить, що вони займаються справами, в яких відповідним чином навчений трирічний шимпанзе або орангутанг міг би перевершити їх. І з якоїсь незрозумілої мені причини цим чоловікам дозволено голосувати і розмножуватися. Але, ще раз, я відволікся.


Мейплз велично йшов по галявині, його сіра учительська мантія розвівалася навколо тулуба, в які закладені за спину руках він тримав ціпок, яка стирчала у нього за спиною, як хвіст, за ним слідувала зграйка молодих джентльменів у темно-коричневих академічних мантіях, з мортирками, затиснутими під пахвами, більшість з них надавали своєму професорові витончене повагу, наслідуючи його ході і поставі. - Ідеал університету, - говорив Мейплз голосом, що не терпить заперечень, явно захоплюючись своєю темою, - це аристотелівських стадіон, відфільтроване через середньовічні чернечі школи".


Підійшовши до мене, він кивнув мені, а потім розвернувся і попрямував туди, звідки прийшов, вишиваючи на свою тему. “Ті студенти, які прагнули чогось більшого, ніж релігійну освіту, які, можливо, хотіли вивчати юриспруденцію або щось з медицини, направлялися в більш великі міста, де можна було знайти вчених, здатних навчати їх. Париж, Болонья, Йорк, Лондон; тут збиралися студенти, часто подорожують з міста в місто в пошуках підходящого вчителя. Через століття або два навчання стало формалізованим, і школи отримали офіційне існування, отримавши хартії місцевого монарха і, можливо, від папи римського ".


Мейплз раптово завмер на півкроку і розвернувся лицем до свого почту. "Але не робіть помилок!" - навчав він їх, багатозначно розмахуючи палицею перед собою, її качиний набалдашник вказував спочатку на одного студента, а потім на іншого. “університет складається не з його будівель, коледжів, його лекційних залів та ігрових майданчиків. Ні, навіть не його ігрові майданчики. Університет складається з людей — викладачів та студентів, — які об'єднуються в його назві. Universitas scholarium, так свідчить статут, який передбачає, так би мовити, гільдію студентів. Або, як у випадку з Паризьким університетом, unaversitas magistrorum, гільдія викладачів. Так що ми з вами рівні. Заправте щільніше сорочку в штани, містер Помфрит; ви стаєте зовсім розбірливим.


Він повернувся і продовжив свій шлях через галявину, його голос затихав далеко. Його учні, без сумніву, вражені своїм новообретенним рівністю, потрусили за ним.


Як раз в цей момент Люсі Мойс ковзнула на галявину, увійшовши через французькі двері в задній частині будинку, і поставила на накритий парасолькою стіл свіжу страву з випічкою. За нею поспішила покоївка, несучи глечик, повний димлячої гарячої води, щоб наповнити чайник. Шерлок Холмс відійшов від мене і недбало побрів через галявину, ухитрившись опинитися поряд з міс Люсі як раз вчасно, щоб допомогти їй розставити випічку по столу. Чи виявив він якийсь особливий інтерес до її вуха, я не міг помітити.


Я замовив чашку чаю і шматок чайного торта і взяв на себе свою звичну роль спостерігача явищ. Це було моєю природною схильністю протягом багатьох років, і я посилив всі здібності, з яких починав, свідомим зусиллям точно фіксувати те, що я бачу. Я практикувався у цьому досить довго, навіть тоді, що це стало моєю другою натурою. Я не міг сидіти навпроти людини в залізничному вагоні, не помітивши, наприклад, з брелока від його годин, що він, скажімо, розенкрейцер, а за слідами зносу на його лівій манжеті - що він касир або продавець замовлень. Чорнильна пляма на великому пальці його правої руки говорило у користь гіпотези касира, в той час як стан його черевик могло свідчити про те, що в той день він не був на роботі. Футляр для банкнот, який він притискав до тіла, міг вказувати на те, що він перекладав банкноти у філію банку або, можливо, переховувався з банківськими коштами. І так далі. Я розповідаю про це тільки для того, щоб показати, що мої спостереження були зроблені не в очікуванні трагедії, а були лише результатом моєї сталої звички.


Наступний годину або близько того я бродив по галявині, зупиняючись то тут, то там, щоб привітатися з тим чи іншим студентом або викладачем. Я затримався з краю цієї групи і деякий час слухав енергійну критику недавнього романа Уілкі Колліна "Місячний камінь" і того, як він являє собою зовсім новий вид художньої літератури. Я зупинився біля цього скупчення людей, щоб послухати, як молодий чоловік щиро розповідає про добрі справи, що здійснюються містером Вільямом Бутом і його Асоціацією християнського відродження в нетрях наших великих міст. Я завжди не довіряв серйозним, побожним, гучним молодим людям. Якщо вони щирі, вони нестерпні. Якщо вони нещирі, вони небезпечні.


Я спостерігав, як Андреа Мейплз, вытершая ноги і приспустившая спідниці, бере блюдо з випічкою і бродить по галявині, пропонуючи те крекер, то чайний кекс, шепочучи інтимні коментарі до випічки. Місіс Мейплз володіла даром миттєвої близькості, вміла створювати ілюзію, що у вас з нею загальні чудові, хоч і неважливі секрети. Вона бочком пройшла повз Крисбоя, який зараз був зайнятий тим, що керував віджиманнями п'яти або шести своїх спортивних протеже, і щось прошепотіла молодому Фолтингу, тренеру з ігор, і він розсміявся. А потім вона підвелася навшпиньки і щось прошепотіла. Приблизно через хвилину, а це дуже багато для того, щоб говорити пошепки, вона зробила кілька танцювальних кроків назад і зупинилася, а Фолтинг почервонів. Червоніти зараз зовсім вийшло з моди, але в сімдесяті це було модно як для чоловіків, так і для жінок. Хоча, як те, що вважається мимовільної фізіологічною реакцією, може бути модним, або вийшли з моди, вимагає подальшого вивчення доктором Фрейдом і його колегами-психоаналітиками.


Крисбой зібрався з духом і схопився на ноги. "Залишайся на своїй стороні вулиці!" - гаркнув він Андреа Мейплз, що налякало і її, і молодих гравців, двоє з яких перекинулися і втупилися на те, що відбувається, в той час як решта троє або четверо продовжували віджиматися в шаленому темпі, як ніби над ними не відбувалося нічого примітного. Через секунду місіс Мейплз засміялася і простягнула йому тарілку з випічкою.


Професор Мейплз повернувся, щоб подивитися на маленьку групу приблизно в двадцяти футах від нього, і його руки міцніше стиснули тростина. Хоча він намагався зберігати спокій, кілька секунд він явно перебував у владі якихось сильних емоцій, перш ніж відновив контроль. "Зараз, зараз, моя люба", - крикнув він через галявину. "Давайте не будемо провокувати спортсменів".


Андреа підскочила до нього і, нахилившись, щось прошепотіла йому на вухо. Оскільки на цей раз вона була до мене обличчям, а я вже кілька років практикувався в читанні по губах, я зміг розібрати, що вона сказала: "Можливо, я зроблю тобі послугу, тато-ведмежа", - прошепотіла вона. Його відповіді я не бачив.


Через кілька хвилин мої блукання привели мене туди, де Шерлок Холмс сидів на самоті на одному з парусинових стільців у французьких вікон з невтішним виглядом. "Ну," сказав я, озираючись по сторонах, " а де міс Люсі?


“Вона раптово виявила, що у неї сильно болить голова і їй потрібно піти прилягти. Імовірно, вона пішла прилягти", - сказав він мені.


"Зрозуміло, - сказав я. "Залишаючи тебе страждати на самоті серед натовпу".


"Боюся, що я щось не те сказав", - зізнався мені Холмс.


“ Правда? Що ти сказав?


“Я не впевнений. Я говорив про — ну ..." Холмс виглядав збентеженим, такого виразу я в нього ніколи не бачив ні раніше, ні з тих пір.


"Надії та мрії" припустив я.


"Що-то в цьому роді", - погодився він. “Чому слова, які звучать так важливо — коли людина звертається до молодої леді, з якою він перебуває в близьких відносинах, звучать безглуздо, коли вони вимовляються перед усім світом? Це, як ви розумієте, містер Моріарті, риторичне питання.


"Я розумію", - сказав я йому. "Чи Не повернутися нам до коледжу?"


Так ми і зробили.


Наступного дня застав мене в залі засідань, що сидить в моєму звичайному кріслі під картиною маслом, що зображає сера Джеймса Уолсінгема, першого ректора Квінс-коледж, отримує ключі від коледжу з рук королеви Єлизавети. Я ділив свою увагу між чашкою кави і листом від преподобного Чарльза Доджсона, мого колеги-математика, який тоді вчився в Оксфорді, в якому він викладав деякі зі своїх ідей щодо того, що ми могли б назвати математичними обмеженнями логічних конструкцій. Моє усамітнення було перервано діном Маккатерсом, який шкандибав до мене з чашкою чаю в руці, виглядаючи ще старше, ніж зазвичай, і опустився на стілець поруч зі мною. "Добрий день, Моріарті," видихнув він. “ Хіба це не жахливо?


Я відклав листа в бік. "Хіба це не жахливо?" Я запитав його. “В той день? Військові новини? Теорія біогенезу Хакслі?" Можливо, ви маєте на увазі каву — він сьогодні просто жахливий.


Маккатерс сумно похитав головою. "Якби я міг так легко поставитися до новинам", - сказав він. "Я завжди так добре усвідомлював, так сумно усвідомлював застереження Джона Донна".


"Я думав, Донн покінчив з умовляннями на останні двісті років або близько того", - сказав я.


Але Маккатерса було не зупинити. Він був сповнений рішучості процитувати Донна, і процитував: "Смерть кожної людини применшує мене, тому що я причетний до Людства", - продовжив він, проігнорувавши мій коментар. "І тому ніколи не посилай дізнатися, по кому дзвонить дзвін, він дзвонить по тобі".


Я утримався від згадки про те, що декан, самотній чоловік, який проводив більшу частину часу неспання в роздумах над літературою, написаною більш ніж за дві тисячі років до його народження, ймовірно, був залучений в життя людства, ніж будь-який інший чоловік, якого я коли-небудь знав. "Зрозуміло, - сказав я. "Дзвін дзвонив по кому-то?"


"І вбивство робить все набагато гірше", - продовжив Маккатерс. "Як висловився Лукрецій —"


“ Хто був убитий? - Твердо запитала я, перериваючи його екскурс в класику.


“ А? Ти хочеш сказати, що не знаєш? О, боже мій. Тоді це стане для тебе чимось на зразок шоку. Справа в тому, що професор Мейплз ...


“ Хтось вбив Мейплз? - запитав я.


“Ні, немає. Моя думка була ще незакінчена. Професор Мейплз заарештований. Його дружина — Андреа, місіс Мейплз — вбита".


Зізнаюся, я був приголомшений. Ви можете замінити це більш сильним терміном, якщо хочете. Я спробував дізнатися у Маккатерса ще деякі подробиці, але причетність декана до фактів не виходила за рамки вбивства і арешту. Я допив каву і відправився на пошуки додаткової інформації.


Вбивство - це сенсаційне злочин, яке викликає величезний інтерес навіть у ступеневих і не від світу сього викладачів Квінс-коледж. І вбивство в mediis rebus, або, можливо, краще, в mediis universitatibus; те, що дійсно відбувається серед згаданих степеневих донів, змусить задуматися навіть не від світу цього. Історія, яка швидко поширилася по коледжу, полягала в наступному:


Квартет велосипедистів, старшокласників коледжу Сент-Саймонс, три дні в тиждень, в дощ або ясну погоду, виїжджають разом на світанку, щоб годину або два покататися на велосипеді перед сніданком. Цим ранком, не звертаючи уваги на холодну мряку, що почалася вночі, вони, як правило, вирушили по Барлимор-роуд. Близько восьми годин, або незабаром після цього, вони випадково зупинилися біля ганку маленького котеджу на території професора Мейплз. На одному з велосипедів впала підківка або щось в цьому роді, і вони зупинилися, щоб виправити ушкодження. Велосипед з ланцюговим приводом існував тоді всього кілька років і був схильний до безлічі несправностей. Я розумію, що велосипедистам навіть сьогодні корисно мати при собі повний набір інструментів, щоб бути готовими до неминучої аварії.


Один з учасників вечірки, який сидів на сходах котеджу, притулившись спиною до дверей, наскільки це було можливо, сховавшись від дощу, і потягував латакію, поки ремонтувалася пошкоджена машина, відчув щось липке у себе під рукою. Він подивився і виявив розширюється пляма, що виходить з-під дверей. Тепер, в залежності від того, яка версія історії вам найбільше подобається, він вказав на пляму і сказав: "Послухайте, хлопці, як ви думаєте, що це таке?" Або він схоплювався на ноги з криком: “Це кров! Це кров! Тут сталося щось жахливе". Я схильний віддати перевагу останню версію, але, можливо, мені подобається тільки алітерація.


Молоді люди, відчувши, що комусь усередині котеджу може знадобитися допомога, постукали у двері. Не отримавши відповіді, вони посмикали ручку і виявили, що вона замкнена. Вікна по всьому будинку були замкнені. Вони розбили скло у вікні, отперли його і всі разом пролізли всередину.


У коридорі, що веде до вхідних дверей, вони виявили Андреа Мейплз в тому, що було описано як "роздягнена", що лежить у калюжі крові — імовірно, її власної, оскільки вона була сильно побита по голові. Стіни і стелю були заляпані кров'ю. Недалеко від тіла лежало те, що ймовірно було знаряддям вбивства: тростинка червоного дерева з латунної ручкою у вигляді качиної голови.


Один з чоловіків негайно поїхав на велосипеді в поліцейську ділянку і повернувся з сержантом поліції і двома констеблями. Коли вони переконалися, що тростину з твердого дерева належить професору Мейплзу і що він постійно носив її з собою, поліцейські перетнули галявину, підійшли до головного будинку і допитали професора, який снідав. По закінченні бесіди сержант заарештував Мейплза і відправив одного з констеблів за екіпажем, в якому професора можна було доставити в поліцейську ділянку.


Було близько четвертої години дня, коли Шерлок Холмс постукав у двері мого кабінету. "Ви, звичайно, чули", - сказав він, плюхаясь в моє крісло. "Що нам робити?"


"Я чув", - сказав я. "І яке ми маємо до цього відношення?"


“ Цей сержант поліції, його звуть Мікс, заарештував професора Мейплза за вбивство своєї дружини.


"Я чув".


"Він не проводив ніякого розслідування, навіть не глянув на околиці і не залишив констебля для охорони території, так що, як тільки дощ припиниться, орди болісно цікавих будуть топтати котедж і галявину і знищувати будь-які докази, які там можна буде знайти".


"Невже?" Запитав я. "І звідки ти так багато про це знаєш?"


"Я був там", - сказав Холмс. Помітивши мій здивований погляд, він похитав головою. “О, ні, не під час вбивства, коли б воно не відбулося. Коли констебль приїхав за екіпажем, щоб відвезти професора Мейплз, я випадково опинився в стайні. Конюх, його звуть Біггс, є досвідченим бійцем з одного ключкою, і я іноді беру у нього уроки вранці, коли у нього є час. Тому, коли вони повернулися в будинок професора, Біггс сів за кермо, а я сів в екіпаж з констеблем, який все мені розповів.


"Думаю, він буде говорити про це ще деякий час", - прокоментував я. "Вбивства тут не зовсім звичайна справа".


“ Саме так. Ну, я пішов далі, думаючи, що можу бути чимось корисний Люсі. Зрештою, її сестру тільки що вбили.


"Завбачливо з вашого боку," сказав я.


“Так. Ну, вона не хотіла мене бачити. Нікого не хотіла бачити. Просто залишалася у своїй кімнаті. Гадаю, я не можу її звинувачувати. Отже, я послухав, як сержант допитував професора Мейплза — і, наскільки я можу судити, він страшенно погано з цим впорався, — а потім вийшов і оглянув територію — два будинки і простір між ними, — щоб подивитися, чи я зможу визначити, що сталося. Я також оглянув тіло Андреа Мейплз, наскільки міг, з порога. Я боявся, що, якщо підійду ближче, сержант Мікс помітить і прожене мене ".


"І ви з'ясували, що сталося?"


"Можливо," сказав Холмс. “ Якщо ви зробите мені послугу і прогуляєтеся зі мною, я хотів би показати вам, що я знайшов. Я вважаю, що маю гарне уявлення про те, що сталося минулої ночі — або, принаймні, про деяких істотних деталях. Я вирахував це по слідах на землі та декількох деталей в котеджі, про яких сержант не подбав. Мені здається, що в розслідуванні злочинів можна зробити набагато більше, ніж звикла робити поліція. Але я хотів би знати вашу думку. Скажіть мені, що ви думаєте."


Я одягнув пальто. "Покажи мені," сказав я.


Накрапав сильний і холодний дощ, земля була мокрою, і до того часу, коли ми під'їхали до будинку, тіло вже прибрали; все це зменшило кількість цікавих відвідувачів до двох репортерів, які, побродивши по котеджу, але не зумівши потрапити в головний будинок, забилися в двуколку, що під'їхала до парадного входу, чекаючи, коли з'явиться хто-небудь, кого можна було б умовити зробити заяву.


Головний будинок та котедж виходили фасадами на Барлимор-роуд, але оскільки дорога огибала гайок дерев між ними, шлях через територію був значно коротший. Від будинку до котеджу було близько тридцяти ярдів по стежці і, можливо, трохи більше, ніж в два рази більше по дорозі. У той час я вимірював відстань, але точних цифр не пам'ятаю.


Ми обійшли будинок з тильного боку і постукали у двері комори. Після декількох секунд розглядування через бокове вікно покоївка впустила нас.


"Це ви, містере Холмс", - сказала вона, відступаючи вбік, щоб впустити нас. “Хіба це не жахливо? Я чекав тут біля задніх дверей людини з прапорцем, який мав незабаром прибути.


“ Бантінг?


“ Абсолютно вірно. Чорний прапор, який ми повинні повісити на вікнах, як і личить, враховуючи обставини. Хіба це не жахливо? Ми повинні залишити двері і вікна відкритими в пам'ять про загиблих, тільки тіло господарки було винесене, і господаря відвезли, і йде дощ, і ці газетярі увійдуть і будуть приставати до міс Люсі, якщо двері буде відкрита. А потім десь там чекає вбивця, і хто знає, що в нього на думці.


“ Значить, ви не думаєте, що професор Мейплз вбив свою дружину? - Запитав я.


Покоївка глянула на мене, потім на Холмса, потім знову на мене. “ Уїлла, це містер Моріарті, - представив її Холмс. “ Він мій друг і викладає математику в коледжі.


"Ах", - сказала вона. "Дуже приємно, сер". І вона зробила елементарний реверанс в мою сторону. “Ні, сер, я не думаю, що професор вбив місіс. Навіщо йому це робити?"


"Справді, чому", - сказав я.


"Міс Люсі у вітальні," повідомила Вілла Холмсу. “ Я скажу їй, що ви тут.


“ Я бачу, вас тут добре знають, - сказав я Холмсу, коли покоївка пішла.


"За останні кілька місяців я мав честь супроводжувати міс Люсі туди-то і туди-то", - відповів Холмс трохи натягнуто, як ніби я звинувачував його в чомусь бесчестном. "Наші відносини завжди були дуже правильними".


Я придушила бажання сказати "як сумно", так як думала, що він погано це сприйме.


Люсінда вийшла в хол, щоб зустріти нас. Вона здавалася абсолютно пригніченою, але її очі блищали, а колір обличчя був шаленим. "Як добре— як приємно бачити тебе, Шерлок," тихо сказала вона, простягаючи йому руку. “ А ви містер Моріарті, друг Шерлока.


Ми з Холмсом обидва пробурмотіли щось втішне.


"Мені шкода, що я не помітила тебе, коли ти прийшов раніше, Шерлок", - сказала йому Люсі, проводячи нас до вітальні і вказуючи на кілька м'яких крісел. "Я був не в тому стані, щоб кого-небудь бачити".


"Я цілком розумію", - сказав Холмс.


"Я рада, що ви встали на захист мого професора Мейплза," сказала Люсі, опускаючись у крісло з прямою спинкою навпаки Холмса. “ Як хтось міг запідозрити його у вбивстві моєї дорогої сестри Андреа, абсолютно за межами мого розуміння.


"У мене є підстави вважати, що він дійсно невинний, Люсі, люба", - сказав Холмс. "Я збираюся провести мого друга містера Моріарті по території, щоб показати йому, що я знайшов, і подивитися, чи згоден він з моїми висновками".


"І які ваші висновки?" - запитала Люсі.“ Хто, на вашу думку, скоїв цей жахливий злочин?"


"Ти поняття не маєш?" - Запитав я.


Люсінда відсахнулася, як ніби я її вдарив. "Як я могла?" - запитала вона.


"Я не хотів налякати тебе, - сказав я. "У твоєї сестри були вороги?"


"Звичайно, немає", - сказала Люсі. "Вона була товариською, теплою і доброзичливою, і її всі любили".


"Андреа вирушила в котедж, щоб з кимось зустрітися", - сказав Холмс. "У вас є які-небудь припущення, хто це був?"


"Ніяких", - сказала Люсі. "Я знаходжу все це досить шокуючим". Вона опустила голову на руки. "Досить шокуючим".


Через мить Люсі підняла голову. “ Я приготувала невелику дорожню сумку з речами професора Мейплз. Зміна білизни, сорочка, пара комірців, кілька носових хусток, його помазок і бритва.


"Я не думаю, що вони дозволять йому взяти бритву", - прокоментував Холмс.


"О!" Сказала Люсі. "Я про це не подумала".


"Можливо, я помиляюся", - сказав Холмс. "Я наведу довідки".


“ Чи можу я попросити вас віднести йому сумку? Люсі піднялася. “ Вона у мене нагорі.


Ми пішли за нею нагору, в хазяйську спальню, щоб забрати сумку. Кімната являла собою зразок чоловічого безладу, ліжко професора Мейплз — у них чомусь були окремі ліжка з нічним столиком між ними - була зім'ята, а постільна білизна розкидане повсюди. Одяг була розвішана по різних предметів меблів, а ящики бюро висунуті. Мейплс одягнувся в поспіху і, імовірно, під наглядом поліції, перш ніж його відвезли в поліцейський відділок. Ліжко Андреа була охайною і жорсткою, і було очевидно, що вона не спала в ній минулої ночі.


Я вирішив швиденько зазирнути в інші п'ять кімнат, які примикають до холу. Я подумав, що дам Холмсу і міс Люсі можливість побути наодинці, якщо вони побажають нею скористатися.


Одна з кімнат, досить велика, з ліжком під балдахіном, очевидно, належала Люсі. Вона була жіночною, без надмірностей, і надзвичайно, майже метушливої, акуратною. В кімнаті було два шафи навпроти один одного, в кожному з яких внизу зберігалася колекція взуття, а нагорі - різноманітна жіночий одяг.


Я закрив двері Люсі і постукав у двері навпроти. Не отримавши відповіді, я штовхнув двері. Це була одна з двох кімнат, які знімав пансіонер Крисбой, обставлена як вітальня, і я міг бачити двері в спальню ліворуч. Молодий спортивний інструктор сидів за письмовим столом, зсутуливши плечі і сховавши обличчя в руки, що лежать на столі. “ Крисбой? - Крисбой? - запитав я. 'Вибач, я не знав, що ти тут. Це здавалося поганим виправданням для того, щоб вриватися до чоловіка, але моя цікавість, ймовірно, було непрощенним, якщо вже на те пішло.


Він сів і озирнувся. "Неважливо", - сказав він, використовуючи маленький рушник, який тримав у руці, щоб витерти обличчя, червоне і опухле від сліз. "Є якісь новини?" - запитав він мене.


"Наскільки мені відомо, немає", - сказав я.


"Страшенно дивна річ", - сказав він. “Цей поліцейський думає, що Джон - професор Мейплз — убив Андреа. Як він міг так подумати? Професор Мейплз нікому не міг заподіяти шкоди. Ображайте їх, так; критикуйте їх, так; коліті їх шпильками іронії, так. Але вдарте кого-небудь палицею? Ніколи!"


Я позадкував з вітальні Крисбоя, пробурмотів щось невиразне і закрив двері. Двері в коридор зліва тепер була позначена як спальня Крисбоя. Двері справа виявилася вбиральні Андреа з невеликим диваном, бюро, туалетним столиком і дверима, що ведуть у хазяйську спальню. Залишилася двері вели в туалет.


Холмс вийшов з хазяйської спальні з дорожньою сумкою під пахвою, потиснув руку Люсі, і ми спустилися вниз і вийшли через задні двері.


"Сюди, сюди", - сказав Холмс, ведучи мене навколо будинку. “На доріжці є розмітка, яка, я вважаю, дає деяке уявлення про те, що тут сталося. Я накрив їх кількома дошками, які знайшов поруч з будинком, щоб їх не змило водою і не затоптали.


"Розумно," сказав я.


"Елементарно", - відповів він.


Холмс поклав чотири дошки на доріжку між будинком і сторожкою. Ми зупинилися у найближчій до будинку. “ Поліцейська теорія — теорія сержанта Міксу — полягає в тому, що Андреа Мейплз пішла з дому, щоб призначити побачення в котеджі з невідомим шанувальником — якщо чоловіка, який зустрічається із заміжньою жінкою, можна назвати прихильником. Вони намагаються визначити, хто він такий. Професор Мейплз, прокинувшись десь вночі і виявивши, що його дружини немає, відправився в котедж, зловив її, коли наречений йшов, або відразу після того, як він пішов, зрозумів, що сталося, станом її одягу, якщо не за іншим, е-е, ознаками, і в неконтрольованої люті забив її до смерті своєю тростиною."


Я кивнув. "Приблизно так мені і було розказано".


"Ця історія спростовується наявними доказами", - заявив Холмс, обережно піднімаючи дошку. "Зверніть увагу на сліди".


Дошка частково закривала лінію слідів, що ведуть від будинку до котеджу, і, принаймні, одна сходинка вела назад до будинку. У всіх випадках відбиток належав жіночої туфлі.


"Зверніть увагу на це поглиблення", - сказав Холмс, вказуючи на круглий отвір приблизно три чверті дюйма в поперечнику і, можливо, дюйм глибиною, яке знаходилося трохи попереду і праворуч виступає відбитка черевика.


Він підбіг до наступної дошки і пересунув її, потім наступну. “ Подивися сюди, - крикнув він. “ І сюди, і сюди. Той же малюнок.


"Так," сказав я, "розумію". Я нахилився й уважно оглянув кілька слідів, зазначивши розміри від носка до п'яти і ширину відбитка в своєму кишеньковому блокноті і зробивши грубий начерк того, що побачив, щосили прикриваючи блокнот від легкою мрякою.


"Зверніть увагу, що жоден із слідів ні в тому, ні в іншому напрямку не був залишений людиною", - сказав Холмс.


"Так," сказав я, "я це бачу". Там було три пари кроків, дві вели від будинку до котеджу, а одна поверталася.


"Це доводить, що професор Мейплз не вбивав свою дружину", - заявив Холмс.


"Це, безумовно, послаблює звинувачення проти нього", - визнав я.


"Ну ж," сказав Холмс. “ Ви, звичайно, розумієте, що вся справа засноване на силогізмі, згідно з яким, оскільки Мейплз ніколи не розлучається зі своєю тростиною і оскільки його тростиною вбили Андреа Мейплз, то Мейплз, мабуть, убив свою дружину.


"Схоже на те, - погодився я.


"Цікава тростина", - сказав мені Холмс. “Одного разу у мене була можливість розглянути її. Чи знаєте ви, що насправді це тростина для шпаги?"


"Я цього не знав", - сказав я.


"Я вважаю, що це доведе важливий факт у справі", - сказав мені Холмс.


“ Я думаю, ви прийшли до висновку, що минулої ночі професор Мейплз був без своєї тростини.


“ Абсолютно вірно. Андреа Мейплз сама віднесла його в котедж. Це видно за відбитками її ніг.


"Як ви думаєте, що сталося?" Я запитав Холмса.


"Як ви помітили, тут три пари слідів", - сказав Холмс. “Двоє йдуть від будинку до котеджу, а один повертається в будинок. Як ви можете бачити, це сліди жінки, і, як я не намагався, я не зміг знайти жодних слідів, залишених чоловіком. Здається, що один із сетів трохи відрізняється по поглибленню п'яти від інших. Сцена повернення, здається, складається з кроків, які знаходяться далі один від одного і залишають глибокий відбиток, ніж інші. Вивчивши їх, я б сказав, що Андреа Мейплз вирушила в котедж, щоб з кимось зустрітися. Перш ніж він приїхав, вона вирішила озброїтись і тому кинулася назад у будинок і перевзулася — можливо, перша пара промокла, коли вона наступила в калюжу, — а потім взяла паличку свого чоловіка, яка, як вона знала, насправді була тростиною для шпаги, і повернулася в котедж ".


“ А чоловік, з яким вона планувала зустрітися?


“Повинно бути, він прийшов по дорозі, оскільки на стежці немає розмітки. Але професор Мейплз напевно прийшов би по стежці".


“ Значить, вона вважала, що їй загрожує якась небезпека?


"Тому я б прочитав це".


“ Значить, ви хочете сказати, що це не було романтичним побаченням?


"Можливо, так воно і було", - припустив Холмс. “Можливо, вона вирішила розірвати роман з якоюсь людиною і знала, що у нього запальний характер. В даному випадку, схоже, вона була права".


Ми дісталися до котеджу і, виявивши, що задні двері не замкнені, увійшли в маленьку комірчину, що веде на кухню. Холмс поставив дорожню сумку у двері і кинув пальто і капелюх на кухонний стілець, і я пішов його прикладу.


"Це пояснює, чому вона не змогла розбудити свого чоловіка і повернулася в котедж одна, хоча вважала, що їй загрожує якась небезпека", - сказав я. “Це чітко пов'язує більшість відомих фактів. Але я боюся, що вам не вдасться переконати поліцію у своїй правоті.


"Чому б і ні?"


“Є факт безладдя в одязі Андреа Мейплз. Наскільки я розумію, вона була в нижній білизні і, схоже, одягалася. Це вказує на те, що зустріч з її таємничим другом була, е-е, дружній.


“ Можливо, він навязался їй силою.


“ Можливо. Але тоді можна було б очікувати, що її одяг був не просто розстебнута або знята, а розтягнута або порвана. Я не чув, щоб це було так. У вас була можливість оглянути одяг жінки?


“Так, я звернув особливу увагу на стан її одягу. На ній була нижня спідниця і щось ще — ще одне біле вбрання з оборками, прикрывавшее верхню частину її тіла. Я не дуже розбираюся в назвах жіночого одягу.


"Я теж", - сказав я. "Вважаю, інша її одяг був десь поблизу?"


"Це було в спальні".


Ми увійшли у вітальню. Штори були запнуті, не пропускаючи навіть слабке світло з затягнутого хмарами неба. Холмс чиркнув сірником і запалив олійну лампу, що стояла на сусідньому столі. Мерехтливе світло відкидав химерні тіні по кімнаті, створюючи неясне відчуття пригніченості і приреченості. Або, можливо, це було просто усвідомлення того, що тут недавно сталося, що додало кімнаті її зловісний характер. "Там", - сказав Холмс, вказуючи на велику пляму крові неправильної форми на підлозі біля вхідних дверей. “От де вона лежала. Вона вийшла зі спальні, так як інша її одяг був там, і піддалася нападу у вітальні.


"Цікаво," сказав я.


"Справді?" Відповів Холмс. "Яким чином?"


На це питання не судилося отримати відповіді, принаймні, тоді. В цей момент двері з гуркотом відчинилися, і сержант поліції неосяжного статури, з круглим червоним обличчям і величними вусами у вигляді керма пройшов по коридору в кімнату. "Зараз сюди", - прогримів він. "Що ви, джентльмени, тут робите, якщо я можу запитати?"


"Сержант Мікс," сказав Холмс. “ Ви повернулися на місце злочину. Можливо, ви все-таки скористаєтеся моєю пропозицією.


Мікс подивився на Холмса з видом доброзичливої цікавості. - І що ж це за пропозицію, молода людина?


“Я згадував вам, що було б непогано розмістити тут констебля, щоб цікаві не бродили поблизу. Це було, коли ви супроводжували професора Мейплза в екіпаж, щоб відвезти його".


“ Чому так вийшло, містер, е—е...


“ Холмс. А це містер Моріарті.


Мікс недбало кивнув мені і знову переключив свою увагу на Холмса. “ Так, містере Холмс. Так воно і було, і ви так і зробили. Ми, співробітники регулярної поліції, завжди вдячні за будь-які натяки або пропозиції, які ми можемо отримати від таких молодих джентльменів, як ви. Наскільки я пам'ятаю, ви щось говорили про збереження слідів на доріжці за будинком.


"Абсолютно вірно".


“ Ну, я пішов подивитися на сліди ваших ніг, містер Холмс, підняв кілька дощок, які ви поклали, й заглянув під них. Це були саме ті сліди, про яких ви говорили, — сліди ніг, і я сердечно дякую вам.


"За вашою поведінкою я бачу, що ви не надаєте великого значення відбитками пальців", - прокоментував Холмс, не дозволяючи собі дратуватися з-за слів сержанта або його насмішкуватого тону.


"Ми завжди намагаємося прокласти прямий і достовірний курс, коли розслідуємо справу", - пояснив сержант. “Завжди є факти і обставини, які, здається, не вкладаються в загальну картину. І це тому, що, якщо ви дозволите мені так висловитися, вони не мають ніякого відношення до цієї справи.


"Але, можливо, бувають випадки, коли деякі з цих фактів, які ви ігноруєте, насправді дають більш чітке пояснення того, що сталося насправді", - припустив Холмс. “ Наприклад, сержант, я впевнений, ви помітили, що сліди були залишені жінкою. На стежці немає жодного відбитку чоловічої ноги.


“ Як скажете, містере Холмс. Не можу сказати, що я вивчав їх так уважно.


Холмс кивнув. "Якщо те, що я кажу, правда, - сказав він, - вам це ні про що не говорить?"


Сержант Мікс терпляче зітхнув. “Це вказувало б на те, що обвинувачений не йшов по стежці. Можливо, він йшов по дорозі. Можливо, він летів. Насправді не має значення, як він дістався до котеджу, важливо тільки те, що він робив після того, як приїхав.


"Ви помітили відбиток тростини поруч зі слідами жінки?" Спитав Холмс. "Це вам ні про що не говорить?"


"Нічого," погодився сержант. “ У неї могла бути інша тростина для ходьби або, можливо, гілка з дерева.


Халмс знизав плечима. "Я здаюся", - сказав він.


"Вам було б краще надати розслідування професіоналам, молода людина", - сказав Мікс. “Ми вже провели деяке розслідування самостійно, не думайте, що ми цього не робили. І те, що ми почули, дуже добре завершує справу проти професора Мейплз. Мені шкода, але от і все."


"Що ви чули?" Зажадав відповіді Холмс.


“ Не звертайте уваги. Це все з'ясується на слідстві, і це станеться досить скоро. А зараз вам двом краще забиратися звідси. Я іду вашої поради замкнути котедж і забити розбите вікно. Ми не хочемо, щоб цікаві пішли з меблями ".


Ми забрали наші капелюхи, пальто і сумку зі свіжою одягом професора Мейплз і вийшли з котеджу. Дощ припинився, але наближалися сутінки, і в кронах дерев гуляв холодний вітер. Ми з Холмсом мовчки поверталися в коледж, кожен поринувши в свої думки: Холмс, мабуть, гадав, які нові факти спливли на світло, і намагався вирішити, як донести свою інформацію до влади; я роздумував про мораль розкриття Холмсу або іншим людям того, що я виявив, і виходячи з цього, того, що я припустив, або дозволити справі продовжуватися без мого втручання.


Холмс залишив мене в коледжі, щоб я пройшов в поліцейську ділянку, а я повернувся в свої кімнати.


Дізнання відбулося два дні потому в каплиці, дозвольте мені назвати це коледжем Святого Ельма, одного з наших сестринських коледжів, що входять до складу університету. Каплиця, велика готична споруда з лавами, здатний вмістити кілька сотень вірян, була запозичена для цієї світської мети в розрахунку на досить велику кількість глядачів; в цьому очікуванні коронер не був розчарований.


Коронера, місцевого сквайра по імені сер Джордж Куік, викликали для виконання цієї функції два або три рази в рік. Але зазвичай це стосувалося нещасних, які потонули в каналі або впали з даху. Вбивства у цьому районі були досить рідкісні; або, можливо, більшість убивць діяли більш витончено, ніж ті, хто розправився з Андреа Мейплз.


Ми з Холмсом сиділи в залі і спостерігали за ходом допиту. Холмс підійшов до коронеру ще до того, як присяжні розсілися, і запитав, чи може він дати показання. Коли він пояснив, що хотів сказати, сер Джордж відправив його назад на своє місце. Те, що він хотів запропонувати, було не доказом, пояснив йому сер Джордж, а його інтерпретацією доказів. "Це справа присяжних інтерпретувати представлені докази, - сказав йому сер Джордж, - а не вас або мене". Обличчя Холмса почервоніло від гніву і приниження, і він сердито обвів поглядом зал суду і всіх, хто в ньому перебував. Я з усіх сил намагався цього не помічати.


Люсінда була в першому ряду, одягнена в чорне. Її обличчя було кам'яним, вона дивилася прямо перед собою крізь полуприкрытую вуаллю голову і, здавалося, не стежила ні за чим, що відбувалося навколо неї. Поруч з нею сидів Крисбой з чорною пов'язкою на руці і пригніченим виразом обличчя. Професор Мейплз сидів збоку, поруч з ним сидів огрядний констебль, а ще один сидів позаду нього. У нього було ошеломленное вираз обличчя, ніби він дійсно не міг сприймати все це всерйоз.


Сер Джордж повідомив присутніх, що він збирається діяти організовано і що він не потерпить ніякої гри на скрипці, а потім викликав першого свідка. Виявилося, що це був молодий велосипедист з липкими пальцями. "Я побачив, що це була кров, — сказав він, - і що вона витекла з-під дверей - зсередини будинку".


Потім він описав, як він і його супутники розбили вікно, щоб проникнути всередину, і виявили тіло Андреа Мейплз, розпростерте на підлозі біля вхідних дверей.


"І як вона була одягнена?" - запитав коронер.


"Вона була не вдягнена, сер", - послідувала відповідь.


В залі піднявся гомін, молодий чоловік почервонів і виправився. “Тобто вона була не повністю одягнена. На ній було, е-е, нижня білизна, але не сукню.


“ Туфлі? - запитав коронер з таємничим виглядом людини, якій доводиться кожен день обговорювати напівоголених дам.


"Я так не думаю, сер".


"Це все," сказав йому коронер, " якщо тільки у присяжних немає запитань?", - додав він, дивлячись на шістьох городян в імпровізованій ложі присяжних.


Старшина присяжних, літній чоловік з добре розвиненими бакенбардами, кивнув і пильно подивився на свідка. "Не могли б ви сказати нам," повільно запитав він, " якого кольору було це нижню білизну?


"Білий", сказав молодий чоловік.


"Ну, а тепер," сказав сер Джордж, суворо дивлячись на бригадира, " годі про це!


Наступним викликали сержанта Міксу. Він сидів на імпровізованій трибуні свідка з капелюхом в руці, його форма і обличчя були відполіровані до блиску, що являло собою зразок англійської благопристойності. Коронер провів його за викликом, прибувши на місце події, разом з двома констеблями і оглянувши тіло.


“ І що ви зробили потім, сержант?


"Відправивши констебля Гофа в Бичемшир повідомити поліцейського лікаря, я ретельно обстежив приміщення, щоб з'ясувати, чи можу я встановити, що відбулося в цьому, е-е, приміщенні".


“ І до яких же висновків прийшли ви?


“ Покійна була визначена як місіс Андреа Мейплз, дружина професора Мейплз, яка жила в головному будинку на тій же ділянці. Вона була одягнена...


"Так, так, сержант," перебив сер Джордж. - Ми чули, як вона була одягнена. Будь ласка, продовжуйте.


“ Дуже добре, сер. Коли я оглядав її, вона була мертва вже деякий час. Виходячи з мого досвіду, я б припустив, що її смерть настала між сім'ю і десятьма годинами раніше. Що вказує на час її смерті десь близько півночі.


"На чому ви засновуєте цей висновок?"


“Кров навколо тіла була досить добре згорнута, але не повністю в більш глибоких калюжах, і в той час тіло, мабуть, досить сильно переходило в трупне задубіння.


“ Ви дуже спостережливі, сержант. А що ще ви помітили?


“Знаряддя вбивства лежало поруч з тілом. Це була тростина з твердої деревини з ручкою у вигляді качиної голови. На ньому було трохи крові жертви, а до голови качки в області дзьоба був прикріплений жмут волосся жертви. Один з велосипедистів, який все ще присутній, упізнав тростину як власність професора Мейплза, чоловіка жертви."


"І що ти зробив потім?"


“Я попрямував в головний корпус, щоб розпитати професора Мейплза, який саме сідав снідати, коли я прийшов. Я розповів йому про смерть його дружини, і він удав, що дуже стривожений цією новиною. Потім я попросив його пред'явити свою тростину, і він витратив деякий час, роблячи вигляд, що шукає її. Потім я заарештував його і послав констебля Парфри за екіпажем, щоб відвезти професора в дільницю".


- Ну-ка, ну-ка! - невисокий, коренастий присяжний з моржовыми вусами, вкривало його обличчя від носа до підборіддя, засовався на своєму стільці і войовничо нахилився вперед. “Що змусило вас заарештувати професора в той момент? Мені здається, що той, з ким жінка з Мейплз зустрічалася в цьому котеджі посеред ночі, швидше за все, вбив її.


"Зараз, зараз, ми перейдемо до цього", - сказав коронер, пильно дивлячись на примхливого присяжного. “Я намагаюся впорядковано викласти факти по справі. Ми досить скоро доберемося до цього ".


Наступним свідком був поліцейський хірург, який показав, що померла зустріла свою смерть в результаті множинних ударів тупим предметом по голові та плечам. Він не міг сказати, який саме удар вбив її, це міг бути будь-який з декількох. І, так, тростина з качиним набалдашником, представлена в якості доказу, могла бути знаряддям вбивства.


Сер Джордж кивнув. Ось і все для тих, хто хотів отримати інформацію не в належному порядку. Тепер ...


Наступним викликали професора Мейплза. Аудиторія виглядала выжидающей. Він показав, що в останній раз бачив свою дружину близько дев'яти годин в ніч, коли вона була убита. Після чого він ліг у постіль і, оскільки спав, не помітив його відсутності.


“ Ви не помітили, що її не було, коли прокинулися або коли спустилися до сніданку? - Запитав сер Джордж.


"Я припустив, що вона пішла раніше", - відповів Мейплс. “Іноді вона йшла раніше. Я, звичайно, не розглядав можливість нечесної гри. Ти ж знаєш, так не буває".


Професор Мейплз був звільнений, і аудиторія виглядала розчарованою. Наступним був викликаний прищавий юнак по імені Кремпер. Він пояснив, що працював у місцевому пабі "Червона підв'язка" в якості свого роду помічника з загальних питань. У ніч вбивства він працював незвично допізна, переставляючи бочки з елем з однієї частини льоху в іншу. "Це через щурів", - пояснив він.


Сер Джордж розсудливо не став розвивати цю відповідь далі. “ О котрій годині ви вирушили додому? він запитав.


"Повинно бути, тривало близько опівночі, з одного боку або з іншого".


Сер Джордж очікувально втупився на Кремпера, а Кремпер у відповідь самовдоволено втупився на сера Джорджа.


“ Ну і що? - нарешті запитав коронер.


“ Ну? Про, що сталося, поки я йшов додому. Ну, я бачив, як хтось виходив із старого котеджу Уилстоун.


“ Це той котедж, де сталося вбивство? - Підказав сер Джордж.


“Так, це той самий, вірно. Раніше там жив джентльмен на ім'я Уилстоун. По-моєму, до цих пір час від часу повертається".


"А!" сказав сер Джордж. “ А цей чоловік, якого ви бачили виходять з, е-е, старого уилстоунского котеджу?


“ Так вийшло, що я знаю цього джентльмена. Звуть Фолтинг. Він викладає стрибки і присідання, або щось в цьому роді, поруч з будівлею коледжу Філд.


У залі почувся гомін, який сер Джордж придушив поглядом.


“ І ви могли ясно бачити, хто був цей джентльмен, незважаючи на те, що була глибока ніч?


“ Абсолютно ясно. Є, сер.


"І як це було?"


"Ну, в будинку горіло світло, і все його обличчя було освітлене цими вогнями".


"Що ж", - сказав сер Джордж, подивившись спочатку на присяжних, а потім на аудиторію. “Наступним ми викличемо містера Фолтинга, щоб підтвердити історію містера Кремпера. І він побачить, джентльмени і, е-е, леді. Він побачить. Отже, що ще ви бачили, містер Крэмпер?


“ Ти маєш на увазі, в будинку?


“Абсолютно вірно. В будинку".


"Ну, я бачив жінку, про яку йде мова, — даму, яка покінчила з собою".


“ Ви бачили місіс Мейплз в будинку?


“Так, це так. Вона була біля дверей, прощалася з цим Прискіпливим джентльменом".


“ Значить, у той час вона була жива й здорова?


“Так. Що вона була."


Старшина присяжних нахилився вперед. "І як вона була одягнена?" вигукнув він, а потім зухвало дивився на коронера, який повернувся і витріщився на нього.


"Я бачив її всього кілька секунд, перш ніж вона закрила двері", - відповів Кремпер. "На ній було щось біле, я не дуже роздивився, що".


“ Так, дякую. Ви вільні, " сказав сер Джордж.


Наступним викликали містера Фолтинга, і він підкрався до свидетельскому крісла, як людина, яка знає, що йому приснився поганий сон, але не знає, як з нього вибратися. Він зізнався, що був нічним відвідувачем Андреа Мейплз. Він був не дуже задоволений цим, і більшість його відповідей були невиразними, незважаючи на постійні вмовляння сера Джорджа говорити голосніше. Він повідомив коронерскому суду, що Андреа запросила його зустрітися з нею в котеджі в десять годин.


"А щодо її чоловіка?" зажадав відповіді коронер.


"Я запитав її про це", - сказав Фолтинг. “Вона розсміялася. Вона сказала мені, що він не буде заперечувати; що я можу запитати його, якщо захочу. Я, е-е, я з ним не розмовляв.


"Ні, - сказав коронер," я не думаю, що ви це зробили".


Фолтинг був останнім свідком. Коронер нагадав присяжним, що вони не повинні звинувачувати кого-небудь у злочині, навіть якщо вони вважають, що злочин мав місце; це робота кримінальних судів. Вони повинні були лише визначити причину смерті. Після короткої наради присяжні винесли вердикт про незаконне заподіянні смерті.


"Дякую" сказав сер Джордж. “ Ви виконали свій обов'язок. Я вважаю, "сказав він, дивлячись на сержанта Міксу," що мені немає необхідності пропонувати поліції план дій.


"Ні, сер", - відповів йому Мікс. "Професор Мейплз буде притягнутий до суду присяжних".


Сер Джордж кивнув. "Абсолютно вірно", - сказав він.


"Ба!" Холмс сказав мені стиха.


"Ти не згоден?" - Запитав я.


"Я можу придумати дюжину способів, якими Фолтинг міг провернути цей трюк", - сказав він. "Цей молодий чоловік — Крэмп — не бачив Андреа Мейплз в дверному отворі, він побачив спалах чогось білого".


"Можливо", - сказав я.


"Ба!" Холмс повторив.


Коли ми вийшли з будівлі, міс Люсі підійшла до Холмсу і відвела його вбік, щось серйозно кажучи йому упівголоса. Я повільно побрів назад у свої кімнати, намагаючись вирішити, що робити. Мені не подобалося втручатися в спроби влади добитися справедливості, і я, ймовірно, не зміг би довести те, що, як я знав, було правдою, але міг я стояти осторонь і дозволити засудити невинну людину за вбивство? І Мейплз напевно був би визнаний винним, якщо б постав перед судом. Проти нього не було реальних доказів, але у нього була видимість провини, і цього достатньо, щоб переконати дев'ять присяжних з десяти.


Приблизно через дві години Холмс підійшов до мене з сяючими очима. "Міс Люсі - прекрасна жінка", - сказав він мені.


"Правда?" - Запитав я.


“Ми трохи поговорили про її сестрі. Тобто вона намагалася поговорити про Андреа, але постійно зривалася і плакала, перш ніж встигала закінчити думка ".


"Не дивно", - сказав я.


"Вона запитала мене, чи вважаю я професора Мейплза винним", - розповів мені Холмс. “Я сказав, що переконаний у зворотному. Вона запитала мене, чи думаю я, що його засудять, якщо він постане перед судом. Я подумав, що краще бути чесним. Я сказав їй, що це здається вірогідним."


"Ти сказав їй правду", - прокоментував я.


“Вона переконана в його невинності, незважаючи на те, що була вбита її власна сестра. Багато — більшість людей дозволили б емоціям взяти гору над логікою. І вона хоче допомогти йому. Вона сказала: "Тоді я знаю, що я повинна робити", - і пішла, щоб домовитися про наймання адвоката.


"Вона так сказала?" - Запитала я.


"Вона так і зробила".


“Холмс, подумайте гарненько. Вона говорила, що збирається найняти адвоката?" Холмс на мить здригнувся від мого питання. “Що ж, давайте подивимося. Вона сказала, що знає, що повинна зробити, і я сказав, що йому знадобиться кращий адвокат в окрузі, щоб виправдатися, незважаючи на те, що ми знаємо, що він невинний ".


"І що?"


“ А потім вона сказала, що не допустить, щоб його засудили. І вона— ну— вона поцілувала мене в щоку і сказала: "До побачення, містере Холмсе, ви були хорошим другом'. І вона поспішила геть.


“ Як давно вона пішла від тебе?


"Можливо, година, можливо, трохи більше".


Я скочив на ноги. “ Ходімо, Холмс, - сказав я, - ми повинні зупинити її.


“ Зупинити її?


“ Поки вона не наробила дурниць. Йдемо, не можна гаяти часу!


"Що робить?" - запитав він, поспішаючи за мною, поки я поспішала по коридору, натягуючи пальто.


"Просто прийди!" Я сказав. "Можливо, я помиляюся".


Ми вибігли з коледжу на Барлимор-роуд і швидким кроком попрямували до будинку Мейплсов. Дорога туди зайняла близько десяти хвилин, і я штовхнув вхідні двері, не потрудившись постукати.


Містер Крисбой сидів у вітальні, втупившись на стіну навпроти, етюд в загальмованому русі. В одній руці була ложка, в іншій - маленька пляшечка. Коли ми увійшли в кімнату, він повільно поставив обидва предмета на стіл. "Професор Мейплз залежить від цієї рідини", - сказав він. "Дві повні ложки перед кожним прийомом їжі". Він підняв пляшку, щоб ми могли оглянути її. Етикетка свідчила: Запатентований Пив Чарівний еліксир здоров'я. "Як ти думаєш, вони дозволять мені принести йому кілька пляшечок?"


"Я впевнений, що вони б так і зробили", - сказав я йому. "Ти знаєш, де Люсі?"


"Вона нагорі, у своїй кімнаті", - сказав мені Крисбой. “Вона дуже засмучена. Але, звичайно, ми всі дуже засмучені. Вона просила не турбувати".


Я попрямував до сходів, Холмс пішов за мною. "До чого такий поспіх?" вимогливо запитав він. “ Ми не можемо просто увірватися до неї.


"Ми повинні", - сказав я. Я постукав у її двері, але відповіді не послідувало. Двері були замкнені. Я навалився на неї плечем. Після третього поштовху двері піддалася, і я, спотикаючись, ввалився в кімнату, Холмс пішов за мною.


Посеред кімнати стояв перекинутий стілець. З гака в стелі, на якому колись висіла люстра, звисало тіло Люсі Мойс.


"Боже мій!" Холмс вигукнув.


Холмс поставив стілець на місце і витягнув з кишені маленький складаний ніж. Я утримував тіло нерухомо, поки Холмс схоплювався на стілець і пиляв мотузку, поки вона не лопнула. Ми обережно поклали її на ліжко. По її блідому обличчю і выпученным очам незрячим було ясно, що привести її до тями неможливо. Тим не менш Холмс зрізав петлю з її шиї. "Жахливо," сказав він. - І ти знала, що це станеться? Але чому? Немає ніякої причини...


"З усіх причин", - сказав я. "Ні, я не передбачав цього, звичайно, не так швидко, але я дійсно думав, що вона може викинути якусь дурницю".


"Але—"


"Повинно бути, вона залишила записку", - сказав я.


Ми накрили її тіло ковдрою, і Холмс підійшов до письмового столу. "Так", - сказав він. "Тут конверт, адресований 'Поліції'. І друге — воно адресоване мені!"


Він розірвав конверт. Через кілька секунд він простягнув його мені.


Шерлок,

все могло бути по-іншому,

якби я іншим,

ти мені дуже подобаєшся,

Думай про мене добре,

мені дуже шкода.


Люсі


"Я не розумію", - сказав Шерлок Холмс. “Що це значить? Чому вона це зробила?"


"Лист у поліцію," сказав я, " що в ньому йдеться?"


Він відкрив його.


Того, хто це прочитає—


Я відповідальний за смерть моєї сестри Андреа. Я вбив її в нападі ревнощів. Я не можу жити з цим і не можу дозволити професор Мейплзу, милому і невинному людині, страждати за мій злочин. Так буде краще для всіх зацікавлених сторін.


Люсінда Мовс


"Я не розумію", - сказав Холмс. “Вона ревнувала до Фолтингу? Але я не думав, що вона взагалі добре знала Фолтинга".


"Вона зберігала свої секрети," сказав я, "навіть до смерті".


"Які секрети?"


"Цей будинок," сказав я, обводячи рукою навколо себе, "зберігає один великий секрет, який, можна сказати, складається з декількох секретів поменше".


“ Ви знали, що це зробила вона... що вона вбила свою сестру?


"Так, я так і думав". Я поплескав його по плечу, і він здригнувся, наче моє дотик було болючим. "Давай спустимося вниз", - сказав я.


"Ідіть," сказав Холмс. “ Я приєднаюся до вас через кілька хвилин.


Я залишив Холмса витріщатися на укритий ковдрою тіло на ліжку і спустився у вітальню. "Люсі покінчила з собою", - сказав я Крисбою, який поставив пляшку, але все ще дивився в стіну навпроти. “Вона залишила записку. Вона вбила Андреа".


"А-а-а!" - сказав він. "Тоді вони відпустять професора".


"Так", - сказав я.


“ Останні кілька днів вона вела себе дивно. Але після того, що сталося, я ніколи не думав ... . Повісилася?


"Так", - сказав я. "Хтось повинен піти у поліцейський відділок".


"Звичайно". Крисбой встав. "Я піду". Він вийшов у передпокій і зняв з вішалки пальто. “Аааа. Бідолаха". Він вийшов за двері.


Хвилин через десять Холмс спустився вниз. "Як ви дізналися?" - запитав він.


"Сліди, які ви так ретельно зберегли", - сказав я. “Там було три лінії: дві ведуть до котеджу, а одна повертається. Та, що виходила одна, що була в іншій взуття, і вона —вона вийшла першою. Я міг сказати це, тому що деякі відбитки з іншого набору перекривали перший. І це був другий набір, на якому були вм'ятини від тростини. Отже, хтось—якась жінка - вийшов за Андреа Мейплз, і ця жінка повернулася. Вона вийшла з тростиною і повернулася без неї.


"Я пропустив це повз вуха", - сказав Холмс.


"Це легше сказати, ніж спостерігати", - сказав я йому.


"Я склав свою думку про те, що збираюся знайти, ще до того, як вирушив на пошуки", - сказав він. "Дедуктивний процес страждає від упереджених думок".


"Це питання усунення неможливого", - сказав я йому. "Тоді все, що залишається, яким би неймовірним воно не було, має бути правдою".


"Я запам'ятаю це", - сказав він. "Я все ще не можу зрозуміти, чому Люсі так ревнувала мене до Андреа".


"Вона була такою, але не в тому сенсі, як ти собі уявляєш", - сказав я йому.


"Що ти маєш на увазі?"


"Ти пам'ятаєш, що я порадив тобі звернути увагу на вуха Люсінди?"


“ Так. "Холмс виглядав спантеличеним. “ Вони були схожі на вуха.


“Їх форма була досить характерною і сильно відрізнялася від форми вух Андреа. Основна форма вуха, мабуть, постійна в сім'ї. Це було розумним вказівкою на те, що Андреа і Люсінда насправді не були сестрами ".


“ Не зовсім сестри? Тоді вони були — ким?


"Вони були коханцями", - сказав я йому. “Є жінки, які закохуються в інших жінок, точно так само, як є чоловіки, які закохуються в інших чоловіків. Стародавні греки вважали це цілком нормальним".


“ Коханці?


“ Андреа воліла жінок чоловікам, і Люсінда була її, е-е, парою.


“ Але— професор Мейплз - її чоловік.


“Я припускаю, що це дійсно був шлюб за розрахунком. Якщо ви подивитеся на спальні, стане ясно, що Андреа і Люсі зазвичай ділили спальню — Люсі, — оскільки у них обох там багато одягу. І я б припустив, що у професора Мейплза і містера Крисбоя аналогічна домовленість.


“ Ти думаєш, професор і Крисбой... Але вони...


“Німецький професор по імені Ульрихс придумав слово для позначення таких спілок; він називає їх гомосексуальними. У деяких суспільствах вони приймаються, а в деяких засуджуються. Ми живемо в другому ".


Холмс сів у крісло з прямою спинкою. "Це так", - сказав він. "Значить, ви гадаєте, що вони винайшли цей метод приховувати свої стосунки?"


“Я вважаю, що шлюб, якщо він взагалі був, і Андреа удочерила Люсі як свою "сестру", був укладений задовго до того, як сім'я переїхала сюди. Це було ідеальне рішення, коли кожен захищав іншого від презирства суспільства і жала законів, що забороняють содомію і подібна поведінка ".


“ Але Андреа поїхала в котедж, щоб вступити, е-е, в інтимні стосунки з Фолтингом.


“Їй подобалося фліртувати, ви, мабуть, помітили це. І вона, очевидно, не була розбірлива те, з ким із підлог вона фліртувала, або з ким із підлог вона, скажімо так, довела свій флірт до кінця. Такі жінки є, багатьом з них це здається надзвичайно привабливим і, ах, чарівним. За словами Светония, дочка Серпня Юлія Цезаря, схоже, була однією з них. Андреа знаходила Фолтинга привабливим і була сповнена рішучості роздобути його. Я припускаю, що вони з Люсі посварилися з цього приводу, але Андреа все одно вирушила на зустріч з Фолтингом, в той час як Люсі залишилася в своїй кімнаті і довела себе до нападу ревнощів. Вона не збиралася вбивати Андреа; про це свідчить той факт, що вона не відкрила тростину з мечем, хоча повинна була знати про це.


Холмс з хвилину мовчав, і я бачив, як в ньому зароджується якесь сильне почуття. "Ви все це передбачили", - сказав він, повертаючись до мене, його слова були чіткими і стриманими.


"Багато що з цього", - зізнався я. “Але не лай себе за те, що пропустив це. Я був знайомий з ідеєю гомосексуальності з прочитаного, і кілька моїх знайомих розповідали мені про таких відносинах. У мене були знання, а в тебе їх не було.


Але я невірно оцінив напрям думок Холмса. Раптово в ньому вибухнула лють. "Ви могли б зупинити це", - закричав він. "Ви дозволили цьому статися!"


Я відступила, щоб ніхто з нас не зробив того, про що ми потім пошкодуємо. "Я нічого не знала ні про побачення Андреа, - сказала я йому, - ні про люті Люсінди".


Холмс глибоко зітхнув. “Ні, - сказав він, - ви не могли запобігти вбивство, але ви могли запобігти самогубство Люсі. Очевидно, ви знали, що вона задумала".


"Ви приписуєте мені передбачення, якою я не володію", - сказав я йому.


"Ви досить ясно дали зрозуміти, що вона мала на увазі через годину після події", - сказав він. "Чому ви не могли прибігти сюди раніше?"


"Я не знаю", - сказав я йому. "Поки ти не розповів мені, що вона тобі сказала, мені не приходило в голову—"


"Це не вдарило тебе!"


“ Ви самі говорили з нею, - сказав я, - і все ж ні про що не здогадалися.


"Я не знав того, що ти знаєш", - сказав він. “Я був дурнем. Але ти — ким ти був?"


У мене не було для нього відповіді. Можливо, мені слід було здогадатися, що задумала Люсі. Можливо, я дійсно здогадався. Можливо, на якомусь підсвідомому рівні я зважував варіанти того, що вона покінчить з собою або постане перед англійськими присяжними, а потім одного разу холодним ранком її виведуть на вулицю, одягнуть на голову капюшон і обвяжут важкої мотузкою навколо шиї, і я почую, як легкодуха священик бурмоче їй проповіді, поки вони не захлопнут пастку.


Через кілька хвилин прибула поліція. На наступний день професор Мейплз був звільнений з-під варти і повернувся додому. Протягом місяця вони з Крисбоем зібрали речі і покинули коледж. Хоча офіційно про їхні стосунки ніколи нічого не говорилося, чутки переслідували їх до наступної посади в Maples, а потім і до наступного, поки, нарешті, вони повністю не залишили велику Британію. Після цього я втратив їх слід. Холмс покинув коледж в кінці семестру. Я вважаю, що після річної перерви він згодом вступив в Кембридж.


Холмс так і не пробачив мене за те, що, на його думку, я зробив. Схоже, він так і не пробачив представницям прекрасної статі гріхи Люсінди Мойс. У той час я не усвідомлював усієї глибини його почуттів до неї. Можливо, він теж цього не розумів. Його почуття до мене викликає жаль і з роками призвело до деяких жахливим звинуваченнями з його боку. Я не святий. Дійсно, так вже вийшло, що в кінцевому підсумку я так само часто опинявся по ту сторону закону, як і немає. Мені приємно називати себе першим в Англії злочинцем-консультантом, оскільки я дозволяю собі порушувати закони своєї країни, щоб підтримати свої наукові починання. Але коли Холмс називає мене "злочинним Наполеоном", хіба він, можливо, не бачить крізь туман часу накрите ковдрою тіло тієї нещасної дівчини, в смерті якої він звинувачує мене? І може бути, він розмірковує про той факт, що перша і, можливо, єдина жінка, яку він коли-небудь любив, була нездатна полюбити його у відповідь?


У будь-якому випадку, я роблю останнє суворе попередження тим з вас, хто повторює брудні насмішки Холмса в мою адресу в пресі чи іншим чином: існують певні закони нашої країни, які я щиро приймаю, і закони про наклеп займають перше місце в списку. Бережіться!


OceanofPDF.com


МІСІС ХАДСОН


Стіл був накритий, і як раз в той момент, коли я збирався подзвонити, увійшла місіс Хадсон з чаєм та кавою. Через кілька хвилин вона принесла скатертини, і ми всі сіли за стіл. Холмс голодний, я цікавий, а Фелпс у стані глибокої депресії.


"Місіс Хадсон виявилася на висоті положення," сказав Холмс, відкриваючи блюдо з курчам в каррі. "Її кухня трохи обмежена, але вона має таке ж гарне уявлення про сніданок, як і шотландка".


—"Військово-морський договір"


автор ЛІНДА РОБЕРТСОН


Місіс Хадсон Віддається Спогадам


В рамках триваючої серії "Неоспівані героїні" англійського журналу Fireside Magazine я нещодавно взяла інтерв'ю у місіс Джин Хадсон, колись домовласниці і економки знаменитого детектива-консультанта Шерлока Холмса та його друга та хронікера доктора Джона Ватсона. Після того, як містер Холмс відмовився від розшуку в користь більш спокійного життя - розведення бджіл в Сурреї, місіс Хадсон продала свій будинок на Бейкер-стріт, 221, де відбувалося так багато пригод, описаних доктором Ватсоном, і переїхала в котедж в Пертшире.


Погожим весняним днем я йшла пішки від залізничного вокзалу до її будинку. Підійшовши до садової хвіртки, я почув низький гавкіт, за яким послідувало загрозливе гарчання. На стежці за ними скорчився величезний чорний пес, вискаливши зуби в переконливому рычании. Я міркував, як відрадити його від того, щоб перелізти через паркан і вчепитися мені в горло, коли з-за хати з'явилася жінка і покликала мене. “Привіт! Ви, мабуть, міс Ганн. Я місіс Хадсон. Будь ласка, заходьте. Все в порядку, Отто, вона мій друг. Отто притих і відійшов убік від стежки, коли я відкрила хвіртку, але з підозрою слідував за мною, поки я йшла через маленький, повний квітів сад і слідувала за місіс Хадсон в котедж. Опинившись у вітальні, він, зітхнувши плюхнувся на килимок біля каміна, де і лежав, спостерігаючи за нами і час від часу виляючи хвостом, коли місіс Хадсон кидала на нього погляд.


Незважаючи на свої роки, які, за її зізнанням, "далеко за шістдесят", місіс Хадсон - значна жінка, висока і енергійна, її сиве волосся обрамляють добре і життєрадісне обличчя. За чаєм зі смородиновим пирогом, який вона подала в своїй затишній вітальні, у нас відбулася така розмова:


Е. Ф. Приємно познайомитися з вами. Я відчуваю, що в деякому роді вже знаю вас, після прочитання оповідань доктора Ватсона. Мені дуже шкода, що я пропустив відвідування Бейкер-стріт, 221Б, але у вас тут чудове місце. Таке гарне освітлення, а сад просто потопає у квітах. І Отто, безумовно, вражаюча собака. Ви, мабуть, відчуваєте себе в цілковитій безпеці, коли він охороняє ваш будинок.


Місіс Х. Дорогий Отто, боюся, лояльний до неподобства. Пробач, якщо він налякав тебе. Його подарував містер Холмс після того, як я оселився тут. "Можливо, у нас все ще є вороги", - сказав він, хоча він вже давно пішов з детективної роботи. Я ціную його доброту, але не можу сказати, що сильно турбуюся про такі речі. Але щодо Бейкер—стріт - вам не потрібно турбуватися про те, що ви її пропустили. У будинку не було нічого виняткового, за винятком його зв'язку з містером Холмсом. За останні кілька років у нас було так багато туристів, які заглядали в вітрини і вимагали, щоб їх впустили, як ніби ми були музеєм. Шкода, що тоді у мене не було Отто. Знаєте, він собака Баскервілів. Ви пам'ятаєте історію доктора Ватсона?


Е. Ф. О, звичайно. Але я думав, що у Баскервілів була тільки одна Собака, і її вбили в кінці.


Місіс Х. Ну, і так, і ні. Як виявилося, з Собакою була невеличка історія. Я думаю, містера Холмса було трохи не по собі через те, що довелося застрелити його, а також трохи цікаво дізнатися про походження такого незвичайного тваринного. Після того, як таємниця була розкрита, містер Холмс завдав ще один візит дилера, який продав собаку цього жахливого містерові Стэплтону, і з'ясував, де вони її взяли. Сталося так, що собака була родом з села Джайлс-Тор, розташованої всього в двадцяти милях або близько того від Баскервіль-Холу. Їх там десятки. Жителі села говорять, що вони походять від мисливських собак, завезених одним з лицарів Вільгельма Завойовника — Жілем з якось там Сюр-Мер, який оселився там. Його рід вимер століття тому, але собаки процвітали. Після того, як легенда про Гончака розповсюдилася по окрузі, місцеві жителі стали називати їх баскервильскими гончаками. Жителі села думають, що сер Хьюго і його люди, ймовірно, бачили бродячого баски. Насправді більшість представників цієї породи тигрові. Тільки приблизно кожен десятий чорний, як тутешня гонча або отто.


Це одна з речей, за якими я сумую, коли містер Холмс поруч. Він так багато знає! Здавалося, я завжди дізнаюся щось дивне і нове про цьому світі.


Е. Ф. Часто ви отримуєте звістки від містера Холмса?


Місіс Г. О, так. Ми залишилися добрими друзями. Він пише і надсилає мені мед зі своїх вуликів і іноді завдає візит, коли приїжджає в Шотландію. Я думаю, сільське життя в Сурреї йому по душі. Він здається більш спокійним і говорить мені, що тепер читає і проводить хімічні експерименти у своє задоволення.


Е. Ф. Ви не знаєте, займається він досі якийсь детективною роботою?


Місіс Х.. Я впевнений в цьому. Іноді він приходить несподівано, знаєте, як ніби його викликали сюди без попередження. І в таких випадках він був трохи скутий щодо причин свого приїзду в Шотландії — і у нього був такий погляд в очах.


Е. Ф. Який погляд?


Місіс Х. Я не зовсім пам'ятаю, як висловився доктор Ватсон — він описав це набагато краще, ніж я можу. Той блиск, який раніше говорив нам про те, що, як любив висловлюватися містер Холмс, "гра почалася".


Е. Ф. Він сказав, що робить?


Місіс Х. Дуже мало. Він завжди був дуже стриманий у своїй детективної роботі. Але я вважаю, що уряд іноді звертається до нього. Одного разу, коли він приїхав сюди, він повертався з якогось завдання для Морського Лорда на Гебридських островах.


Е. Ф. А що чути від доктора Ватсона?


Місіс Х. Іноді пише його дружина. Він теж на пенсії, і місіс Уотсон каже, що його часто турбує бойове поранення в ногу - або це було в плече? Я не можу згадати. Ми з доктором Ватсоном не були настільки близькі. Я була для нього просто домовласницею, фігурою на задньому плані, насправді - що й на краще, враховуючи всі обставини. Якими б дратівливими не були відвідувачі Бейкер-стріт у пошуках містера Холмса, я насилу уявляю, як би я поставився до того, що сам став знаменитим.


Е. Ф. Це були гості, які змусили вас бігти в село в Шотландії після тих років, проведених в Лондоні?


Місіс Г. О, ні, я народилася і виросла в Перті, так що приїзд сюди справді був чимось на зразок повернення додому. У мене є сім'я поблизу — у моєї сестри і її чоловіка є паб в Село, а ще один брат живе в Блер Атол, і, звичайно, є різні племінниці і їх діти. І після життя в містах я відчув, що зміни в країні будуть довгоочікуваними.


Е. Ф. чи це Так? Я знаю деяких лондонців, які ніколи не могли відчувати себе комфортно за межами міста.


Місіс Х. Знадобилося деякий час, щоб звикнути до тиші. Але я продовжую займатися церковними ярмарками, благодійністю і доглядаю за дітьми своїх племінниць, а також вчуся вирощувати овочі і робити варення. В наші дні я справжня сільська леді. З'їж ще смородинового пирога. Це був один з улюблених тортів доктора Ватсона.


Е. Ф. Спасибі, я, мабуть, візьму ще шматочок. Як Шерлок Холмс взагалі став вашим мешканцем?


Місіс Г. О, самим звичайним чином, відгукнувшись на моє оголошення про здачу кімнат. Тепер, коли я думаю про це, який це був жахливий рік!


Е. Ф. О боже,що сталося?


Місіс Х. Багато чого. Найгірше було те, що бідний Гаррі — мій чоловік втік на Континент, тому що за ним полювала поліція.


Е. Ф. справді! Чому?


Місіс Х. Вони підозрювали його в причетності до ведерному магазину в Единбурзі, який закінчився дуже погано. Я так хвилювалася.—


Е. Ф. Магазин товарів для дому? Що це?


Місіс Х. Це були якісь люди, які продавали акції золотого рудника в Канаді.


Е. Ф. Я не розумію. Що в цьому поганого?


Місіс Х. Я не дуже добре пам'ятаю деталі. Або там не було ніякого золота, або там не було рудника, я не пам'ятаю, чого саме.


Е. Ф. Боже мій! Як вийшло, що вашого чоловіка запідозрили у причетності до цього?


Місіс Х. Ну, він був, так би мовити, в цій сфері діяльності.


Е. Ф. Ваш чоловік був шахраєм?


Місіс Х. Грубе слово, але, не надаючи цьому надто великого значення, я припустив, що саме таким він і був. Він був "у грі", як вони це називали. Це означає, що він був людиною, яка заслуговує довіри, і досить хорошим у цьому. Ніколи ні за що не був засуджений, хоча поліція Англії, Шотландії, Ірландії та Уельсу переслідувала його, час від часу, протягом тридцяти років.


Е. Ф. Боже мій, і тебе не турбувало, що ти заміжня за ним?


Місіс Х. Чесно кажучи, немає, якщо не вважати занепокоєння з-за ризику. Ні, Гаррі ніколи ні до кого не застосовував насильства, а що стосується грошей, які він брав — ну, я шотландець, а люди, у яких він брав, були переважно англійцями і багатими. Наскільки я розумію, їм за багато доведеться відповісти. Моїх бабусю і дідуся вигнали з ферми в Кліренсі, і вони втратили все, що в них було. Багато людей, подібних їм, померли від голоду або були змушені емігрувати. Два брата моєї бабусі відпливли зі своїми сім'ями в Нову Зеландію, але їх корабель загинув у морі. Кажуть, моя бабуся померла від розриву серця, коли почула цю новину. Мій дідусь вирушив пішки зі своїми дітьми — моєю матір'ю, її сестрою і братом — в Перт і знайшов роботу на млині. Мій батько теж був робітником на фабриці, але він почав пити і був убитий в бійці. Так що моя мати підтримувала нас, займаючись пранням, і ми з сестрами працювали разом з нею. Ми працювали зі світанку і далеко за північ, і у нас рідко була теплий одяг чи достатньо їжі. Наскільки я розумію, Гаррі забрав тільки те, що англійці і власники землі і млинів забрали у нас. Кажу вам, міс, після того, як ми з Гаррі одружилися, поки була жива моя мати, я щомісяця посилав їй гроші, щоб вона могла мати деякі зручності, які не могла собі дозволити, коли ми були дітьми. І я відчував, що те, що я надавав їй, було не більше того, що їй належало.


Е. Ф. Боже мій, як ти пройшла шлях від тих початківців до лондонської домовласниці?


Місіс Х. У певному сенсі мені пощастило. Я була живою дівчиною, з приємним співочим голосом і здатністю до міміки. Коли я не допомагала мамі прати і прасувати, я підробляла співом на вулиці. Потім друг мого дядька, який працював у театрі, порекомендував мене менеджеру. Я вчився там, більше або менше, співав у перервах між виступами, щоб утримати публіку на своїх місцях, поки кондитери працювали в проходах. Коли я став старшим, я грав характерні ролі. А потім я зустріла Гаррі.


Е. Ф. Як ви познайомилися з Гаррі... е-е, містером Хадсоном?


Місіс Х. Він теж був актором, гастролював з трупою з Лондона. Ми познайомилися через одного, і він доглядав за мною. Повернувшись в Лондон, він послав за мною, і там ми одружилися. Але кілька місяців потому театральна трупа розпалася, і ми обидва залишилися без роботи. На щастя для нас, приблизно в цей час з'явився старий друг Гарі і познайомив його з довірчою торгівлею. Це був чудовий і веселий ірландець по імені о'брайен, упокой господи його душу. Гаррі захопився грою — допоміг його акторський досвід - і в нього непогано виходило.


Е. Ф. Ви працювали з містером Хадсоном за його, е-е, професії?


Місіс Х. Спочатку один або два рази, незначно. Але Гаррі ця ідея не сподобалася. Це може здатися дивним, враховуючи, як він заробляв на життя, але він прагнув респектабельності. Він був кокни по народженню і вихованню, але у нього завжди було прагнення до кращого життя. Особливо після народження маленького Гаррі, він тримав нас подалі від своїх ділових відносин. Це була ідея Гаррі - купити нам будинок на Бейкер-стріт після особливо вдалого виграшу. Він говорив, що будинок і я були його страховкою і пенсією. "Я знаю, що коли я вирішу відпочити від своїх праць, у мене буде моя бонні Джин, до якої я зможу повернутися додому", - говорив він мені. "І якщо станеться найгірше, у тебе, принаймні, буде житло і дохід для себе і дитини". Гаррі завжди був хорошою людиною, по-своєму.


Але ви хотіли знати, як я познайомився з містером Холмсом і доктором Ватсоном. Що ж, як я вже сказав, для нас це були важкі часи. Я жив у страху, що Гаррі зловлять і будуть судити за вбивство, і я щиро сумнівався, чи побачу я його коли-небудь знову.


Е. Ф. Боже мій! Вбивство?


Місіс Х. Так. Це було кепське діло. Баронет — сер Родерік Парр, якщо я правильно пам'ятаю, — був убитий, і історія полягала в тому, що він був бейтсом, який розкрив аферу і був убитий, тому що погрожував звернутися до закону. Якийсь персик тут, в Лондоні, стверджував, що Гаррі був одним з людей, залучених в цю аферу.


Е. Ф. Який жах! Але що ви маєте на увазі, коли говорите, що сер Родерік був бейтсом?


Місіс Х., що він був одним із ошуканих людей.


Е. Ф. Боже мій! А що таке персик?


Місіс Г. О, люба, боюся, я даю вам освіту в дусі кримінальних кіл! Персик — це стукач, поліцейський інформатор - злочинець, який ходить всюди і доносить поліції про те, що замишляють його товариші-злочинці.


Е. Ф. Навіщо комусь це робити? Постійно чуєш про честі серед злодіїв, знаєте, і все таке.


Місіс Г. О, у злочинному елементі мало честі. Персик зазвичай доносить на своїх товаришів, щоб домогтися полегкості від поліції і судді за свої власні злочини. Насправді цей чоловік нічого не знав, але інспектор Грегсон протягом багатьох років намагався зловити Гаррі і був тільки готовий повірити йому. Бідний Гаррі наполягав мені, що він не має до цього ніякого відношення і що в "Ліверпулі" він займається зовсім іншою грою. Але, звичайно, він не міг сказати про це інспекторові Грегсону, тому йому довелося зникнути з очей геть, інакше його заарештували.


Потім, додатково до всього іншого, я втратив свого мешканця, містера Постлтуэйта. Його спіймали на крадіжці з театру, яким він керував, — він втік посеред ночі, заборгувавши більшу частину квартальної орендної плати. Інспектори Скотленд-Ярду цілими днями нишпорили по дому, обшукуючи його кімнати в пошуках доказів, які вказують на те, куди він подівся, і мордували мене і мою бідну дівчинку, поки вона не пригрозила подати в суд. І Грегсон підозрював, що Гаррі якимось чином доклав до цього руку. Приблизно рік тому вони знайшли Постлетуэйта десь в Йоркширі. Я впевнений, що містер Холмс схопив би його набагато раніше, якби до нього звернулися. Ми з ним раз або два поговорили про Постлтуэйте, і містер Холмс припустив, що він не виїхав би з Англії. Я не можу пригадати чому — коли Постлетуэйта дійсно знайшли, я подумав, що це просто вдала думка. Але, як я вже говорив, пройшов місяць або більше, перш ніж галас вщух настільки, що я зміг оголосити, що кімнати здаються в оренду. Я вже тоді боявся, що нікому не знадобляться кімнати в моєму будинку, враховуючи те увагу, яку ми привертали до себе з боку поліції. Я був щиро вдячний, коли з'явився містер Холмс.


Е. Ф. Я б припустив, що так, після всього цього. Якою була ваша перша зустріч з ним?


Місіс Х. Я пам'ятаю, що він приходив подивитися кімнати і був зацікавлений в тому, щоб зняти їх, але сказав, що йому знадобиться інший мешканець, щоб розділити витрати. Він повернувся на наступний день з доктором Ватсоном на буксирі, і вони тут же зняли кімнати.


Е. Ф. Яким було ваше перше враження про Шерлока Холмса?


Місіс Х. Джентльмен з приємними манерами, але трохи манірна і відчужена. Я хотів би сказати, що побачив у ньому щось таке, що наводило на думку про велич, але, чесно кажучи, він був просто високим, худорлявим хлопцем, трохи офіційним і відстороненим, з досить зверхньою поведінкою. Насправді, спочатку я більше симпатизував доктору Ватсону. У нього були більш доброзичливі манери, хоча я думаю, що він був трохи шокований, коли дізнався, як чоловік його квартирної господині заробляє собі на життя. Містер Холмс, проте, був набагато більш крутим персонажем. Навіть тоді, я не думаю, що його можна було чимось здивувати.


Е. Ф. Має бути, було досить неприємно мати Холмса як мешканця — дивні люди, візитні в будь-який час доби, хімічні експерименти, перестрілки, підозрювані, вистрибують з вікон, тощо.


Місіс Х. Не зовсім. У мене були інші мешканці, які, принаймні, так само намагалися. Наприклад, Постлетуейт. А ще був Великий Понті, пожирач вогню. Одного разу ввечері, випивши за вечерею занадто багато вина, він вирішив попрактикуватися в новому ефекті в своїх кімнатах і підпалив штори. Нам пощастило, що весь будинок не згорів дотла. І там був мсьє Флерон зі своїм удавом, який втік і з'їв одну з кішок. Містер Холмс був насправді досить ручним порівняно з ними. І, звичайно, він завжди платив за ремонт. І він надав нам з Гаррі велику послугу незабаром після переїзду.


Е. Ф. Що це було?


Місіс Х. Він зняв з Гаррі підозри у вбивстві. Він дізнався про це сам. Я не розповіла ні йому, ні доктору Ватсону про проблему бідного Гаррі. Зрештою, вони були джентльменами, і я не думав, що їм сподобається звістка про те, що чоловік їх квартирної господині - розшукуваний злочинець. Думаю, я пояснив відсутність Гаррі тим, що сказав щось про те, що він подорожує. Але одного разу, коли доктора Ватсона не було вдома, коли я приносила містера Холмса сніданок, він раптом сказав мені: "Місіс Хадсон, як би ви поставилися до того, щоб знову побачити свого чоловіка тут, в Лондоні?"


Я не була впевнена, до чого він хилить, тому просто сказала щось про те, що мені завжди приємно, коли робота містера Хадсона дозволяє йому проводити час зі своєю сім'єю.


"Місіс Хадсон," сказав він, - я знаю, що ваш чоловік ховається із-за проблем з законом. Інспектор Грегсон вважав за потрібне розповісти мені про містера Хадсоне і вбивстві сера Родеріка Парра незабаром після того, як я зняв ці кімнати. Я переглянув кілька повідомлень про це в единбурзьких газетах і взяв на себе сміливість написати одному моєму знайомому тамтешньому поліцейського інспектора. З того, що я дізнався про цю справу, я вважаю, що заява вашого чоловіка про те, що він не винен в убивстві, можливо, заслуговує розгляду.


“ Сер? - Перепитав я, але відчув, що ось-ось втрачу свідомість від страху. Я знав, що містер Холмс розумний і починає робити собі ім'я як детектив. Але я не міг сказати, чи можу я довіряти йому. Наскільки я знав, він працював з поліцією, щоб затримати Гаррі, і сподівався завоювати мою довіру, щоб вистежити його. І, по правді кажучи, навіть у мене були тільки слова Гаррі про те, що він не був частиною цього плану. Гаррі був не з тих, хто говорить про те, що він задумав. "Якщо ти не знаєш, тобі не треба брехати", - часто говорив він мені.


"Місіс Хадсон, будь ласка, сідайте", - сказав містер Холмс, і я сіла на стілець містера Ватсона за столом, намагаючись вирішити, що робити далі. Містер Холмс здивував мене добротою свого тону. "Я бачу, ти неохоче довіряєш мені в цьому," сказав він, дивлячись мені в очі, " але я дію чесно. Ти один, і я б не зрадив тебе. Крім того, " продовжував він з вогником в очах, - врахуйте той факт, що якби я це зробив, мені довелося б шукати інше житло, і доктор Ватсон ніколи б мені цього не пробачив.


Я злегка посміхнувся на це, і він продовжив. "Я так розумію, що у вас є спосіб спілкування з містером Хадсоном".


Я подумав про це мить, а потім вирішив, що можу довіряти йому, принаймні, настільки. "Так," сказав я, "я можу йому передати повідомлення".


“Ну, тоді чому б не дозволити йому вирішувати? Відправ йому лист і приклади до нього ось це." І він підійшов до свого столу, написав кілька слів на аркуші паперу, склав його і простягнув мені.


Е. Ф. Що він написав?


Місіс Х. Я почекала, поки не спущуся вниз, щоб поглянути на газету, хоча він і не забороняв цього робити. Він написав коротку записку: “Містере Хадсон: Якщо ви дійсно винні в смерті сера Родеріка Парра, я готовий спробувати виправдати вас, але мені знадобиться ваша допомога. Якщо вам потрібна моя допомога, зустріньтеся зі мною в зручний для вас час і у вибраному вами місці — з Шерлоком Холмсом.


Ну, листи, які ми з Гаррі писали один одному, йшли обхідним шляхом, тому що ми побоювалися, що поліція може стежити за тим, відправляв я йому якісь листи або отримував їх від нього. Я віддав лист з запискою містера Холмса містерові Макбиту, нашому м'ясника. Містер Макбит був другом Гаррі, і він передав мої листи іншому одного Гаррі, містеру Деланью, який торгував вином. Делань відправив їх до запитання в місто в Італії, де зупинився Гаррі. Відповіді Гаррі — під ім'ям П'єтро Руволо, якщо я пам'ятаю, — були відправлені в Делань на піклування його закордонного постачальника в Кале. Гаррі розповів мені все це пізніше; у той час я не знав, як до нього потрапляли листи від м'ясника. У нас з містером Макбитом був код, коли прийшов лист від Гаррі. Коли я ходила вибирати м'ясо для нашого вечері, він говорив, що нирки в той день були особливо смачними, щоб я знала, що лист буде доставлено в той день, і обов'язково вскрою посилку сама, а не дозволю це зробити дівчині.


Минули тижні, перш ніж я отримав відповідь на записку містера Холмса. Потім мені прийшов лист від Гаррі з запискою всередині, адресованій містера Холмса. Містер Холмс показав його мені. У ньому говорилося: “Шановний сер, я ціную ваші зусилля від мого імені. Я пробуду в Парижі тиждень, починаючи з 15 вересня. На вулиці Еколь є кафе Le Chien Sourd. Скажіть господареві, месьє Лоні, хто ви такий, і він пришле за мною.


Е. Ф. Боже мій, яка інтрига! Адже це як шпигунська історія!


Місіс Х. Що ж, дорогий Гаррі теж трохи повторив це пізніше у своєму житті. Однак, продовжуючи, містер Холмс прочитав записку і вивчив папір, сказавши лише "хм" і "дійсне". Я запропонував оплатити його проїзд до Парижа, але він відмовився. Проте перед від'їздом містер Холмс попросив у мене фотографію Гаррі. Єдине, що у мене було, було з його акторських часів — Гаррі не хотів, щоб його фотографії валялися всюди, — але я віддав їх містера Холмса з настільки докладним описом, наскільки зміг. Його не було кілька днів. Повернувшись, він сказав мені: “Місіс Хадсон, я познайомився з вашим чоловіком, і він прекрасний, інтелігентна людина, незважаючи на свою невдалу професію ". Він більше нічого не сказав про цю зустріч, але через кілька днів знову поїхав, супроводжуваний доктором Ватсоном. Минуло більше тижня, перш ніж вони повернулися. Бідний доктор Ватсон виглядав виснаженим і сказав щось про те, що ніколи в житті так не заколисували. Але містер Холмс був весь у вогні і насторожений, як собака, яка взяла слід. Він покликав мене до себе і сказав: “Місіс Хадсон, твій чоловік приїде сюди наступним ввечері або двома, свого роду інкогніто. Твоя дівчина, ймовірно, пізнає його?


“ Ймовірно, немає, якщо він переодягнений, сер, але я не можу бути впевнений.


Він на мить замислився і сказав: “Тоді переконайся, що саме ти відкриєш двері. Коли він прийде, він запитає про мене. Якщо ви дізнаєтеся його, не подавайте вигляду, але скажіть йому, що моряк зараз прийде, і проводите його наверх, як якщо б він був незнайомцем.


Я не спав ні в ту, ні в наступну ніч. А на другу ніч, десь після десятої, пролунав дзвінок у двері, і я побіг відкривати. В передпокій увійшов стривоженого вигляду чоловік, поставив валізу і, знявши капелюха і розстебнувши пальто, тихим, досить збентеженим голосом запитав про містера Холмса. "Я вважаю, що він чекає мене", - сказав він. На ньому був комірець священика, у нього були рудуваті бакенбарди і бахрома волосся навколо лисини. Мені знадобилося мить, щоб дізнатися в цій людині Гаррі, але, як би важко це не було, я не подав вигляду, що знаю його, а проводив його наверх і розповів, що містер Хоумс просив розповісти про моряка. "О, добре", - пробурмотів він і глянув на мене з натяком на посмішку.


Холмс відкрив двері і впустив його. Через кілька хвилин доктор Ватсон спустився по сходах і сказав: “Я сходжу за одним відвідувачем, місіс Хадсон. Містер Холмс хотів би, щоб ви сіли і почекали нашого повернення.


Як би я був стривожений, втома здолала мене, і я заснув у своєму кріслі. Мене розбудив звук поворачиваемого в замку ключа доктора Ватсона. З доктором Ватсоном був високий чоловік, одягнений в робочі штани і матроський бушлат, з кашкетом у руках. Він був старий, але дуже складний, з незграбними рисами обличчя і твердим прямим поглядом. "Місіс Хадсон, це Пітер Муді", - сказав доктор Ватсон. "Не могли б ви, будь ласка, піднятися з нами нагору?" Зовсім спантеличений цим моментом, я пішов за ними.


Коли ми піднялися по сходах, на майданчику з'явився містер Холмс. “ А, містер Муді! - привітав він його. “ Заходьте. місіс Х., можу я поговорити з вами? Коли доктор Ватсон і містер Муді пройшли у вітальню, Холмс залишився зі мною в холі і прошепотів: “Дуже важливо, щоб містер Муді не знав, хто такий містер Хадсон, до відповідного моменту. Будь ласка, не вимовляй його імені або свого власного, поки я тобі не скажу.


Кімната була яскраво освітлена. Гаррі сидів там, скинувши личину вікарія, його лисина і бакенбарди зникли. Він встав, коли я увійшов, але не подав вигляду, що впізнав мене. Незважаючи на те, що я знав, що це було частиною плану містера Холмса, було трохи ніяково бачити, як він веде себе як незнайомець. доктор Ватсон сіл, і містер Холмс запросив містера Муді сісти теж. "І, мем, не могли б ви, будь ласка, присісти он там?" сказав він, вказуючи на стілець поруч з Гаррі.


Коли ми всі розсілися, містер Холмс почав говорити. “Містер Муді великодушно проробив довгий подорож сюди з Шетландських островів, щоб поділитися з нами своїми унікальними знаннями про деякі події, що сталися в Единбурзі в минулому році. Містер Муді, чи не будете ви люб'язні?


Пітер Муді зітхнув і опустив погляд на свої грубі руки, все ще тримають кепку, потім знову перевів погляд на нас і з рішучим виглядом заговорив шетландском говіркою, такому густому, що навіть мені іноді було важко його розібрати. "Цю історію важко розповідати, і ще важче прожити", - сказав він. “Кілька років тому моя єдина дочка Елізабет покинула наш будинок в Леруике, щоб вступити на службу в Едінбург. Вона була нашою молодшенької, дитиною нашої старості і дуже дорога нам. Вона була гарною дівчиною, але життя на Шетландських островах не підготувала її до життя у великому місті, і вона стала жертвою сера Родеріка Парра. Він спокусив її обіцянками одружитися, а потім покинув, коли вона сказала йому, що чекає дитину. Її сором був такий великий, що вона мало не померла з голоду, лише б не розповісти нам, що з нею стало, але подруга почула про те, що трапилося і надіслала нам вісточку, і я поїхала в Единбург і привезла її і дитину додому. Моє бідне дитя! Вона була гарною молодою жінкою, але коли я знайшов її, вона була такою блідою і худий, і її дух був зломлений, сер. Він зупинився, і його руки стиснули кашкет, наче збиралися розірвати її навпіл. “Ліззі і її дитина залишилися зі мною і моєю дружиною, але вона захворіла на сухоти, коли була в нужді в Единбурзі. Її дитина захворіла і померла, і я подумала, що це милосердя, хай простить мене Бог, враховуючи, як він з'явився на світ. Що стосується Ліззі, то, хоча ми дбали про неї, як могли, в минулому році її забрала сухоти. Коли вона померла, я втратив розум від горя. Я був корабельним теслею, але було вже занадто старий, щоб виходити в море, і все, про що я міг думати, - це знайти сера Родеріка, якщо він все ще був живий, і знищити його, як собаку, якої він був. Вибачте, сер, але я так злюся, коли думаю про нього...


"Все в порядку," сказав містер Холмс. “ Продовжуйте.


“ Добре. Ну, у сера Родеріка була деяка власність за межами Стерлінга, але в той час він проводив багато часу в Единбурзі. Я дізнався, де він зупинився, і почав слідувати за ним на відстані, відстежуючи його пересування і вишукуючи підходящий момент, щоб зустрітися з ним лицем до лиця. Незабаром я виявив, що він майже щодня ходив в офіс "Юкон енд Маккензі Майнінг компані" і, здавалося, проводив багато часу з іншим людиною з цього офісу по імені Стритч, який, судячи з його акценту, був родом з Канади. Парр був великим, брутальним мачо, і Стритч, здавалося, трохи побоювався його.


“Поки я залишався в Единбурзі і спостерігав за сером Родериком, мій розум почав прояснюватися, і я зрозумів, що він був не більш ніж чванливим хуліганом, навряд чи вартим того, щоб його повісили, і залишили мою бідолашну дружину в ще більшому горі. Але в той же час я почав підозрювати, що він і цей хлопець, Стритч, замишляють щось недобре. Сер Родерік проводив багато часу за випивкою у пабі поруч з офісом гірничодобувної компанії, так що я теж почав проводити час там. Коли він був п'яний, що траплялося часто, він дозволяв собі натяки на те, що заробляє великі гроші якихось закулісних способом. 'Ягнят на заклання", - говорив він іноді, сміючись і розмахуючи пачкою банкнот. Стритч відводив його в бік і просив замовкнути, але сер Родерік піднімав її на сміх або сердився.


“Побачивши, що сер Родерік може бути замішаним у чомусь злочинному, я подумав, що міг би помститися йому, здавши його законом. Але мені потрібно було знати більше про те, чим вони з Стричем займалися. Тому я знайшов роботу по ремонту і теслярським робіт для власника будівлі. Я міг приходити і йти, коли мені заманеться, і був практично невидимий для мешканців.


“Я помітив, що в офіс іноді заходила третя особа, і що він був кимось, кому містер Стрич, мабуть, підкорявся. За кабінетом містера Стритча був вузький прохід, де я міг стояти і чути відбуваються там розмови. Я став підслуховувати, коли приїжджав сер Родерік, і коли з'явився цей третій чоловік, я повернувся туди, щоб подивитися, що він скаже Стритчу.


“Стритч звертався до іншого чоловіка як до Колфаксу, або іноді до Джека. Він повідомляв про те, як просувається бізнес, і, схоже, вони проводили час, переглядаючи якісь рахунки. Стритч також скаржився на сера Родеріка. "Мене не хвилює, скільки бізнесу він принесе", - сказав він. 'Він не заткнеться, і це тільки питання часу, коли він наслав на нас закон'. У перші раз або два Колфакс вислухав Стритча і сказав йому: "Просто постарайся змусити його замовкнути, наскільки це можливо'. Але одного разу Стритч сказав йому: "Парр каже, що хоче отримати більшу частку прибутку, або він загрожує сам піти в поліцію і сказати, що ми намагалися надути його'. Колфакс вислухав його, а потім сказав: "Ми повинні позбутися від нього'. Все було дуже просто.


Кілька ранку я прийшов на роботу і виявив офіс "Юкон і Маккензі" порожнім, на дверях не було навіть таблички, що розповідає про те, що стало з компанією. В той день в пабі я почув, що тіло сера Родеріка було знайдено в провулку, в Старому місті. Його задушили, а гроші й годинник забрали. Але його годинник знайшли через пару вулиць звідси. Їх викинули в каналізацію, але ланцюжок зачепилася за ґрати.


“Після смерті сера Родеріка у мене не було необхідності мстити, і я вирішив повернутися додому. Але перш ніж зробити це, я пішов у поліцію, щоб розповісти їм все, що мені було відомо про Юконі і Маккензі, думаючи, що, можливо, зможу допомогти людям, у яких вкрали гроші. Але я зробив помилку, розповівши поліції, звідки я дізнався про сера Родерике, і замість того, щоб повірити мені, коли я сказав їм, що він був одним з лиходіїв, вони мало не заарештували мене за його вбивство.


"Спасибі, містер Муді, - сказав містер Хоумс. “Тепер у мене до вас два питання. По-перше, я б попросив вас гарненько розглянути цю людину, " сказав він, дивлячись на Гаррі і жестом пропонуючи йому встати. “ Ви коли-небудь бачили його під час вашого перебування в Едінбург?


Містер Муді повернувся в своєму кріслі і довго дивився на Гаррі з-під світлих брів. Потім він обернувся до містера Холмса і сказав: "Ні, сер, я ніколи не бачив цієї людини до сьогоднішнього вечора".


“ Він чимось схожий на Колфакса або Стритча?


“ Ні, сер. Обидва вони були значно вищими і не повні. Колфакс, зокрема, рухався як військовий. Мені здається, я якось чув, як хтось назвав його майором.


Містер Холмс кивнув, ніби задоволений. “ Тоді моє наступне запитання до вас, містер Муді, полягає в наступному: в розмовах, які ви чули серед людей, залучених в махінації гірничодобувної компанії, згадувалося вам коли-небудь ім'я Гаррі Хадсона?


Містер Муді виглядав здивованим. "Взагалі-то, так". Я відчув, що моє серце перестало битися. Я почув, як містер Холмс сказав: "Не могли б ви розповісти нам, що про нього говорили?"


“Так. Це було в одній з розмов між Стричем і Колфаксом. Стритч був засмучений і сказав щось про те, що минулого разу, коли він керував магазином з Гаррі Хадсоном, не було жодної з цих проблем і ніяких чортових — вибачте за вираз, мем —дилетантів. Колфакс відповів: "Ну, ти працюєш не з Гаррі Хадсоном, ти працюєш зі мною, і ти будеш робити те, що я скажу ".


Містер Холмс жестом запросив Гаррі сісти. "Спасибі, містер Муді", - сказав він. "На випадок, якщо вам цікаво, цей чоловік - Гаррі Хадсон, а леді поруч з ним - його дружина". Містер Муді, виглядав трохи збитим з пантелику, кивнув нам. містер Холмс продовжив: "А тепер, якщо я можу попросити вас ще про одну послугу, чи не погодитеся ви піти зі мною завтра в гості до інспектора місцевої поліції Грегсону і розповісти йому свою історію?"


"Так, сер, я б так і зробив", - відповів містер Муді.


"Що ж," сказав містер Холмс, відкидаючись на спинку стільця. “ Містере Хадсон, якщо Грегсон чесна людина, яким я його вважаю, післязавтра ви можете залишатися тут у цілковитій безпеці. А зараз, я думаю, келих бренді був би хорошим завершенням цього вечора.. Ватсон, будьте так ласкаві, принесіть пляшку та чарки. Я думаю, місіс Хадсон трохи нездужає. Тому що я впала в обійми Гаррі, переповнена радістю і полегшенням.


В той вечір, після того як містер Холмс посадив містера Муді в таксі до готелю, де той зупинився, Гаррі знову надів костюм священика і теж поїхав. "Я не впевнений, що повністю довіряю інспектору Грегсону", - сказав він, коли ми стояли разом у коридорі. “Якщо він піде боком, мені, можливо, доведеться знову пропустити. Але, о, Джіні, любов моя, давай сподіватися на краще ". І він поцілував мене один раз і зник на темній, затягнутою туманом вулиці.


Ви можете собі уявити, яке було чекати наступного ранку, після того як містер Холмс і доктор Ватсон пішли за Пітером Муді і прийшли на зустріч з інспектором Грегсоном. Побачити Гаррі так один раз, а потім, можливо, ніколи більше, було майже більш жорстоко, ніж не бачити його взагалі. Я поспішила повернутися з магазину і майже нічого не встигла зробити, тільки підбігала до вітрині при кожному звуці коліс або копит на вулиці. Здавалося, минула вічність, перш ніж Холмс і Ватсон повернулися — і Гаррі був з ними. Я думав, що втрачу свідомість. Холмс запросив нас обох піднятися до нього в кімнату, і як тільки ми опинилися там, він з виглядом тріумфатора пояснив, що сталося. “Наша розмова пройшов навіть краще, ніж я очікував. Я знав, що Грегсон вів листування з поліцією Единбурга з приводу цієї справи і був у курсі розповіді Пітера Муді та його впізнання Стритча і Колфакса. Він вже почав сумніватися в історії, розказаної йому інформатором, і заяву Муді ясно дала йому зрозуміти, що у нього немає ніяких справ проти містера Хадсона. Тому він пообіцяв, що містере Хадсон Хадсон не буде заарештований за вбивство Парра, за умови, що не з'явиться більше доказів його причетності до махінацій гірничодобувної компанії Юкона і Маккензі. Що ж стосується Колфакса і Стритча, то вони, схоже, зникли з лиця землі.


Гаррі виглядав стурбованим. “Що ж, я можу заприсягтися, що я не мав ніякого відношення до махінацій Юкона і Маккензі більше, ніж я вам сказав, так що, якщо не з'явиться інший персик з брехнею краще, я більше не принесу вам клопоту, принаймні, з цього приводу. Сподіваюся, з Стричем все в порядку. Я чув про колі Фэксе. Він холоднокровний, небезпечний тип, і я не знаю, чому Стритч мав з ним якусь справу. Але Стритч був досить легковерен — дивно говорити про довірливому людині, але в його випадку це було правдою. Якщо б мені довелося ризикнути припустити, Колфакс повернувся в Канаду, і я б не здивувався, якби бідолаха Стритч був де—небудь на дні океану - Колфакс не ласкавий до своїх спільників по злочину ".


Е. Ф. Яка сумна історія!


Місіс Х. Так, звичайно. Але це повернуло мені мого Гаррі. І виявилося, що Стритч все-таки живий. Він був схоплений в Канаді і підтвердив, що Гаррі не мав ніякого відношення до схеми видобутку корисних копалин або вбивства баронета. Наскільки я знаю, Колфакса так і не знайшли.


В той день я приготувала улюблений вечеря Гаррі - смажену баранячу ногу з картоплею і ріпою. Я попросила Пітера Муді приєднатися до нас, але його запросили зупинитися біля старого товариша по кораблю і його сім'ї. Але містер Холмс і доктор Ватсон повечеряли з нами, щоб відсвяткувати благополучне повернення Гаррі.


Гаррі сказав, що він був радий, наскільки це можливо, хорошого вечері. "Їжа в Італії відмінна, якщо ви любите такі речі," сказав він, "але, о, як же я скучив по хорошому англійському м'яса і картоплі".


Він розповів, як містер Холмс зустрівся з ним у Парижі і завоював його довіру— “Мені було ясно, що він зробив більше, ніж просто прийняв розповідь Грегсона. Я був вражений тим, як багато він знав про те справі в Единбурзі — звичайно, набагато більше, ніж я. На прохання Холмса Гаррі зробив свою фотографію і передав її містера Холмса разом з адресою, за якою містер Холмс міг послати йому телеграму. Вони домовилися про фразу, за допомогою якої містер Холмс назве себе автором. Через кілька тижнів від містера Холмса прийшла телеграма, в якій Гаррі пропонувалося повернутися в Лондон. Гаррі так і зробив, а решту ви вже чули.


Містер Холмс розповів, як вони з Ватсоном спочатку вирушили в Едінбург, щоб поговорити з інспектором поліції, відповідальним за розслідування вбивства Парра і шахрайства з Юконом і Маккензі. Він підтвердив, що ніхто з тих, кого він допитував, не описував нікого, схожого на Гаррі, серед інтриганів. Містер Холмс вже дещо знав про містера Муді з його попередньої листування, і його важливість для справи стала ще більш очевидною в розмові з інспектором. Отже, містер Холмс і доктор Ватсон сіли на пароплав до Леруика і особисто поговорили з містером Муді. Це інтерв'ю ще раз підтвердило, що Гаррі не був серед людей, залучених в схему. Містер Муді люб'язно погодився поїхати з ними в Лондон, і містер Холмс відправив Гаррі свою телеграму, перш ніж вони покинули Lerwick.


Доктор Ватсон їв краще, ніж за останні дні, і продовжував розповідати про те, якою смачною була баранина і як погано йому було під час їх подорожі. "Це було жахливе подорож", - сказав він. “Мене ніколи так не нудило в море. І коли ми дісталися до Шетландських островів, вони були самим безплідним і штормовим форпостом, який я коли-небудь бачив. Маленькі кам'яні хатини на болотах, торф'яні багаття, холод і вітер. Навіть баранина мала рибний присмак. Мені сказали, що вівці їдять морські водорості через відсутність хорошої трави для прожитку, і їх раціон додає м'ясу смак. Я не міг це є. Але Холмс, схоже, цього не помічав."


Гаррі запропонував містера Холмса заплатити за все, що той зробив. "Це може зайняти деякий час, тому що мені потрібно встати на ноги, "сказав він, - але ви отримаєте кожен шилінг". Але містер Холмс не взяв ні пенні. Він сказав, що був би щедро винагороджений, якщо б Гаррі навчив його деяким прийомам впевнених у собі людей і час від часу знайомив його з людьми, які могли б бути йому корисні. Гаррі був більш ніж готовий допомогти. Насправді вони з містером Холмсом швидко подружилися.


Е. Ф. справді! Як це було?


Місіс Х. Містер Холмс, звичайно, вивчав криміналістику, і він знаходив Гаррі та його професію інтригуючими. Та Гаррі був дуже розумною людиною, хоча і самоучкою. Вони могли годинами розмовляти один з одним, покурюючи свою люльку, особливо після того, як Гаррі залишив торгівлю і купив винний магазин разом зі своїм другом Морісом—містером Деланьи. Гаррі багато чого навчив містера Холмса про деяких видах злочинів і познайомив містера Холмса з багатьма людьми з лондонського злочинного світу, які надали їй велику допомогу. містер Холмс навіть час від часу звертався до нього з проханням допомогти у деяких його справах. Насправді, ми з Гаррі обидва вчили містера Холмс навчився користуватися сценічним гримом. Я допомагав йому з деякими маскуванням, про яких писав доктор Ватсон. Ви пам'ятаєте випадок, який доктор Ватсон описав як "Скандал в Богемії"? Де містер Холмс вперше зустрів Ірен Адлер?


Е. Ф. О, звичайно.


Місіс Х. Мені завжди здавалося, що містер Холмс живить якусь ніжність до цієї міс Адлер. Ну, для цього я зобразив його священиком-нонконформістом, і Гаррі показав йому, як ходити. І ми зобразили безробітного грума, якщо я правильно пам'ятаю. Зрештою, він і сам став непогано гримуватися.


Е. Ф. Що трапилося з містером Хадсоном? Він—


Місіс Х. Жива й здорова, моя дорога. В даний момент він на океанському лайнері, що прямують в Америку. Я знаю, це звучить дивно, але Гаррі, дорогенький мій, просто не може кинути гру. Час від часу він відправляється у морську подорож і відшкодовує його вартість грою в карти. Просто щоб підтримати його, як він говорить. Іноді я ходжу з ним, але мені це не подобається так сильно, як йому. На кораблі просто нічим зайнятися. Тому цієї весни я вирішила залишитися вдома і насолоджуватися своїм садом. Але, моя люба, вже пізно, і тобі доведеться йти пішки в село. Ти приїхала на поїзді з Единбурга?


Е. Ф. Так.


Місіс Х. Тоді не буду вас затримувати. Якщо ви підете зараз, у вас буде достатньо часу, щоб встигнути на денний поїзд. Якщо ви побачите містера Дункана, квиткового касира, не могли б ви, будь ласка, сказати йому, що у людини, який продав Отто містера Холмса, що є на продаж ще один виводок щенят? Отто почав тут невелике захоплення собаками Баскервілів, не кажучи вже про те, що став батьком кількох вражаючих цуценят по всій селі. Зараз у кількох людей по сусідству є баски, і, схоже, ми, швидше за все, стане ще одним форпостом цієї породи. До побачення, люба, і спасибі тобі за те, що зайшла і послухала балаканину літня леді. Будьте обережні, проїжджаючи повз ферми Мюрреев. У них є баски, і іноді вони дозволяють йому вільно бігати по землі. О, мені здається, тепер я його чую.


Це була правда. Отто підняв голову і заскиглив, почувши цей звук, перш ніж встати поруч з місіс Хадсон, коли вона провела мене до дверей й помахала рукою на прощання. І коли я знову пройшов через ворота і звернув на путівець, я знову почув вдалині протяжний, наростаючий виття, описаний доктором Ватсоном. Навіть в ясному світлі травневого полудня це місце здавалося страшним і зловісним, як вересові пустки, які темніли на вершинах пагорбів позаду мене. Поки я йшов назад у село, час від часу озираючись, щоб переконатися, що джерело цього скорботного крику не слід за мною, я думав про сюрпризи, які виявила моя бесіда з місіс Хадсон, і про те, як у багатьох відношеннях вона оживила похмурі історії про доктора Ватсона і Шерлока Холмса в безтурботних полях і долинах шотландської сільській місцевості.


OceanofPDF.com


ІРЕН АДЛЕР


Для Шерлока Холмса вона завжди була жінкою. Я рідко чув, щоб він згадував її під якимось іншим ім'ям. В його очах вона затьмарює і домінує над усіма представницями своєї статі ... Для нього була тільки одна жінка, і цією жінкою була покійна Ірен Адлер, з сумнівною пам'яттю.


— "Скандал в Богемії"


автор КАРА БЛЕК


Кабаре з Вбивцями


НІЦЦА, 1914 рік


Чорні, як у жука, очі Нейдж Адлер звузилися, коли вона зупинилася в тіні, що відкидається бахромчатої пальмою арека. Жінка напівлежала в плетеному шезлонгу з змарнілим обличчям, молитовно склавши руки, але Нейдж знав, що вона прийшла занадто пізно.


“Мені шкода. Дуже шкода", - сказала медсестра, беручи Нейдж за руку і ведучи її через веранду клініки. “Ваша мати померла півгодини тому. Дуже мирно".


Незважаючи на їх відмінності, вона любила свою матір. І Нейдж знала, що її мати відповідала їй взаємністю на свій особливий лад. У куточках її очей потекли сльози.


"Мерсі, сестричка".


Вона поставила свою дорожню сумку і перехрестилася. Її мати виглядала розслабленою. Нарешті.


Вісімнадцятирічна Нейдж в окулярах без оправи і з зачесаним догори каштановим волоссям села. Її плечі поникли. Далеко будівлі Ніцци, оброблені персикової і тютюнової плиткою, спускалися до бірюзовому Середземному морю. В безхмарному провансальському небі ширяв гаряче повітря. За вікном лікарні маленькі в'юрків лимонного кольору щебетали на перилах балкону. З саду внизу падали косі промені світла і доносився аромат апельсинових дерев.


Подорослішавши, Нейдж мало часу проводила зі своєю матір'ю, актрисою, яка колись співала в Ла Скала, але у неї розвинулися вузли на голосових зв'язках. Її мати зайнялася акторською майстерністю і постійно гастролювала. Урал, Баден-Баден, Лейпциг, але ніколи Пікаділлі або Бродвей, де батьки її однокласників ходили в театр. Принаймні, так вона сказала Нейджу. Нейдж, що виросла в монастирській школі-інтернаті, проводила канікули з Леоні, економкою своєї матері, або шкільними друзями.


І все ж в останній телеграмі матері вона обіцяла відповісти на питання про її сім'ю. На ті, які вона так часто задавала. Нарешті. Але тепер вона цього ніколи не дізнається.


Зажурена і розчарована, Нейдж заправила пасмо, що вибилося пасмо в свій шиньйон і обмахнулась віялом від задушливої вологості. Під вікном тролейбус з тентом катил по мощеної вулиці, що веде до клініці.


"Сестра, - сказала вона, - можливо, нам слід обговорити організацію похорону".


"Твоя мама залишила це для тебе". Сестра простягнула їй сумку, обтягнуту гобеленом. "Вона дала мені минулого тижня на випадок, якщо... "


Всередині лежав журнал в шкіряній палітурці, потертий альбом з фотографіями і потерті театральні програмки. Коли Нейдж відкрила журнал, звідти випали складені аркуші паперу, списані темно-синіми чорнилами коротким почерком її матері. Вона взяла його, разгладила товсті листи і почала читати. Її очі розширилися від подиву:


Моя дорога дочко, якщо ти читаєш це, я не можу сказати тобі про це особисто. Тому я повинен зробити це в щоденнику. Не перший мій вибір, але я був таким боягузом, що, можливо, це на краще. Моя дорога, я знаю, ти не схвалюєш мій спосіб життя, і я впевнений, що по мірі читання ти будеш не схвалювати ще більше, але життя - це не те, чого ми заслуговуємо. І слава Богу за це. Я доберуся до твого батька, але я повинен пояснити все по-своєму, яким би заплутаним не здавалося.


До того, як ти народилася, дорога, я працював агентом міністерства в Парижі. І ще кілька років тому. І тепер, після стількох років, уряд хоче нагородити мене медаллю за мою участь у справі Дрейфуса. Людина дійсно став жертвою ганьби. Отже, дорогий Сусід, будь ласка, візьміть невелику честь від Державної ради від мого імені. Хто знає ... можливо, вони нададуть вам посаду.


Але навіщо, запитаєте ви, медаль для мандрівної актриси?


Досить сказати, що у твого батька не було навіть проблиску в очах, коли все це почалося. Мені не пощастило після того, як на моїх голосових зв'язках утворилися вузли, що поклали кінець моєї оперної кар'єри. Але, за своїм звичаєм, я приземлився у своїх черевиках на гудзиках холодній сирій паризької взимку 96-го. Я була вдовою, відчуває важке фінансове становище, і деякі чиновники міністерства знали, що одного разу я перехитрила Шерлока Холмса. Я була тією жінкою, як Холмс назвав мене після нашої зустрічі в "скандал в Богемії".


У більш пізніх звітах доктора Ватсона жодного разу не згадувалося про мою участь у справі Дрейфуса з Холмсом. Але Ватсону я не подобався — такий ревнивий і підступна людина на мавпячий манер! І він опустив велику частину моєї історії. По правді кажучи, в більшості випадків він намагався виглядати добре. Я ніколи не прагнув з'ясувати подробиці дивних стосунків Ватсона з Холмсом. Але тільки дурень став би двічі покладатися на свою удачу, щоб перехитрити Холмса.


Думки про цю людину, як я часто думала про Холмса, приходили мені в голову ... Єдиному людині, не рахуючи мого дорогого покійного чоловіка Нортона, чий розум не поступався мою.


Але я відволікся.


Справа Дрейфуса було популярною темою протягом багатьох років. Капітан Альфред Дрейфус, як ви, ймовірно, знаєте, був єдиним офіцером-євреєм у французькому генеральному штабі в 1894 році, і його звинуватили в передачі французьких військових секретів німцям. Він постав перед військовим трибуналом за закритими дверима, був визнаний винним одноголосним вердиктом і засуджений до довічного ув'язнення на острові Диявола у Французькій Гвіані.


Але я забіг вперед у своїй сазі. Тієї виснажливої зими у Парижі, після прослуховування в Англійському театрі, я отримала роль місіс Дэвентри у п'єсою Оскара Уайльда "Тоді говорили про Лондоні". Але це мало допомагало зводити кінці з кінцями.


Холмс був у залі. Слава Богу, я зрозумів це після оголошення завіси.


Після подання в дверях моїй гримерці з'явився представницький сивочолий чоловік у чорному оперному плащі з величезним букетом рідкісних ханаанских лілій.


"Мадам Нортон, будь ласка, прийміть скромний букет і мої компліменти, минулі і справжні", - сказав він. "Ваш виступ стоїть в одному ряду з польовими ліліями: чисте й незаплямоване". Безпомилково впізнаваний низький голос насторожив мене. Проте чоловік був дуже високий, вище, ніж я пам'ятав Холмса. І фігура у нього була більш округла. Його обличчя, більш широке - обличчя іншої людини.


"Навіщо ви прийшли, месьє ..." - сказав я спантеличено.


"Герцог де Ланган," перебив він. Він швидко увійшов у двері, що суперечило його габаритам, приклавши палець до губ. Його чорні очі блиснули, і моє серце забилося.


Шерлок Холмс!


"Прошу, просвіти мене ... Герцог". Я посміхнувся. “Моя роль не заслуговує таких лілій, які так рідко трапляються взимку. Я не знаходжу порівняння ні з собою, ні з тепличними квітами. Витривалий пустельний чагарник, чіпкий і дикий, бореться з вітром і квітучий під дощем, здається більш відповідним ".


- З цим погодився б і мудра людина. Холмс посміхнувся у відповідь. Його погляд затримався на ній. “ І все ж, коли представниць мого підлоги можна було звинуватити в мудрості?


Я світилася; я нічого не могла з собою вдіяти. Такий дотепний і чарівний чоловік збуджував мене, забувши про всіх зовнішніх проявах. Минуло так багато часу з тих пір, як я відчувала таку силу потягу. Я не знаю, що на мене найшло, але коли робочий сцени висунув голову, оголошуючи: "Виклик на біс, мадам Нортон, швидше, будь ласка!" Я притягнув Холмса або дюка де Лангана ближче, на очах у всіх, за лаштунками, і поцілував його. Міцно і швидко. І, на мою ще більшого подиву, він відповів. "Тебе нелегко забути, Ірен," сказав він, дихаючи мені в вухо. “ І ти все погіршуєш. В його очах промайнув дивний вираз, чи то з жалю, чи то тугу, чи то суміші того й іншого, що я не змогла розшифрувати.


Хлопчик за лаштунками смикнув мене за рукав, витягуючи під стіну оплесків. Я відчув такий трепет, якого не відчував з часів мого оперного тріумфу в Ла Скала. Мене не хвилювало, навіщо Холмс так маскувався і замішаний я в його махінації, що вони явно віщували, але тільки те полум'я пристрасті і інтриги, яке увійшло в мою змучену роботою і сумну життя.


Бачення пізнього вечері в пивній з шампанським і устрицями кружляли у мене в голові. Але коли я повернувся після кількох виходів на сцену, Холмс зник. Заінтригована і розчарована більше, ніж хотіла зізнатися, я взяла букет з туалетного столика, заваленого баночками з пудрою.


Біля входу за куліси не було видно ні одного извозчичьего екіпажу. Мене вітали тільки жовтий світло газових ліхтарів і мокре, слизьке каміння бруківки. Пригнічений, я щільніше закутався в плащ, щоб дійти до своєї кімнати на горбистому Монмартрі. Особливо довго і важко було йти під холодною мжичкою. Чому Холмс з'явився переодягненим? Можливо, використовував мене як хитрощі, щоб вийти через задню частину кінотеатру. Ходило безліч чуток про його вживанні наркотиків, але я знав, що він утримувався, коли вів справу. Я стиснула квіти, важкі і показні, готова викинути їх в сміттєву купу ... . Мені не приносило задоволення боротися з ними під час мого сходження по крутих вуличках до Монмартру.


І тут я намацав тонку скляну трубку, схожу на капсулу, серед стебел лілій. Під газовим ліхтарем на вулиці Лувр я нахилився, щоб зашнурувати халяви чобіт. Я витрусила білу папір, згорнутий всередині. На ній було написано дрібним чорним павутинним почерком;


Чекай мене на площі Гудо, із задоволенням.


Як несхоже на Холмса говорити "будь ласка".


Я знав цю площу, де заросла деревами місце виходило на стару пральню, нині ательє художників. І це було в кварталі від моєї квартири. Засунувши газету в черевик, я встав і поспішив у бік Монмартру.


Темно-зелений фонтан на площі Гудо, увінчаний загостреними верхами, які тримали чотири дівчини, струмувало в ночі. Краплі води заціпеніли на булижник, відбиваючись у мерехтливому світлі газового ліхтаря. Стривожений, я знайшов темний дверний проріз і закутався в плащ, рятуючись від холоду. Кругле місце було пустельним під єдиним скелетообразным деревом, позбавленим листя.


З відкритого світлового люка в похилому даху доносилися приглушені звуки сміху і танцюючий жовте світло. Висока постать скрадалася уздовж будівлі. Він стояв переді мною, вимальовуючись силуетом на тлі ажурних чорних гілок, що нависають над беззвездным небом.


“ Навіщо така секретність і маскування, Холмс? - Запитав я, переводячи подих і намагаючись стримати хвилювання.


“ Потерпи моє удавання, Ірен, у мене є лише мить. Його очі впилися в мене. Він оцінив мій мокрий, забруднений вигляд, так несхожий на костюмовану виконавицю в гримі, яка брала нагороди незадовго до цього.


"У мене не було часу сказати вам раніше", - сказав він. "Марі-Шарль-Фердинанд Уолсин Естерхазі".


"Ви вимовляєте це ім'я так, як ніби вона щось значить для мене, Холмс", - сказав я, збитий з пантелику своєю втомою. Моє дихання перетворилося в уривчасте хрипіння.


“ Можливо, ви знаєте його як графа Естерхазі, коханця Біжу-акробатки?


“Bijou? Ми виступаємо в одному ревю, Холмс, "сказав я, заскочений зненацька," але крім цього...


"У графа Естерхазі карткові борги," перебив він. “ Серйозні. Карткові борги ... Так от що все це означало? Моє збудження при вигляді Холмса випарувалося.


“ Приглядывай за ним, Ірен; дізнайся, як він працює у військовому міністерстві. Отримай запрошення в гральний притон на бульварі Кліші. Притон над друкарнею. Ірен, зроби це. Ти перехитрила мене одного, але допоможи мені зараз."


“ Але, Холмс, чому...


“Тільки ти можеш бути моїми очима і вухами там. Ніяких питань. Будь ласка. Зроби це для мене. Я не буду просити тебе про інше послугу".


Він засунув пачку су в кишені мого пальта. На коротку мить він знайшов мою холодну руку, стиснув її своєю теплою долонею і поцілував.


"Я знайду тебе знову", - сказав він. І, змахнувши плаща, зник.


Його ауру інтриги і безпосередності було важко розвіяти. І, по правді кажучи, магнетизм Холмса притягував мене, як би я був стривожений. Так було завжди.


Це стосувалося не тільки азартних ігор, я був упевнений, коли зупинився біля кафе під моїм будинком і купив кілька шматків вугілля. Ніч і довга прогулянка змерзли до кісток. В своїй маленькій мансарді я поклала ханаанські лілії в розбитий глечик, який стояв на столі, розпалила невеликий вогонь і поворошила вугілля. За моїм вікном металеві перила сходів, що ведуть на мою горбисту вулицю, покрилися кіркою льоду. Моя мансарда на Монмартрі з видом на грифельно-сіру паризьку дах, затишно устроившуюся у викладеного цеглою камінного жолоба і постійно подрумянивающуюся. Бонус, оскільки холодної зими 1896 року ціни на деревне вугілля злетіли до небес. І навіть незважаючи на втому, я відчув, що від горища виходить привітне тепло. Відклавши свої побоювання до наступного дня, я заснув.


Я прокинувся від тліючих вугіль і негучною музики, доносившейся з вулиці.


Шарманщик і його посміхаючийся недоумкуватий син крутили ручку, стоячи внизу на булижник. Багато ночей вони спали на сусідньому виадуке. Я кинув їм кілька су і, тремтячи, вмився холодною водою з глечика.


Єдиним заняттям, яке я знала, була сцена. Попиваючи слабкий ранкову каву, я гортала некролог своїх батьків. Вони загинули в трентонском штормі кілька років тому. Моя єдина зв'язок з Америкою зникла. Повернувшись на дошку, моя стара праля сказала б: "Твоя бабуся, якби вона була жива". Але це був довгий шлях від узбережжя Нью-Джерсі до Правого берега Парижа. Іноді здавалося, що це занадто далеко. В інші дні - досить далеко.


Але це було ціле життя тому. В Америці для тебе нікого не залишилося, Нейдж. Франція, моя прийомна країна, - твоя країна.


Я оселився на Монмартрі, богемному центрі художників, соціалістів і письменників. Мене приваблювали не тільки мистецтво і анархія. Бруковані і утоптанные земляні вулиці робили це дешевим. Дешевим до чортиків. У той час Монмартр все ще був селом, межує з Парижем.


Але в той ранок я знайшов у себе під дверима конверт, який прогавив. Всередині було написано: “Нарешті-то для тебе є робота ... чекай мене вранці. Привіт".


Вражений, я протер ганчіркою стіл, привів у порядок свої нечисленні пожитки і вщипнув себе за щоки, щоб почервоніти. Чому це сталося зараз ... це якось пов'язано з Холмсом? Ці думки приходили мені в голову, але я не знаходив відповідей.


Чого Холмс не знав, та й звідки йому було знати, так це моєї зв'язку з міністерством Франції. У кращому випадку слабкої.


Трагічна загибель мого першого чоловіка Нортона під колесами некерованого екіпажу в Трієсті перевернула мою долю. Шурин Нортона Месли, офіцер французької армії, наймав його для виконання випадкових завдань. Тільки після смерті Нортона я дізнався, упокой господи його душу, що він взяв на себе роль неофіційного зв'язкового в Парижі емісара короля Георга. Але безгрошові вдови не включалися в платіжну відомість короля.


Я все ще була красива; за це слід дякувати води Баден-Бадена. Але я наближалася до того, що французи ввічливо називають жінкою певного віку. Вимальовувалася похмура перспектива благородної бідності в прибережному Сен-Мальо, де викладали драматургію відпочиваючим англійською дітям чи аматорським театрам.


Зіткнувшись з такими приземленими перспективами і міркуваннями, що це буде мій останній шанс в театрі, перш ніж, на жаль, мені доведеться піти на спокій, я відновив свої зв'язки в полусвете.


Цей сутінковий світ куртизанок, артистів, танцювальних залів та кафе-кабаре пропонував спорадичну роботу. І все ж це дало мені час пройти прослуховування в "належний" театр. Якщо б тільки роль місіс Дэвентри могла підтримати мене, я б відмовилася від всього іншого.


Але це був мій шурин Месли, молодий військовий аташе, який звернувся до мене за кілька місяців до цього. Одного разу ми зустрілися в садах Тюїльрі, і він згадав, що міг би мені допомогти. Але з тих пір ні слова.


Пролунав гучний стукіт у перекошену дерев'яні двері.


Я відкрив її і побачив Меслея, мого шурина. Його висока постава в моїй тісній каюті; синій плащ, що приховує його полкову форму, але не його блискучі чорні чоботи, здавалися недоречними. "Маленька, ех, зовсім небагато роботи, але постійна", - сказав він, приєднуючись до мене на Монмартрі тим лютневим днем.


“Я ціную твою допомогу, Месли. Після смерті Нортона наш зв'язок не була тісний". Месли, по суті, мало що був мені повинен, тому я був вдячний за будь-яку увагу.


"Мій покровителю потрібні послуги американського емігранта в Парижі", - сказав він, розгладжуючи свої загострені вуса.


Месли, який, зазвичай, вдавався до розмовною контраргументам і нескінченних дискусій в галльську традиції, здавався надзвичайно безпосереднім.


“ Не кажучи вже про такий освіченою і красивій жінці, як ти, Ірен.


Після короткої спалаху чарівності я сподівався, що він продовжить свій прямий підхід і перейде до справи.


"Тільки ти можеш це зробити".


Здивована, я відірвала погляд від жорсткого корсажа з чорної тафти, який намагалася приручити металевим праскою з високою ручкою. В димчастому дзеркалі було видно моє смугасте ранкове сукню від bustle, єдине пристойне, що у мене збереглося, і мої довгі волосся, скручене в ганчірочку і укладене навколо голови.


Я відчув надію. Принаймні, я міг заробити щось крім тієї дещиці, яку привласнював в театрі і кафе-кабаре. Жар, що виходить від догорающих вугілля в чавунці, приводив мене в розпач. Одного разу хтось гладив для мене весь ранок; тепер я оцінила такі зусилля!


"А робота?" - Запитав я.


"Ми зробимо так, щоб це коштувало вашого часу", - сказав Месли.


Коли я повісила полусмятый костюм з тафти на ширму для переодягання в три чверті і звернула на нього свою увагу, я здивувалася, чому він не відповів на моє питання.


Згораючи від цікавості, але відчуваючи необхідність грати роль господині навіть в обмеженій мірі, я поставила два келихи з товстим дном на грубий дерев'яний стіл і налила з графина "вин руж". Меслай прийняв запрошення і підняв свій келих.


"Салют!" - Сказав я.


Він підняв свій келих, чокнулся з моїм і осушив гнилу настоянку, яку я задешево купив в бістро внизу. "Певні передумови Третьої Республіці вимагають ретельного вивчення", - сказав Месли, його погляд був спрямований на мою стіну з театральними афішами. "Постійне спостереження, якщо ви розумієте, що я маю на увазі".


Для мене це прозвучало ухильно.


"Дорогий Месли, мої шпигунські ролі виконувалися тільки на сцені". Я усміхнувся. "Нортон виконав їх у реальному житті, про що я дізнався зовсім недавно, але я чудовий перекладач ... "


"Я маю на увазі ваших знайомих в полусвете," перебив він. "Ти літаєш серед циганок, зухвалих красунь в трусиках, полулежащих одалісок і прозорих моделей в вуалях верхи на циркових коней".


В устах Меслая це звучало екзотично і пишно, але він і не підозрював, що для того, щоб вижити в цій суворій негламурной життя, жінці потрібні тверда воля, гнучкий інтелект і в той же час уміння здаватися покірною і спокусливою. Жінки стрибали по канатах. Таким чином, можна було уникнути вулиць. Можливо, можна було навіть здобути перемогу.


"Так, Месли, я знайомий з цією середовищем", - сказав я. "Більше, мабуть, нічого".


"Але у вас є вхід за лаштунки, куди мало хто може потрапити", - сказав він. "За лаштунками, казино і борделі, в притонах серед млявих наркоманів, курців опіум, зрозуміло, таємний візит, щоб викликати підозру у чоловіка".


Його брови піднялися в благанні.


Холмс сказав приблизно те ж саме. Що Месли хотів, щоб я зробив?


Банкнота в п'ятсот су в його руці, затягнутою в рукавичку, спокусила мене. Мої костюми були закладені, наш останній рахунок в готелі на Рю де ла Пе так і залишився неоплаченим, а моя покоївка, Леоні Герард, вирушила в робітного дому, коли я був не в змозі її собі дозволити. Мене мучила совість, коли я бачила, як її дитина просить милостиню на вулиці.


Тепер я міг, нарешті, виплатити Леоні прострочену зарплату і позбавити її дитину від необхідності просити милостиню на узбіччі.


"Що конкретно ти маєш на увазі, Месли?" - Запитав я.


Він поставив недопитий стакан і пригладив вуса. "Ірен, ми пропонуємо тобі сплести мережа, можна сказати," він посміхнувся, — інформаторів в мюзик-холах, театрах і борделях Монмартра. Заводьте знайомства з консьєржами, прибиральницями, завсідниками кафе і метрдотелями ресторанів."


Я чекав, коли опуститься гільйотина — коли він скаже мені про мету своїх пошуків. Але його захоплений погляд слідував за сріблястим туманом, сланким по пагорбу Батт праворуч. Під нами візок з деревним вугіллям загрохотала по каменям, коли продавець крикнув "вугілля". Він зупинився, і я підштовхнув його далі.


"Месли, щоб це зробити, я повинен знати чому, інакше я не зможу знайти правильного ..." Тут я завагався, трохи не сказавши "мушар", але "підсадна качка" не було приємним відтінком ні у французькому, ні в якому-небудь іншій мові.


Він знизав плечима. “Згода. Нас цікавлять звички деяких французьких офіцерів. Артилерійські офіцери, їх пороки і грішки".


Мої думки знову повернулися до таємничого появи Холмса і до того, як він благав мене повідомити інформацію про військовому графі. Чи це Могло бути пов'язано ... але як?


“ З метою шантажу, Месли?


"Можливо, але більше схоже на підкуп", - сказав Месли. "Ми хочемо знати, хто пов'язаний з капітаном Дрейфусом".


У той час Дрейфус, маловідомий військовий офіцер, постав перед військовим трибуналом і був засланий на острів Диявола. Його ім'я ще не було загальним. Це було до сумнозвісної статті Золя "Я звинувачую".


"Це здається важким", - сказав я. Театральна команда була згуртованою, в полусвете панувало товариство, а інтелектуалам був притаманний нешанобливий гумор.


"Розумне розподіл цих грошей допоможе", - сказав він, витягаючи з кишені пачку банкнотів по десять су.


В його словах був сенс, і я, звичайно, сподівався на це.


"Припустимо, ваше спілкування зі мною буде позначено, коли", - сказав він, піднімаючи пляшку вина, пляшка буде стояти на підвіконні вашого вікна. Ми зустрінемося тут".


"Ваші візити можуть привернути увагу", - сказала я, думаючи про моє допитливого консьєржці, якої я заборгувала орендну плату за тиждень. - Приходь в “Бульйон де Пер", їдальню на Пігаль, якою управляють добрі батьки, які рятують заблудлі душі. Принаймні, це дає перепочинок і що-небудь тепле для шлунка. Я підморгнув. “ Їдальня знаходиться між рестораном "Богема" і клубом "Бум-Бум" на площі Пігаль. Татові Анджело можна довірити передачу повідомлень на випадок, якщо хтось з нас не прийде.


"Ааа, терміновий переклад", - сказав Месли.


Гаразд, нехай Месли визначить нашу домовленість як складну процедуру маскування. Мене це мало турбувало.


Ми домовилися про нашу наступну зустріч, потім він пірнув під похилу дерев'яний дах і пішов. Я спостерігав за його розмашистої ходою, коли він звертав на слизьку від дощу вулицю Лепік. Він не обернувся, хоча я впевнена, що він знав, що я проводжаю його поглядом з вікна.


Знайти інформацію про це капітана Дрейфусе або графі не повинно було виявитися надто складним, принаймні, я на це сподівався. Як тільки я набрався сміливості, самі обходи Монмартра і площі Пігаль виявилися цікавими. Побоюючись дошкульного сміху, я був приголомшений галльським знизуванням плечей і відкритою долонею, яку отримала моя місія. Щоб узаконити свої пошуки, я натякнув, що на карту поставлено честь принца Уельського, майбутнього Едуарда VII, відомого любителя нічного життя та певних "будинків".


Поки що я підкупив кривоносого вишибалу в Cabaret aux Assas sins, щоб той повідомляв мені про візити офіцерів, змастив долоню натурщицам в ательє на Монмартрі пляшкою абсенту, заручився допомогою Троянди ла Руж, вуличної повії і іноді співачки з кабаре, і домовився з піаністом, який розважався в сумно відомому борделі Сентье, щоб той стежив за уподобаннями офіцерів.


Я також скористалася послугами моєї колишньої покоївки Леоні. Оскільки Естерхазі, офіцер французької армії, працював у військовому міністерстві, Леоні, часто відвідувала офіс під приводом пошуку роботи, не спускала з нього очей.


На щастя для нас з Леоні, їй запропонували роботу прибиральниці офісів і помічниці консьєржа, у якого була хвора нога і він наближався до пенсії.


Але як отримати запрошення в гральний притон, про який згадував Холмс? Я багато думав по дорозі на репетицію. В глибокій задумі я пройшов повз круглої металевої вивіски "ТЮТЮН" над магазином темного дерева на початку вулиці Толоз. Я знову обдумав слова Холмса і задався питанням, чи працювали вони з Меслеем на одну сторону. Чи ні.


Але я задавався питанням, як завоювати довіру Біжу. Видневшийся на вершині цегляно-червоний мулен бовванів удалині, вітрила якого давно перестали обертатися. Я піднявся широкими сходами з роздільними сходи темно-зеленими газовими ліхтарями, схожими на корони. Через кожні кілька ступенів від неї відгалужувалися гратчасті майданчики, що ведуть до високих квартирах і магазинах.


До того часу, як я дістався до Le Chat Noir, я відчував себе нітрохи не мудріше. Я пробралася за лаштунки повз клоунів, чревовещателей і танцівниць живота до Біжу, акробатці ревю, разминающейся. Біжу підняла ногу, обтягнуту гофрованими панталонами, прямо вгору і зробила надріз на щиколотці за шиєю. Після ще однієї енергійної розтяжки вона, на мій превеликий захоплення, склалася в повний шпагат. "Фантастика", сказав я. "Біжу, у тебе, мабуть, потрійні суглоби".


Вона посміхнулася.


На туалетному столику стояв флакон дорогих парфумів.


"Або закоханий," сказав я.


"Запитай мого нового коханця", - сказала вона, зігнувши свої гнучкі руки дугою. "Він великий майстер, аристократ, хоча в спальні цього не скажеш", - сказала Біжу, заразливо посміхнувшись щербатыми зубами. Філософія будуара Біжу здавалася освіжаючої, якщо не угодливой. Вона розпустила свій темно-каштановий пучок на маківці, похитала головою, потім зібрала їх у пучок. Вона витягла свої довгі ноги, потім вигнула спину, як кішка. "Насолоджується хорошим життям, чи не так?" Запитав я, сподіваючись, що вона клюне на наживку.


"Йому подобаються столики", - сказала вона.


- Аматор покеру або "чемін де фер"?


Вона знизала плечима. “ І те, і інше, звичайно.


"Я небайдужий до баккарі". Я голосно зітхнув. "Хочете вірте, хочете ні, але я допоміг багатьом 'друзів' в Гранд Казино. Одного разу ми зірвали банк в Монте. Звичайно, молдавський принц продовжував купувати мені фішки. Сині. І я продовжував вигравати все більше. Їх було багато і багато. В кінці вечора я пригостив усіх офіціантів шампанським ".


"Але тепер тобі не пощастило, а, американець?" У Біжу була вулична кмітливість.


“Нехай фішки розповідають історію, але коли мені щастить, ніщо не заважає. Біжу, по-іншому і не скажеш, але я притягую удачу".


Вогкий холод, що йшов від сирих кам'яних стін, трохи розсіювався маленької вугільної піччю. Запах гриму і сморід тіл не були заглушені дешевої рожевою водою, яку дівчата щедро використовували для канкану.


"Чому б тобі не уявити мене, Біжу?" Сказала я, завдаючи пудру перед дзеркалом з ртутного скла у всю довжину маленькій гардеробній. "У мене є подарунок".


"Тільки один?" Біжу всміхнулась, її панталони з оборками місцями протерлися. “Ех, американець ... Він міг би піти на це. У нього є друзі, яким ти б сподобалася.


Завісу "Le Chat Noir revue" відкрився, і з'явився свистун в чорно-білому костюмі п'єро з білим обличчям і сльозами, чия мелодія змагалася з співом птахів. На задньому плані лунали звуки акордеона, поки виступали Біжу і Фредерік, акробати. Потім пішла моя пародія на англійську. Англо-французькі відносини були напруженими з часів битви при Ватерлоо. Я зобразив пантомімою знамениту фразу Наполеона про те, що британці були нацією крамарів. Зображуючи надутого бюрократа, я вибирав в натовпі найближчого джентльмена, огрядного, сідав до нього на коліна і буквально змушував його їсти арахіс у мене з рук. Глядачам це подобалося кожен раз.


На моє розчарування, в залі не було і сліду графа Біжу. Ні на наступний день. Біжу теж не було видно. Мені пора поговорити зі своїми інформаторами, розв'язати їм язики ще кількома су.


"Ça va, Anton?" - Запитав я швейцара в "Кабаре Асасинів", коли на наступний вечір плентався по площі Пігаль. Я приєднався до нього під віялоподібним навісом зі скла і заліза.


"Чудово, але світ, схоже, лежить тягарем на твоїх плечах", - сказав Антон.


"Нічого такого, що не прояснило б деякі цікаві новини", - сказав я собі під ніс. Кілька бородатих чоловіків вийшли з дверей кабаре, тупаючи чобітьми по мокрій бруківці. Антон жестом попросив мене почекати.


Добре, мені потрібна була зачіпка або обіцянку такої.


Здивована відмовою чоловіків від пропозиції Антона зловити їм екіпаж, я дивилася, як вони спускаються крутою звивистою вулицею.


“ Значить, ці вбивці воліють ходити пішки? Я дивилася на краплі дощу, танцюючі по каменям.


Він посміхнувся, і його блиснув кривий ніс у світлі лампи. "Просто чехи з Праги з повними животами, бажаючі відпрацювати свій вечерю", - сказав він. “Але вони були цікаві, чекали одного. Угорського офіцера. Графа".


“ Угорський граф так і не з'явився? - Запитала я, навострив вуха. Лив дощ, і я обхопила себе руками, рятуючись від холоду.


“Цей угорець - французький офіцер, який отримав призначення. Судячи з їхньої розмови, любові там не пропало".


Заінтригований, я примружився. “ Ви говорите по-чехословацки?


"Моя мати була чешкою", - сказав він. "Але я не поділяю цього з багатьма".


"Вони згадували графа Естерхазі?" Запитав я. Я знав, що Естерхазі - польське прізвище.


"Естерхазі?" Він посмикав себе за бороду. “Фердинанд Валсин був тим, кого вони згадували. Він приходив, але я не бачив, як він йшов".


Де я це чув? Я міцно задумався.


Звичайно, від Холмса! Марі-Шарль-Фердинанд Уолсен Естерхазі ... Граф Естерхазі. - Ви не бачили, як він ішов?


"У мене немає очей на потилиці, коли я беру свій обід, чи не так?" Я посміхнувся. "Але я думав, у всіх швейцарів є інший набір".


Принаймні, тепер я знав, що Естерхазі приїжджав, і інші теж шукали його.


“ Антон, а що тут відбувається, крім кабаре і їжі?


"А гра "Чемін де фер" з високими ставками?" - запитав він тихим голосом.


Я кивнув. “ Ставки вище, ніж у грі над друкарнею на площі Кліші?


"Багато спадкоємці перейшли з рук в руки тут, коли над Монмартром зійшов світанок".


Це звучало як гра, яка привернула б Естерхазі ... Як банальний метелик на полум'я.


Я вклала йому в руку банкноти по франку. “Якщо цей Уолсин з'явиться, або пізніше у будь-який час. Відправ гінця, знайди мене або залиш мою записку консьєржу".


Але, повертаючись додому з площі Пігаль у той вогкий вечір, я помітив, що за мною слід кремезний чоловік з бакенбардами. Так було з тих пір, як Бато Лавуар, стара пральня, захоплена художниками, виходила фасадом на мощену площа. Мене охопили погані передчуття.


За мною пішли повз невеликого парку і вгору по крутих звивистих брукованих вуличках.


Я пірнув у місцеву закусочну. Чоловік, який пішов за мною, чекав зовні. Він дивився на вітрину, але я міг бачити його велику фігуру крізь літери, намальовані на вітрині магазину, погойдуються взад-вперед.


Вибравши шматочок сиру, я сплатив суму, належну за моїм кредитом, і швидко написав записку власнику. Власник у фартусі упакував мою покупку, витер руки об свій забруднений фартух, потім швидко кивнув, вказуючи на задню частину магазину. І підморгнув.


Я пробралася в задню частину магазину, повз чанів з солоною рибою, свежезабитых кролячих стегенець на льоду, прислоненных мішків з борошном. За рю Лепік вузька мощена вулиця була покрита льодом, а з ручних візків звисали бурульки.


З полегшенням побачивши, що вузька вуличка спорожніла, і втративши людини, я пробрався крізь мокрий сніг у свій овальний дворик на сусідній вулиці. Після виплати численних боргів у мене залишилося недостатньо коштів, щоб знайти альтернативне житло. Так що я залишився, радіючи своїй удачі мати теплу мансарду.


Мадам Люзар, консьєржка, жінка з жорсткими волоссям, схожа на бойову сокиру, вкинула пачку листів в мої похололі руки. Вона щільніше закуталася в шаль, відкрила двері своєї ложі і повернулася до мурлыкающей кішці, що сиділа перед палаючим каміном. Моє хвилювання досягло апогею, коли я піднімалася рифленим стертих сходинках будівлі, обмацуючи тиснені пергаментні конверти. Безсумнівно, свідоцтво заможного відправника.


Опинившись всередині, я насилу стягла з себе мокрий плащ, залишаючи калюжі на грубому дерев'яному підлозі. Заткнувши віконні щілини обривками газет, щоб не було протягу, я натягнула єдину суху пару футболок і запалив газовий ліхтар. Маленька кімната швидко прогрілася завдяки каміна, розлученій мадам Люсар внизу. Я повісила плащ сушитися на кілочок. Часто я спала на цегляній підлозі, випромінюють тепло, і сушила одяг за кілька годин. На відміну від інших, які щозими тремтіли і підхоплювали пневмонію, я вважала, що мені пощастило.


Я відкрила товстий конверт і побачила оголошення про майбутній прослуховуванні в Англійському театрі.


Не забуто ... чудово! Другорядна роль у фарсі Джорджа Бернарда Шоу "Вітальня". Я знав більшу частину першого акту, решта міг вивчити за день. Радість переповнювала мене. Справжня роль, і хтось додумався відправити її мені!


Я сіла, притулившись спиною до теплого цеглі, зі склянкою вина, з оголошенням про прослуховування і повна подиву. Саме тоді я помітила пляшку на підвіконні. Повернувся і вказав на зустріч з Меслеем. Те, що я повинен був зробити, але він, очевидно, увійшов в мою мансарду, випередивши мене.


Мій шлунок скрутило вузлом від неспокою. Те небагато, що я зібрала, робило мене недостойним інформатором. І думка про те, щоб знову тягнутися на вулицю в пронизливий холод темної зимової ночі, наповнила мене не просто передчуттям.


Я випив свою склянку. Знайшов свою майже сухий одяг і маленький камінчик, який я зігрівав цеглою. Для нічних подорожей я засовував гарячий камінчик в муфту, і тепло надавало моїм пальцям спритність.


Месли, можливо, і організував цю зустріч, але я хотів з'ясувати мету своїх розпитувань. Або умити руки, вирішив я. Я був настільки сповнений рішучості розібратися в цій скритності, що радість від мого майбутнього прослуховування померкла.


Я помітив Меслея, щеголявшего не в своїй франтівський формі, а в тьмяному пальто поверх неї, разливающего ложкою суп за довгим столом в "Бульйон де Перес". Запітнілі матові вікна надавали слабке світіння і казковий вид зубожілій площі Пігаль зовні. Отець Анджело привітав мене, запропонувавши тепле рукостискання і миску. Я стояла в черзі з "клошари", "втомленими дамами ночі" і "асорті голодних Монмартра". Ароматний і гарячий цибулевий суп з товстим, рідким розплавленим сиром завжди покривав мої нутрощі.


На цей раз я опустила кілька купюр в банку для пожертвувань, радіючи можливості подякувати отцям за їх допомогу.


"Навіщо ти заходив у мою кімнату?" Запитав я, сідаючи навпроти Меслая.


"І тобі теж доброго вечора, Ірен," сказав він, потягуючи столове вино, розбавлене водою.


"Досить гратися в кішки-мишки, мені треба зрозуміти мету", - сказав я. "Чи не розраховуй на мене".


Він посміхнувся. - А як щодо моєї інформації?


"Хороша думка, я не знаю, що я шукаю".


"Точність!" сказав він. “Але будь хорошою дівчинкою і скажи мені, що говорять твої контакти. Тоді я зможу довести, наскільки важливі твої навички для мого начальника".


Я знав, що Месли не той чоловік, якого можна відштовхнути. І, врешті-решт, він мені заплатив. Я перерахував список інформаторів. "Бачиш, це все".


"А що ти чув ... що-небудь незвичайне?" Він нахилився вперед. "Неважливо, наскільки маленька".


Пора згадати про неявку графа Естерхазі. Я переказав слова швейцара про людей, які його розшукують.


Його обличчя змінилося. Я побачила, як побіліли кісточки пальців на ручці ложки.


“ Що ти від мене приховуєш, Ірен?


Все навколо нас, здавалося, зупинився. Страх підступив до мого горла. Він знав, що я щось приховую. Я згадала чоловіка, який йшов за мною по п'ятах. Меслай наказав за мною стежити?


"Це Біжу", - сказав я. “Вона також бере участь у ревю в "Котячому нуаре". Цей граф Естерхазі - її коханець".


Дивна посмішка промайнула на його обличчі. Він глянув на наших сусідів по столу: стару жінку, яка клювала носом, і клошара, енергійно набрасывающегося на цибулевий суп.


"Зв'яжися з Естерхазі," сказав він, стишивши голос, але виразно.


"Як би я це зробив?" - Запитав я.


"Але я найняв вас, чи не так?" - сказав він. "Ви самі розберетеся".


"Мені шкода, Месли, я знаю, що у тебе є робота, яку потрібно виконувати, і гроші допомагають, але якщо ситуація не проясниться, вважай, що мої послуги припинені".


“ Ірен, чим менше ти знаєш...


"Тим менше я зможу зробити для вас," закінчив я за нього. “ Моєму слову і обачності можна довіряти. Я думаю, Нортон сказав би вам це.


І, судячи з погляду Меслея, я думаю, що Нортон так і зробив.


"Ми знаємо, що Естерхазі був зрадником".


"Хто такий ми і що він зрадив?"


“Він продавав військові секрети Німеччини. Не капітану Дрейфусу. Чого ми не знаємо, так це того, скопіював він Балканський план і передав його Німеччини і кайзеру Вільгельму".


“ Балканський план? - запитав я.


"Це життєво важливо", - сказав він. “Якщо у німців буде балканський план, у них буде ключ до нашої оборонної стратегії. Всі. Але ми все ще можемо змінити план і реалізувати нові стратегії ... навряд чи. Але ми повинні знати.


Але як я вписався в це? А що щодо Холмса?


"Як я можу це з'ясувати?"


“ Він гравець. По вуха в боргах.


Я знав це від Холмса, але прислухався.


“Ми знаємо, що де-то він веде облік своїх програшів, виграшів і секретів, якими володіє. Він жартував своїм колегам, що у нього є "банк секретів".


"А що щодо капітана Дрейфуса?" - запитав я. "Тоді військові виправдають його?"


Темні очі Меслея спалахнули.


"Я можу говорити тільки від імені своєї секції, але Естерхазі постане перед військовим трибуналом", - сказав він. "Але мені потрібна ваша допомога, щоб представити докази того, що план скомпрометований".


Не бажаючи вимовляти його ім'я, я не знав іншого виходу, крім як запитати навпростець. “ А як щодо чуток про Шерлока Холмса? Я з зусиллям зберіг незворушний вираз обличчя. “В Англійському театрі я підслухав розмову. От і все. Імовірно, він у Парижі".


"Значить, ви теж чули це про Холмса?" - запитав він так, наче це були старі новини. Месли знизав плечима і відламав шмат багета. “Він винюхує щось для корони. Неофіційно, звичайно. Британці хочуть, щоб Холмс зменшив вплив будь-яких файлів, скомпрометованих Естерхазі ".


Отже, Холмс працював на Англію, а я - на Францію.


"Чи означає це, що він налаштований вороже по відношенню до вашого міністерства?"


"Tiens." Меслай розкришив білу частину багета і розкотив її дрібні білі кульки. “Це означає, що Англія за Англію, а Франція за саму себе в тому, як тримати кайзера в страху ... як в незапам'ятні часи. Наполеон правильно витлумачив їх наміри — егоїстичні!"


І хіба Франція не була егоїстичною? Але, можливо, це було почуття самозбереження, оскільки їх будинок і вогнище межували з Німеччиною.


Ми з Меслеем домовилися про ще одну зустріч. Коли я йшов, на серці в мене було важко. Суперечливі емоції захлиснули мене. Тут я був не в ладах з Холмсом! Чого я ніколи не хотів, щоб це повторилося.


Однак Холмс так і не з'явився, і, чесно кажучи, у мене не було жодних зобов'язань перед Англією. Холмс намагався використати мою провину, щоб допомогти королю і країні, як вони використовували мого покійного чоловіка Нортона.


Чим більше я думав, тим більше розумів, що у мене є робота, яку потрібно робити. Підкріпившись ситним супом, я попрямував в "Кіт Нуар", щоб знайти Біжу. Моїм покликанням було акторство. Прийшов час мені застосувати свої навички.


"Біжу не бачили і нічого про нього не чули", - відповів Вартан, худорлявий менеджер за лаштунками, на моє запитання. Він пов'язав свій вовняний шарф навколо шиї. “Наскільки я розумію, їй не потрібно повертатися. Вона з тих, хто отримує розкішний квиток і приползает назад, благаючи, коли термін його дії закінчується. Розумієте, що я маю на увазі?"


Я не був упевнений, але кивнув.


“Вона запозичила костюм, дещо з моїх речей. Знаєш, де вона живе?"


"Сумніваюся, що вона там".


"Чому б і ні?"


“ Вона просунулася в цьому світі, чи не так?


У Вартана було за що зачепитися ... Була це ревнощі?


“ Але, принаймні, я міг би дізнатися, куди вона виїхала.


Він зміряв мене поглядом з голови до ніг.


"Алорс", сказав я. "Заробляти на життя досить складно і без покупки нових костюмів".


“ Вулиця Андруэ. Її мати - консьєржка у наріжному будинку. Це не можна пропустити.


Я піднявся по вузькій сходах Монмартра, званої вулицею, і біля мого будинку в тіні стояла Леоні.


Її очі матрони блищали від збудження. Вона потягнула мене назад в темний отвір сходів. "Не знаю, чи повернуся я на роботу, але у мене є це для вас, пані Ірен". Вона вказала на поділ своєї довгої спідниці. "Пакет з паперами".


"Сумку?"


"Пам'ятаєш консьєржку з грайливою ногою ... Ту, яку, як я тобі казав, я допомагаю бачити, тому що вона іноді 'нездорова'? Вона не викидає папери зі сміттєвих кошиків ... . Я дізнався, що вона їх врятує.


"І це все, що у тебе в сумці?"


"Пошта і листи теж!" Леоні кивнула. “Вона вважає мене дурнуватої і трохи повільною, але мене це влаштовує. Як ти і сказав, я повинен тримати очі відкритими і не розкривати рота. Отже, вчора у неї щось страшенно боліло у нозі, вона теж розпухла. Після того як я розпалив камін, прибрала великі приймальні кімнати, вона каже: "Принеси вміст кошиків'. Я так і зробив, і коли я збирався відправити їх у піч, вона закричала: "ні, Ні сюди!' Потім вона говорить забрати листа з коробок, взяти кілька і не поширювати їх. ... вона привела мені якусь дурну відмовку, але я просто кивнув."


“ Продовжуй, Леоні, будь ласка!


“Потім я згадую ... Звичайно, вона теж мала цим займатися, поки я там був. Але найцікавіше, що ці листи прийшли з військового відомства. Там працював граф Естерхазі. Я бачила його лише один раз. Вчора. Але він написав ось на цій синьою папері, вони називають її бордеро.


“ Чудова робота, Леоні!


"Це справжня каша, але, оскільки у мене не було часу її розсортувати, я поклав зверху синю облямівку".


“ Ти казкова принцеса, Леоні!


Вона криво посміхнулася, її очі заблищали, і я пошкодував, що в моєму житті так мало її було. Я сунув їй в руки пачку франкових банкнот, обійняв і сказав, щоб вона кілька днів побула вдома зі своєю дитиною.


Я заховала пакет у себе на горищі, знаючи, що пізніше розкласти його і спробую розібратися в ньому. Кілька м'ятих синіх бордюрів я разгладила, уражена незграбним почерком. Але підпису немає! Чорт візьми!


Один крок вперед і два кроки назад.


Так що тепер все, що я міг зробити, це знайти Біжу і подивитися, чи не веде її слід до графа Естерхазі.


Потащившись на вулицю Андруэ, я зрозуміла, що вона виходить на кабаре вбивць ... . Так Біжу познайомилася з графом?


І він знаходився в кварталі від площі Гудо ... де Холмс зустрів мене!


Я постукав у двері ложі консьєржа. Відповіді не було. У напівтемному дворі будівлі жінка схилилася над краном комунальної води. Вона побачила мене і випросталась, потім зробила невпевнені кроки з відром, перекинутим через руку. В темряві вона здавалася старою і змученою легкими нападами паралічу.


- Oui? - сказала вона, витираючи іншу почервонілу руку, не надто чистий фартух і примружившись, дивлячись на мене.


"Приємного вечора, мадам, ви, мабуть, мати Біжу..."


"Старша сестра," сказала вона, перебиваючи мене.


“Ааа, звичайно, будь ласка, прости мене. Світла немає, і мені сказали, що мати Біжу тут консьєржка".


Але сестра Біжу могла бути матір'ю, настільки виснаженою і змученою вона виглядала. Постаріла раніше часу. Занадто багато дітей? Занадто багато роботи в пральні, що я міг бачити її болісно потрісканим і запалених рук.


“ Тут нікого немає. Моя мати поїхала у Лілль, а Біжу ... хто знає?


Я не повірила їй ні на секунду. У всякому разі, щодо Біжу. Ці змучені турботами очі були вуличними. І добре, що так і буде. Вижити на пагорбі Монмартра було нелегко. Перш ніж я встигла сказати щось ще, я помітила огрядного чоловіка, який стежив за мною минулої ночі, зупинився біля вітрини буланжері навпаки. На ньому був казанок, золотий ланцюжок від годинника виблискувала у світлі газового ліхтаря.


З ложі почувся дитячий плач, і сестра Біжу поспішила вперед. Я проводив її, потім зупинився біля великої важкої двері і попрощався. Навіть не попрощавшись, вона закотилася всередину ложі.


Я побачив людину в казанку, що наближається до дверей.


Опинившись між недружньої жінкою і переслідує чоловіком ... Куди я міг піти?


Двері, ведуча в нижню печеру, були прочинені. Я прослизнула всередину і закрила її, вирішивши, що почекаю, поки він піде, а потім вийду. Але коли я добрався до кінця крутих вологих вапнякових ступенів, попереду показався відблиск світла. Це був не тупиковий підвал, а розгалужується попереду тунель.


Монмартр був сповнений вапнякових кар'єрів, обплутаних тунелями і повних виритих ям і кишень, схожих на сир. Та все ж над ними були побудовані будівлі. Я пішов по тунелю до світла. Може бути, це сусідній підвал для кабаре Асасинів?


На сирій стіні грубими літерами було виведено назви вулиць, крейдою - розташування газопроводів. Запах сирої цвілі і покидьків ставав все сильніше. Пагорби вологої землі і стопки винних пляшок зустріли мене, коли я увійшов у приміщення, схоже на підвал кабаре. Намагаючись зорієнтуватися, я прикинув, що це правильний напрямок.


Низький гул розмов долинав з-за вкрита плямами від води дерев'яних дверей, похиленою. Мене турбувало відчуття липкості в повітрі. Схопивши халат з купи брудних синіх, я зняла пальто, накинула халат поверх муслинового сукні, зачесала волосся назад і пов'язала на голову серветку, як це робили багато пралі та ресторанні мийниці кухонь, я сподівалася, що моє прикриття протримає мене до тих пір, поки я не виявлю Біжу або графа.


Я зрозумів, що далеко йти мені не доведеться, коли почув гучну лайку.


“Чорт би тебе побрал, Естерхазі ... Ти повинен п'ять тисяч! Зведи свої рахунки. Плати!"


"Хто ти?" П'янкий голос прошепотів мені у вухо.


Я підстрибнув.


“ Жінка, яка миє посуд, сер.


"І що ти тут робиш?" Цей голос належав дуже п'яному чоловікові з плямами і потоками їжі на жилеті. Він тримав мене за лікоть хваткою, схожою на кліщі.


У паніці я озирнувся. "Вони, сер". Я сказав, опустивши голову і вказуючи на купу брудного посуду.


"Тоді приступай до справи", - сказав він, сильно ущипнувши мене за зад і усміхнувшись.


Він відчинив двері. “ Отже, джентльмени, не кажіть, що я дуже спізнююся на гру!


Я швидко підняв очі. Всередині, навколо овального столу, в повітрі, густім від сигарного диму, сиділи троє чоловіків. В руках у них були келихи і картки. На столі стояли гірки різнокольорових чіпсів і графин з віскі.


"Завжди готова до нового партнера", - сказав голос. Я придивилася. Біжу, обмахуючись віялом і явно нудьгуючи, притулилася до плеча цього чоловіка. Красивий і розчервонілий, він хизувався доглянутою рудою цапиною борідкою і вусами. Це, певно, він!


"Не виплутуйся з цього, Естерхазі", - сказав йому один з чоловіків. "Розрахуйся, перш ніж..."


"Нехай наш друг приєднається до нас", - сказав Естерхазі, розгладжуючи кінчики вусів. П'яний чоловік, похитуючись, зайшов всередину.


“ Прибери це. Звільни мене трохи місця. "Він махнув мені рукою. "Ти чув мене ... Забери!" прогримів він.


Моя рука тремтіла, але я не підняла голови, взяла піднос і попрямувала у прокурений підвал. Я молила Бога, щоб Біжу мене не впізнала.


"Принесіть нам ще віскі," сказав чоловік.


"Хороша ідея", - сказав Естерхазі. "На цей раз я заплачу".


"І як?" - запитав підозрілий чоловік.


"Боргова розписка".


“ Як і всі інші? Він витягнув руку вперед, коли Естерхазі щось надряпав на серветці.


"Візьми це", - сказав він, простягаючи мені руку. "Принеси ірландське віскі і чисті склянки".


"Так, сер", - я знизив голос, опустив очі і спробував зітхнути.


Але слуги були невидимі, за винятком легких образ. Ніхто не звертав на мене уваги.


Я швидко наповнила піднос, витерла стіл серветкою, уникаючи попадання кольорових фішок, і вийшла.


“Поквапся! Прислуга стала такою лінивою в ці дні ..." - було останнє, що я почула, квапливо пробираючись через підвал в пошуках сходів. Я поклала серветку Естерхазі в кишеню сукні. Вийшовши з-за прилавка в кабаре, я поставила навантажений піднос на прилавок.


Столики кабаре були заповнені. Звуки акордеону та дзвін келихів наповнювали повітря. Поки я йшов, кілька відвідувачів, ще більш виснажених випивкою, мене попросили прибрати з їх столиків. Не звертаючи на них уваги, я підійшла до важкої оксамитної портьєрі, повішеною, щоб двері не проникав протяг.


Відкривши двері, я зіткнувся лицем до лиця з огрядним джентльменом в казанку, від якого, як я думав, мені вдалося втекти. Він витріщився на мене. Я зіщулився. Хтось підштовхнув його вперед, і я вдячна за шарф і все ще в халаті, опустила погляд і продовжила йти. Моє серце шалено калатало. Опинившись на вулиці, я побігла.


Досить сказати, що, як тільки я дісталася до критого дверного отвору, я зірвала маскування, перевела подих, шкодуючи про своєму зимовому пальто, залишеному в підвалі. Тремтячи в своєму тонкому муслиновом сукню. Назад я пішов кружним шляхом, через Монмартр.


Моя консьєржка, мадам Люсар, передала мені пошту. Ще рахунку. У себе на горищі я скинула мокрі черевики на шнурівці і поставила їх поруч з теплим цеглою.


Пролунав гучний стукіт у двері.


Невже мадам Люссар прогледіла якийсь лист?


Я відкрив двері і побачив кремезного чоловіка з бакенбардами, його мокре пальто було затиснуто під пахвою. Його маленькі свинячі очка наповнили мене страхом. Як він мене знайшов?


“ Мадам Нортон?


Я повільно кивнув.


"Еміль Кавур", - сказав він, знімаючи свою капелюх з дощовими краплями, важко дихаючи від напруження. "Пробачте мою сміливість, але запевняю вас, нам є про що поговорити".


“ Хто ви такий, пане? - запитав я.


Він посмикав себе за цапину борідку. “ Питання, мадам, над яким наймудріші філософи розмірковують і донині. Якщо ви дозволите мені увійти, ми зможемо забратися так, щоб ваш консьєрж нас не чув.


Виглянувши вниз, я побачив світ її олійною лампи на сходовому майданчику.


Мені нічого не залишалося, як підкоритися.


У Еміля Кавура були бакенбарди, як у баранячої відбивною. Він відчував себе як вдома на єдиному стільці в моїй мансарді, з хиткою ніжкою і всім іншим. Він оглянув костюми, розвішані на цвяхах, що стирчать зі стін, і закурив коротку чорну сигару.


“ Чому ви мене переслідуєте, месьє Кавур?


"Схоже, ви віддаєте перевагу богемний спосіб життя, мадам Нортон," сказав він, не відповідаючи мені. “ Якісь художні нахили?


Його самовпевнені манери дратували мене.


"Любити і не мати вибору - це не одне і те ж", - сказав я. "Це тебе стосується?"


"Прекрасний вид", - сказав він, встаючи і підходячи до вікна. Синяво-чорний паризький вечір внизу усеивали точкові вогні. "Ми знаємо, що Монмартр - розсадник анархістів, невдах, які прагнуть саботувати Третю республіку".


Переляканий погляд на моєму обличчі не залишився для нього непоміченим. Стежив він за мною, думаючи, що я замышляю підірвати уряд? Якщо так, то як я міг відмовити його, не розкривши завдання Меслея? Але я забіг вперед ... . Хто він такий? ... Де його документи?


І тут мій погляд впав на сумку, яку Леоні принесла мені під столом. Що робити?


"Син мого консьєржа в поліції", - сказала я, зобразивши на обличчі вираз, яке колись було у мене за столом для баккара в казино Монако. Я відкрила двері. “Він послужливий. Дуже допомагає, коли ображають мешканців. Я попрошу вас піти, поки у мене немає такого настрою. "


“ Пропонуєте мені піти, мадам Нортон? - запитав він, здивовано наморщивши лоба.


“ Мої манери мене підводять. "Я посміхнувся. “ Я завжди прошу, перш ніж вимагати.


Кавур залишився біля вікна. “ Закрийте двері, мадам. Не думаю, що ви хочете, щоб у будинку дізналися про ваше минуле.


Що цей огрядний тхір сховав у рукав з манжетами? Я теж умів блефувати. Мої борги були виплачені. Тільки що виплачені. Але це неважливо. Я заробляв на життя, хоча й бідно. Я б нічого не розкрив, поки він не надасть вірчі грамоти.


“ Якась зв'язок з тодішнім наслідним принцом, мадам Нортон, це освіжає вашу пам'ять?


Я закрив двері.


"Хто ти такий?" - запитав я.


"Скажімо так, я є частиною загального блага, як називають себе військові, захищаючи Матір-Францію".


Якесь внутрішнє чуття підказувало мені не згадувати ім'я мого шурина Меслая. "Прусський ганьба 1870 року і комунари розривають тканину нашого суспільства на частини", - сказав він, і його голос підвищився, немов звертаючись до натовпу. Він був майже смішний, але він знав мої секрети. Це робило його небезпечним людиною, до якого варто прислухатися. Невже мій колишній коханець, нинішній король, тримав мене під наглядом? Але я сумнівалася в цьому ... . Манери та риторика Кавура видавали розчарованого бойового коня.


Його наступні слова здивували мене ще більше. "Біжу, акробатка, le Chat Noir згадала тебе".


“ Так ось чому ти слідуєш за мною?


“ Скажімо так, це робить тебе цікавим.


“Так, звичайно, ми беремо участь в ревю, популярному серед робочого класу, аристократії і буржуазії з нетрів. На площі Пігаль шикуються черги на вечірні ранки".


"Нас цікавить граф Естерхазі, французький офіцер, її коханець", - сказав він.


"Але чому?"


"Будь корисний, і я буду корисний тобі", - сказав він, простягаючи мені візитну картку з вигравіруваним ім'ям Еміля Кавура, Статистичне управління.


“ Запитай сам Біжу.


Його маленькі очі звузилися. "Деякі міністри в певному уряді, схоже, стурбовані вашим..."


“ Існування? Той факт, що я приховав компромат на згаданого монарха, але не використав і ніколи не буду їм користуватися? Вони не довіряють мені, чи не так, оскільки вважають себе прибічниками і мають справу з брехунами.


Кавур дав глибокий уклін. "Вони ніколи не говорили, що ви розумний". Коли він підняв очі, її обличчя спотворилося від веселощів. "Обман - це валюта, як ви, здається, знаєте, в цих питаннях".


Дивацтва. Я хотіла, щоб він сказав, чому я і чому зараз.


"Мадам Нортон", - сказав він. “Докази проти Дрейфуса не повинні бути скомпрометовані. Я розраховую на ваше всебічне співробітництво".


"Що це за загроза?" - запитав я.


"Якщо нападуть на одного військового, ми всі станемо на його бік".


"Але я не розумію, чому ви не захистили Дрейфуса, офіцера..."


"Він єврей, мадам," перебив він. “ Вони захищають собі подібних.


"Так ось у чому справа?" У мене піднялося відразу.


"Звичайно, він був аутсайдером; він продавав секрети".


“Якщо припустити, що це зробив не він, а хтось інший з офіцерського складу, це зганьбила б ваш підрозділ. Ніколи не визнавай помилку, але продовжуй робити грубі помилки. Хіба це не військовий девіз?"


Він підняв палицю в мою сторону. Я спотворив правду і зайшов занадто далеко.


"Забирайся, поки що..."


Двері відчинилися. “ Вважаю, мадам Нортон попросила вас піти. Звичайно, я готовий допомогти, якщо вам знадобиться допомога на сходах.


Ми з Кавуром обернулися. Я втупився в обличчя Холмса, також відомому як герцог де Ланганс.


Відчувши тривогу за саркастичним тоном, Кавур коротко кинув "добрий вечір", люто подивився на мене і пішов.


Холмс почекав, поки він спуститься по сходах, потім увійшов всередину. Він тут же затиснув пальцями гніт свічки, мого єдиного джерела світла, і підійшов до вікна.


“ Він пішов. Але його шпигун, шарманщик, став стежити за тобою.


Мені було важко відчувати гнів. Бідолаха, я не заздрив шарманщикові ні за яку роботу, яку він міг знайти в такий холод.


"Я міг би впоратися з цим, Холмс", - сказав я.


“І, без сумніву, ти б досягла успіху, Ірен. Я, наприклад, безмежно поважаю твої здібності. Але все не так, як ти собі уявляєш", - сказав він. "Повір мені".


Він підійшов до мене, потім різко підійшов до закладеної цеглою трубі і сів, схрестивши ноги.


“ Але ти мені нічого не сказав. Нічого.


Я підійшов до вікна, темному оздоблення неба, усіяний зірками. “Вся ця погода пронизує до кісток; мороз, а снігу немає! Я ніколи не бачив Париж в снігу. Ви можете в це повірити, Холмс?


"Я теж, Ірен", - сказав він, в його тоні чулася покірність. "Я повинен тобі пояснити".


“Пояснення? Чому б не почати з того, на кого ти працюєш і чому. Тоді ми підемо звідти ".


“ Єдина проблема, Ірен, в тому, що французи і ми, англійці, - самі дивні сусіди по ліжку.


“ Ви забуваєте, Холмс, що я американець.


На цей раз він був спокійний.


Я села, згорнувшись калачиком поруч з ним, поклавши голову йому на плече. Поширюється жар від підрум'яненої теплого цегли та його повільне, рівне дихання заспокоїли мене.


Не знаю, скільки часу ми сиділи мовчки. Поки Холмс не зважився сказати мені, чого він хоче. Але прямо у нас на очах, під моїм вищерблено столом, лежала сумка, яку Леоні принесла з міністерства, з "бордеро" Естерхазі. А в моїй кишені його фірмова серветка для віскі.


Якимось чином все це має бути пов'язано.


“Ми не хочемо нової війни. З кайзером Вільгельмом найменше", - сказав Холмс, зітхнувши. “Королівський військово-морський флот ще не оговтався від останньої. Шокуюче, але факт: військово-морський флот тримає це в секреті. Роками тримається в секреті. Якимось чином французи знають про балканському плані з нашим зменшеним флотом і далеко не бездоганними можливостями і потай зловтішаються. Тим не менш, їх флот майже так само знищений, він не витримав би німецької морської атаки, і вони будуть сильно покладатися на наш. Сама підла загадка для всіх полягає в тому, що ця інформація могла утримувати військову таємницю ".


Отже, британці були "егоїстичні", як висловився Месли, але на те були вагомі причини. І французи теж.


"Але як ви можете сказати, передав цей Естерхазі балканський план?"


Холмс витягнув свої довгі ноги. "Не самий обдарована уявою хлопець, він назвав це 'Б' ... от і все. Але у нас немає копій його "бордеро"; схоже, консьєрж шпигує на користь німців і риється в смітті ".


Я хотіла сказати йому, що його пальці майже торкалися їх. Але я стрималася. То лояльності до Меслею, то з-за гніву на минулу історію використання британцями Norton, я не був впевнений, але я не міг віддати Холмсу документи. Я боровся з цікавим потягом до Холмсу, рівному мені і навіть більшого, розуміючи, що будь-які відносини з ним неможливі.


“Яка різниця, Холмс, дізнаєтеся про це в кінці кінців ви чи французи? У в'язниці сидить бідолаха Дрейфус".


“ Думай про вищу благо, Ірен.


"Чиє більше благо?"


"Мудре зауваження", - сказав він. "Але мій роботодавець буде заперечувати проти цього". Він виглядав втомленим. Програв. “Знаєш, Ірен, ця нескінченна гра в шахи європейської політики вичерпала для мене свій хід. Після цього я йду у Сомерсет-Даунс ".


Чи повинен я йому вірити?


А потім великі, щільні, білі пластівці затанцювали в темряві. Я підбігла до вікна. Сніг, схожий на цукрову пудру, покривал бруківку і даху внизу. Маленька дитина біг по вулиці, вигукуючи "Сусід, сусід", поки мати не покликала його всередину.


“ Дивіться, Холмс, йде сніг. Наш перший паризький сніг!


Він підійшов до вікна, і ми з подивом спостерігали. Він обійняв мене, зігріваючи.


"Здається, я звик до того, що ти перемагаєш мене в грі, Ірен", - сказав він, потягнувши мене назад до цегляного каміна. "Мені це навіть подобається".


Знав він більше, ніж показував? Але я теж знала. Ми почали цілуватися з того місця, на якому зупинилися, за лаштунками. На цей раз нас не відволікали виклики на завісу. Він розстелив моє ковдру на підлозі, і в темряві, свидетельствуемой тільки тихо падаючими сніжинками, ти, найдорожча Сусідка, була зачата. По любові. Двома людьми, які ніколи не змогли б жити разом.


Перед світанком я прокрався на горище, взяв ті деякі речі, які у мене були, і сумку. Я перевернув пляшку у вікні. Єдиною річчю, яку я взяв у Холмса, був його плащ, оскільки ранок було таке холодне. Я затримався біля дверей, витягнув один з бордеро. Загадкове послання було написане тим же почерком, що й на серветці Естерхазі. Буква B була в нижньому куті. Я витягнув іншого, на цей раз B у верхньому лівому кутку. Той я поклав на стіл для Холмса. Я міг дозволити собі бути щедрим.


До того часу, як я дістався до бульйону де Перес на площі Пігаль, я вирішив переконати Месле в тому, що мені потрібен заслужений відпустку на Півдні. І я візьму з собою Леоні і її маленьку доньку. Отже, мій дорогий Нейдж, ви народилися дев'ятьма місяцями пізніше в Грассі, парфумерної селі неподалік у горах. Холмс нічого про це не знає. Останнє, що я чув, вірний своєму слову, він жив у Сомерсеті і доглядав за бджолами. Бджоляр.


Але, озброєний цим знанням і, я сподіваюся, більшою терпимістю до своєї матері, ти повинна вирішити, шукати його чи ні. Яким би не було твоє рішення, моя мила Сусідка, я знаю, що воно буде правильним . Твоя любляча мати.


Коли сестра повернулася, вона побачила молоду жінку з валізою на плечі. "Я можу допомогти вам знайти житло поблизу?"


"Ні, спасибі, сестро, я йду на станцію", - сказав Нейдж. “Якщо я покваплюся, то встигну на поїзд, що йде до порома через Ла-Манш. Я повинен їхати в Англію".


OceanofPDF.com


ПОЛКОВНИК СЕБАСТЬЯН МОРАН


"У мене прекрасна колекція "М", - сказав [Холмс]. "Самого Моріарті достатньо, щоб прославити будь-який лист, а ось і отруйниця Морган, і Мерридью огидною пам'яті, і Метьюз, який вибив мені лівий ікло в залі очікування на Чарінг-Крос, і, нарешті, ось наш сьогоднішній друг".


Він простягнув книгу, і я прочитав: “Моран, Себастьян, полковник. Безробітний. Колишній 1-й піонерський загін Бенгалоры. Народився в Лондоні в 1840 році. Син сера Огастеса Морана, К. Б., колишнього британського посланника в Персії. Отримав освіту в Ітоні і в Оксфорді. Служив у кампанії Джоваки. Афганська кампанія, Чарасиаб (депеші), Шерпур і Кабул. Автор книг "Важка дичину Західних Гімалаїв", 1881; "Три місяці в джунглях", 1884. Адреса: Кондуїт-стріт. Клуби: "Англо-індіан", "Танкервиль", картковий клуб "Багатель".


На полях акуратним почерком Холмса було написано: "Другий за небезпеки людина в Лондоні".


— "Пригода в порожньому будинку"


автор ПІТЕР ТРЕМЕЙН


Етюд в помаранчевих тонах


Десь у сховищах банку "Кокс і Ко" на Чарінг-Кросс є пошарпаний в подорожах жерстяної поштову скриньку, на кришці якого написано моє ім'я, Джон Х. Уотсон, доктор медицини, колишній військовослужбовець Індійської армії. Він заповнений паперами, майже всі з яких являють собою звіти про справи, які ілюструють цікаві проблеми, які містерові Шерлоку Холмсу доводилося в різний час вивчати.


— "ПРОБЛЕМА МОСТУ ТОР"


Це одна з таких робіт.


Саме мій шановний друже, детектив-консультант містер Шерлок Холмс, звернув мою увагу на помилку.


"Справді, мій дорогий Ватсон!" - вигукнув він одного разу вранці за сніданком, простягаючи мені номер журналу collier's Magazine. “Як ви можете випускати з уваги щось подібне? Я часто ловив себе на тому, що відзначаю значні вільності, які ви допускаєте у своїх звітах про мої справи, але ця дата є крайньою помилкою. Подробиці, мій дорогий Ватсон. Ви повинні звертати увагу на деталі!"


Я взяв у нього з рук номер журналу і глянув на сторінку, з якої роздратовано постукував його тонкий вказівний палець. Collier's тільки що опублікував мій звіт про справу "Чорного Пітера", в якому Холмсу вдалося зняти з молодого Джона Нелигана звинувачення у вбивстві капітана "Чорного Пітера" Кері. Він став причиною арешту справжнього злочинця, Патріка Кернса. Цей випадок стався близько восьми років тому, якщо бути точним, в 1895 році. Насправді, я взагалі вирішив написати це тільки з деякою обережністю. Хоча події відбувалися в Сассексі, всі троє чоловіків були ірландськими моряками, і Холмс завжди був стриманий, коли справа доходила до того, щоб дозволити публіці прочитати все, що асоціювалася у нього з Ірландією.


Я повинен поспішати сказати, що це сталося не з-за якого-небудь фанатизму з боку Холмса. Це було просто вказівка моєму старому другові не згадувати нічого, що могло б пов'язати його з англо-ірландських походженням. Він був одним з родини Холмсів з Голуэя. Як і його брат Майкрофт, він почав своє навчання в Трініті-коледжі в Дубліні, перш ніж отримав диплом бакалавра в Оксфорді за прикладом свого товариша по Трініті Оскара Уайльда. Після прибуття до Англії Холмс зіткнувся з деякими проявами ксенофобії, антиирландской і антиколоніальної ворожості. Подібні забобони настільки турбували його, що він став старанно уникати будь-яких публічних зв'язків з країною свого народження. Ця ексцентричність посилилася в наступні роки з-за упередженої реакції громадськості на падіння і тюремне ув'язнення волаючого Уайльда, якого він добре знав.


Хоча Холмс дозволив мені розповісти про деякі з його ранніх справ Ірландії, таких як "Бійка в клубі на Кілдер-стріт", "Привид абатства Таллифейн" і "Викрадення Майкрофта Холмса", імовірно вчинене фенианцами, я чесно пообіцяв своєму другові, що ці рахунки будуть розміщені в моєму банку зі строгими інструкціями про те, що вони не будуть розблоковані раніше, ніж через п'ятдесят років після моєї смерті або смерті мого друга, в залежності від того, що відбудеться пізніше.


Тому, побоюючись якоїсь помилки в тому, що я якимось чином пов'язав його з національністю трьох осіб, замішаних у справі "Чорного Пітера", я взяв у нього журнал і обережно заглянув на сторінку.


"Я був дуже обережним, щоб не згадувати про якусь ірландської зв'язку в цій історії", - сказав я, захищаючись.


"Помилка виникає саме там, де ви віддаєте належне моїм розумовим та фізичним здібностям за 95-й рік", - роздратовано відповів Холмс.


"Я не розумію", - сказав я, вивчаючи сторінку.


Він забрав у мене журнал і прочитав, ретельно вимовляючи слова: "В цьому пам'ятному 95-му році його увагу привернула цікава і взаємопов'язана низка справ, починаючи з його знаменитого розслідування раптової смерті кардинала Туги — розслідування, яке було проведене ним за прямим бажанням Його Святості Папи Римського ..." .


Він зробив паузу і запитально подивився на мене.


"Але справа була відомим", - заперечив я. “Також публічно визнав, що Папа звернувся саме до вас за допомогою. Я зберіг деякі статті, які з'явилися у відкритій пресі ... "


"Тоді я пропоную вам звернутися до вашого архіву пліток, Ватсон," різко перебив він. “ Подивіться статтю.


Я підійшов до полиць, де у мене зберігалося кілька альбомів для вирізок, в які я час від часу вставляв цікаві статті, пов'язані з життям і кар'єрою мого друга. Мені потрібно якийсь час, щоб знайти шість дюймів колонки, які були присвячені цій справі в "Морнінг пост".


"Ось ви де", - переможно сказав я. "Випадок з кардиналом Тугою був зареєстрований".


Його погляд був крижаним.


“ А ви звернули увагу на дату публікації статті?


“Звичайно. Це тут, за листопад 1891 року..."


"Тисяча вісімсот дев'яносто перший?" повторив він з навмисною неквапливістю.


Я раптом зрозумів, до чого він хилить.


Я записав дату як 1895 рік. У моєму послужному списку було чотири роки.


"Це було так давно", - спробував виправдатися я. "Це легко забути".


"Не для мене", - похмуро відповів Холмс. “В справі фігурував мій старий противник, роль якого я дізнався тільки після власної смерті цієї людини, коли він перебував під вартою в поліції початку 1894 року. Ось чому я знав, що дата, яку ви приписали цій справі, була неправильною ".


Я насупився, намагаючись вловити зв'язок.


“ Старий супротивник? Хто б це міг бути?


Холмс різко встав, підійшов до свого маленького сейфу, нахилився до нього і, повозившись з запірним механізмом, витяг звідти пачку паперу.


“Це, - сказав він, повертаючись до мене і постукуючи по папері мундштуком своєї трубки, - було тим, що я знайшов у квартирі мого супротивника, коли пішов обшукувати її після його смерті. Це чернетка листа. Я не впевнений, відправив він його чи ні. Можливо, це не має значення. Я вважаю, що це була випадковість, що я знайшов його раніше поліції, яка, безсумнівно, зрадила б це розголосу або, що ще гірше, воно могло потрапити в інші руки, так що правда ніколи б не стала відома мені. Це звіт про мої недоліки, Ватсон. Я дозволю вам побачити це, але ніякі інші очі не побачать цього при житті. Ви можете покласти його в свій банківський ящик разом з іншими вашими карлючками. Можливо, після якогось підходящого часу після моєї смерті його можна буде відкрити для загального огляду. Це я залишу нащадкам ".


Я взяв у нього документ і звернув увагу на павуковий почерк, яким були заповнені його сторінки.


Я в замішанні втупився в Холмса.


"Що це?" - запитав я.


“Це правдива історія про те, як кардинал Туга пережив свою смерть. Ви були такі ласкаві, що назвали це справа одним з моїх успіхів. Це покаже вам, як мене повністю перехитрили. Це написав відповідальний за це осіб.


У мене нерозумно відвисла щелепа.


“Але я був з вами в той час. Ви розкрили справу до задоволенню Скотленд-Ярду. Хто... ?"


“Полковник Себастьян Моран, людина, про яку я одного разу говорив вам, був другим за небезпеки людиною в Лондоні. Він був моїм супротивником, а я цього не знав. Прочитайте це, Ватсон. Прочитайте це і дізнаєтеся, наскільки схильним до помилок я можу бути ".


Клуб "Кондуїт-стріт", Лондон, W1

21 травня 1891 р.


Мій дорогий "Вовчий щит"


Отже, він мертвий! Ця новина красується на газетних рекламних щитах на кожному розі вулиці. Його друг, Уотсон, мабуть, дав інтерв'ю журналістам у Мейрингене, Швейцарія, повідомивши голі подробиці. Холмс і Моріарті разом кинулися назустріч смерті над Рейхенбахским водоспадом. Шерлок Холмс мертвий, і в цих новинах я не бачу скорботи за Моріарті, який відправив його до біса! Моріарті в його віці не був вуличним забіякою і повинен був посилати своїх найманців виконувати фізичну роботу. Так що передчасна смерть Моріарті була його власною провиною. Але те, що він прирік на смерть цього святенницького і егоцентричного зануду, приносить мені радість.


Холмс завжди дратував мене. Я пам'ятаю нашу першу сутичку у клубі на Кілдер-стріт у Дубліні, ще 73-м. Тоді він був лише молодим студентом, тільки що надійшли в Оксфорд. Він і його брат Майкрофт, який в той час був чиновником Дублінського замку, обідали в клубі. Так вийшло, що ми з Моріарті теж обідали там. З-за якогось нікчемного непорозуміння з безглуздого випадку з туалетом з цим старим ідіотом, герцогом Клонкарри і Страффаном, втручання Холмса призвело до того, що мене вигнали з Клубу і заборонили членство.


Це був не останній раз, коли це нікчема дратувало мене і зривало мої плани. Але є один випадок, коли його стосунки зі мною не увінчалися успіхом. Тепер моє власне его повинно заявити, що я взяв верх над цим дублінському джекином, я довів, що я кращий людина, але, на жаль, він пішов назустріч своїй смерті, сам того не підозрюючи. Я б все віддав, щоб він пішов на вірну смерть, знаючи, що Себастьян Моран з Дерринакли перехитрив його, коли він стверджував, що є найбільшим детективом Європи! Але, мій любий "Вовчий щит", дозволь мені розповісти тобі всю історію, хоча я ціную, що ти знаєш більшу її частину. Ви єдиний, кому я можу це розповісти, бо, звичайно, ви в кінцевому рахунку несли відповідальність за результат.


У листопаді 1890 року Його високопреосвященство кардинал Джакомо Туга, нунцій папи Лева XIII, був знайдений мертвим у ліжку в будинку якогось члена британського кабінету міністрів на Гейфер-стріт недалеко від Вестмінстерського палацу Факти, як ви, безперечно, пам'ятаєте, справили фурор. Ви пам'ятаєте, що лорд Солсбері очолював консервативне уряд, який у той час не було розташовано до зв'язків з татом. Головною причиною була позиція уряду проти ірландського самоврядування, виражена в їх гаслі "Самоврядування - це правління Риму". У тому ж місяці Парнелл був переобраний лідером Ірландської партії, незважаючи на спроби дискредитувати його. Ірландська партія контролювала чотири п'ятих всіх місць в ірландському парламенті у Вестмінстері. Вони вважалися грізною опозицією.


Лікар на прізвище Томсон, викликаний для огляду тіла папського нунція, викликав подальші спекуляції, відмовившись підписати свідоцтво про смерть, оскільки він повідомив поліції, що обставини смерті були неясними і підозрілими. Місцевий коронер підтримав доктора в цьому відношенні.


Тривога, що послідувала за цією заявою, була екстраординарною. Популярна преса вимагала відповіді, чи означає це, що папський нунцій був убитий. Що ще більш важливо, і консервативні і ліберальні газети вимагали від уряду заяви про те, був чи нунцій посередником у будь-якій політичній угоді, що укладається з ірландськими католиками


Що кардинал Туга робив у будинку міністра уряду консерваторів сера Гібсона Глассфорда? Ще більше чуток і скандалів розгорілося, коли з'ясувалося, що Глассфорд був двоюрідним братом, хоч і далеким, графа Зетланда, віце-короля Дубліна. Більш того, Глассфорд був відомий як представник поміркованого крила торі і не без симпатії ставився до справи ірландського самоврядування.


Існував якийсь змова торі з метою надання ірландцям самоврядування, незважаючи на всі запевнення в підтримці юніоністів? Всі лідери Торі, в тому числі лорд Солсбері, Артур Бальфур, лорд Хартингтон і Джозеф Чемберлен, присягнули Союзу і зробили безліч візитів в Ірландію, заявляючи, що Союз ніколи не буде розірваний, і все ж кардинал був знайдений мертвим у будинку міністра-консерватора, який, як відомо, мав зв'язки з Ірландією. Це стало величезним потрясінням для політичного світу.


Католицькі єпископи Англії заперечували, що їм що-небудь відомо про перебування кардинала Туги в країні. Ватикан відповів телеграфом, також заперечуючи, що їм відомо про перебування кардинала Туги в Англії. Такі спростування лише підігріли нові чутки про таємні переговори.


Що стосується самого сера Гібсона Глассфорда — що він міг сказати на все це? Що ж, це була дійсно кумедна і цікава частина історії.


Глассфорд заперечував, що йому що-небудь відомо про присутності кардинала Туги в його будинку. У це важко повірити не тільки пресі, але і поліції. Фактично, ліберальна преса зустріла заяву міністра з насмішкою, а в редакційних статтях стверджувалося, що уряд приховує якусь похмуру таємницю, лунали заклики до Глассфорду негайно піти у відставку. Лорд Солсбері почав дистанціюватися від свого молодшого міністра.


Глассфорд заявив, що він і його домочадці лягли спати в своє звичайне вечірній час. Домочадці складалися з самого Глассфорда, його дружини, двох маленьких дітей, няні, дворецького за прізвищем Хоган, кухаря, двох покоївок - всі вони поклялися, що в ту ніч в будинку не зупинялося ніяких гостей і вже тим більше Його високопреосвященства.


Вранці одна з покоївок, спустившись з своєї кімнати на горищі, помітила прочинені двері кімнати для гостей і все ще горить світло лампи. Увагу до своїх обов'язків спонукало її увійти, щоб погасити світло, і тоді вона побачила кардинала Тугу. Його одяг був акуратно складена в ногах ліжка, черевики акуратно поставлені під туалетний столик, Він лежав у ліжку в нічній сорочці. Його обличчя було блідим, а очі широко відкриті.


Покоївка вже збиралася вибачитися і вийти з кімнати, думаючи, що це гість, про пізнє прибуття якого вона не знала, коли помітила неприродну нерухомість тіла і остекленевший погляд очей. Вона вийшла з кімнати і викликала дворецького Хогана, який, переконавшись, що чоловік мертвий, повідомив про це своєму господареві, після чого була викликана поліція.


Незабаром по одязі і записній книжці вдалося встановити особу Його високопреосвященства.


Домочадців ретельно допитали, але ніхто не зізнався, що коли-небудь бачив кардинала Тугу попередньої вночі або який-небудь інший вночі; ніхто не впускав його в будинок. Глассфорд був непохитний у тому, що вони з дружиною ніколи не зустрічалися з кардиналом і навіть не чули про нього, не кажучи вже про те, щоб запросити його взяти участь в якості гостя в їх будинку.


Навівши довідки у католицькій громаді Лондона, з'ясувалося, що кардинал Туга прибув у місто інкогніто за два дні до цього і зупинився біля батька Майкла, одного з священиків церкви Святого Патріка на Сохо-сквер. Це була перша громадська католицька церква, відкрита в Англії з часів Реформації. Вона була освячена в 1792 році. Але батько Майкл стверджував, що він не знав мети візиту кардинала Туги. Кардинал просто сказав йому, що прибув з Парижа на пароплаві в Вікторію і мав намір провести два дні на важливих зустрічах. Він закликав батька Майкла нікому не згадувати про його присутність, навіть свого власного єпископа.


Отже, і це був момент, який турбував поліцію найбільше, за словами батька Майкла, кардинал пішов у свою кімнату в пресвітерії, тобто в домі священика, на Саттон-стріт, Сохо, в десять годин вечора, коли батько Майкл заглянув до Його високопреосвященству, тому що кардинал залишив свій молитовник в бібліотеці, і священик подумав, що, можливо, той хотів би взяти його перед сном. Отже, він побачив кардинала в ліжку в його нічному вбранні, і той виглядав добре і підтягнуто. В сім годин наступного ранку кардинал Туга був знайдений мертвим покоївки в півтора милях звідси, у будинку сера Гібсона Глассфорда на Гейфер-стріт, Вестмінстер.


Преса подвоїла свої заклики до відставки Глассфордов, а ліберальна преса почала закликати весь уряд лорда Солсбері подати у відставку. В Белфасті спалахнули заворушення, спровоковані юніоністами, і різні угруповання Помаранчевого ордена, сектантського юнионистского руху, вийшли на марш, і гуркіт їх страхітливих барабанів ламбег розносився по вулицях католицьких гетто.


Поліцейські зізналися, що взагалі не мали ні найменшого уявлення. Вони, однак, піддали дворецького, бідолаху Хогана, дуже ретельного вивчення і допиту, і з'ясувалося, що у нього були деякі слабкі зв'язки з Ірландської партією, оскільки в партії складався якийсь двоюрідний брат. Глассфорд, людина принципів, відчував, що повинен підтримати свого дворецького, і таким чином підлив масла у вогонь спекуляцій.


Поліція визнала, що не була впевнена в тому, як кардинал прийшов до своєї смерті, не кажучи вже про причини, і не могла звинуватити кого-небудь у причетності до цього.


Через підозри в ірландських зв'язках, яке було простим упередження з боку влади через католицьких зв'язків, справу було передано в Спеціальне ірландське відділення, яке зараз частіше називають Спеціальним відділенням Скотланд-Ярду. Комісар поліції Джеймс Монро сформував цей підрозділ десять років тому для боротьби з ірландським республіканським тероризмом. Главою Спеціального відділу був старший інспектор Джон Р. Литтлчайлд. І саме завдяки приватним звітів детектива-інспектора Галлахера я зміг з деяким комфортом спостерігати за розгортаються зараз подіями.


Приблизно через сім днів після повідомлення про смерть кардинала Туги старшого інспектора Литтлчайлда відвідав Майкрофт Холмс. Це було виняткова подія, оскільки Майкрофт Холмс, будучи високопоставленим урядовцем в Уайтхоллі, не мав звички наносити візити своїм підлеглим. З Майкрофтом Холмсом приїхав його нестерпний молодший брат Шерлок, і мій друг Галлахер, який знав про те, що сталося безпосередньо від самого Литтлчайлда, розповів мені про цю зустріч. Дитині вручили тиснений конверт з гербом. Не було сказано ні слова. Він відкрив його і виявив лист, повністю написаний на латині, мови, якого він не знав. Зарозумілість братів Холмс проявилося в тому, що вони не запропонували переклад, поки старший інспектор не попросив про нього.


Це був лист не від кого іншого, як від Джоаккіно Печчі, який протягом тринадцяти років сидів на папському престолі в Римі як Лев XIII. У листі містилося прохання до поліції дозволити Шерлоку Холмсу розслідувати обставини смерті папського нунція і надати будь-яку необхідну підтримку. Майкрофт Холмс додав, що прем'єр-міністр сам санкціонував запит, представивши записку від лорда Солсбері на цей рахунок.


Мені сказали, що Литтлчайлд відчував сильну неприязнь до Шерлоку Холмсу. Холмс не мав симпатії до Литтлчайлду, тому що часто ображав деяких з кращих співробітників Скотленд-Ярду — наприклад, інспектора Лестрейда. Інспектор Тобіас Грегсон і інспектор Стенлі Гопкінс також піддалися публічного осміянню через їдкого мови Холмса. Але що міг зробити Литтлчайлд в таких обставинах, крім як взяти участь Холмса з усією можливою люб'язністю?


Холмс і його нестерпний і незграбний компаньйон Ватсон повинні були мати карт-бланш на розпитування домочадців сера Гібсона Глассфорда і будь-які інші запитання, які йому заблагорассудятся. На щастя, Литтлчайлд поставив одну умову, яке повинно було стати в нагоді мені. Детектив-інспектор Галлахер повинен був постійно супроводжувати Холмса, щоб це справа залишалася офіційним розслідуванням Скотленд-Ярду. Таким чином, я був в курсі всього, що робив так званий Великий Детектив, в той час як він зовсім не підозрював про мою роль у грі.


Це та частина історії, яку мені розповів мій друг Галлахер.


Перше, про що Холмс повідомив Галлахеру, було те, що він телеграфував секретаря кардинала Туги в Париж. Секретар підтвердив, що кардинал Туга сів на поїзд до Лондона, пообіцявши повернутися протягом сорока восьми годин. Поїздка була викликана появою незнайомця в резиденції кардинала Туги в Парижі пізно вночі. У секретаря склалося враження, що відвідувач був американцем, оскільки він говорив по-англійськи з акцентом. Коли його запитали про його бізнес, чоловік пред'явив невеликий картонний бланк, на якому було ім'я і символ. Секретар не міг згадати назву, але був упевнений, що пристрій мав форму арфи. Чоловік провів з кардиналом кілька хвилин, і на наступний ранок кардинал сів на поїзд. Більш того, кардинал наполіг на подорож поодинці, що було вкрай незвично.


Інспектор Галлахер зазначив, що якщо б Холмс проконсультувався з ним, йому повідомили, що ця інформація вже була в руках поліції, оскільки він проконсультувався з секретарем кардинала. Холмс був дуже пихатий, щоб бентежитися цим фактом. Він вірив, що нічого не буде досягнуто, якщо він особисто цього не доб'ється.


Галлахер супроводжував Холмса і Ватсона в кебе до їх першого пункту призначення: місцевого моргу, де зберігалося тіло кардинала, на превеликий обуренню католицької церкви, яка визнала обурливим, що Його високопреосвященству таким чином перешкодили похорониться згідно з їх звичаями.


Холмс наполіг на тому, щоб вони з Ватсоном оглянули тіло, і це було зроблено після довгих суперечок в компанії першого оглядав тіло лікаря Томсона і коронера, при цьому Галлахер спостерігав за тим, що відбувається без особливого ентузіазму. Насправді Галлахер визнав участь Холмса небажаним: він, здавалося, претендував на владу над медичними експертами і, розглядаючи труп з великою лупою, схилився над ним. Раптово він з шипінням видихнув і повернувся до своїх супутників.


"Хіба ви не звернули уваги на невеличкий синець на цій шийної відні", - зауважив він, драматично вказуючи пальцем, як людина, який виявив щось унікальне.


"Я вже говорив про це, містере Холмс", - терпляче відповів доктор Томсон, коронер був явно незадоволений.


"Якщо ви прочитаєте мій звіт, це питання було прояснено ..." - почав він, але Холмс жестом наказав йому замовкнути


“Але що з колотою раною, яка видна під моїм склом. Що з цим, сер?" - зажадав він відповіді у доктора.


"Я вважав це недоречним," відповів Томсон. - Якийсь перекус, от і все".


Холмс повернувся до свого приятеля, льстивому Ватсону.


"Ватсон, будь ласка, зверніть увагу на цей знак і майте на увазі, що я довів його до відома цих джентльменів".


Галлахер визнав його висловлювання досить образливим, як і доктор Томсон і коронер, які з неприхованим нетерпінням чекали, коли Холмс завершить своє дослідження


Нарешті Холмс повернувся до Галлахеру і зажадав показати одяг, яка була знайдена при тілі Його преосвященства.


"Чи є які-небудь сумніви в тому, що ця одяг, знайдений поряд з тілом, належить кардиналу?" - запитав він, коли йому вручили згорток.


"Абсолютно ніяких", - запевнили його. "Батько Майкл сам оглянув і впізнав їх".


У посилці перебували записна книжка кардинала, чотки і кишеньковий молитовник


"Я вважаю, що жоден з цих матеріалів не був вилучений або підроблено?" поцікавився Холмс.


Галлахер почервонів від сорому.


“ Скотленд-Ярд, містер Холмс, не має звички вилучати або змінювати докази, як вам добре відомо.


Холмс, здавалося, не звернув уваги на його образи і порився у записній книжці, у якій було кілька банкнот у французькій і англійській валютах та мало що ще, крім двох картонних візитних карток. На них було написано "T. W. Tone" і невеликий пристрій для гри на арфі, увінчане короною. Холмс показав їх Ватсону і тихо сказав: "Гарненько запам'ятайте це, Ватсон, старий друг". Це виглядало так, як ніби Галлахер не повинен був чути, але він зробив це і належним чином повідомив мені про цей факт.


Потім Холмс спохмурнів і уважно вдивився в пакунок з одягом.


“ Хіба кардинал не повинен був бути в нічній сорочці? Скажіть на милість, де це?


"Він був загорнутий окремо від іншого одягу", - запевнив його Галлахер, дістаючи його. "Оскільки саме це було вкрите тіло, було визнано, що його слід зберігати окремо на випадок, якщо воно дасть якісь зачіпки".


Нестерпний Холмс дістав нічну сорочку і почав її розглядати. Цікаве вираз з'явилося на його обличчі, коли він понюхав її. Повернувшись, він узяв іншу одяг і понюхав її. Він так довго нюхав кожен предмет по черзі, що Галлахер вважав його божевільним.


"Де вони зберігалися протягом останніх декількох днів?"


"Вони були загорнуті в мішковину і зберігалися тут у шафі на випадок, якщо вони знадобляться як докази".


"В сирому шафі?"


“Звичайно, немає. Вони зберігалися в сухому місці".


Півгодини потому вони зустрілися в будинку священика батька Майкла, де Його Високопреосвященство в останній раз бачили живою. Він обійшовся з бідним священиком в тій же безцеремонної манері, що і з лікарем і коронером. Його вступне слово було, мабуть, надзвичайно образливим.


“ Наскільки вам відомо, кардинал приймав наркотики? - вимогливо запитав він.


Батько Майкл виглядав здивованим, настільки враженим, що мить не міг нічого сказати, а потім, взявши себе в руки після жорстокого образи Холмса, похитав головою.


"У нього не було звички вводити собі голкою якесь отруйне речовина?" Холмс продовжував, не звертаючи уваги на обурення, яке він викликав.


"Він не був..."


"... наскільки вам відомо?" Холмс образливо посміхнувся. "Отримував кардинал якісь листи або послання, поки був тут?"


Батько Майкл не визнав, що йому щось відомо з цього приводу, але, за наполяганням Холмса, був викликаний економ. Вона згадала, що в двері пресвитериума постукав чоловік, вимагаючи зустрічі з Його преосвященством. Більш того, економка сказала, що чоловік був добре закутаний, в насунутій капелюсі і піднятому комірі пальто, що не представляло можливості для впізнання. Вона пам'ятала, що він говорив з ірландським акцентом. Він пред'явив картку із написаним на ній ім'ям. Економка не могла згадати назву, але згадала, що на картці було вибито маленький пристрій, яке, як вона подумала, було арфою.


Галлахер не міг утриматися, щоб не відзначити, що Скотленд-Ярд задавав ці питання ще до втручання Холмса.


-За винятком питань, пов'язаних з наркотиками, - відповів Холмс з поблажливим виразом обличчя.


Потім Холмс зажадав показати спальню, де батько Майкл побажав спокійної ночі Його преосвященству. Він ретельно оглянув її.


“ Наскільки я розумію, ця кімната знаходиться на третьому поверсі будинку. Це дратує до крайності.


Батько Майкл, Галлахер і навіть Ватсон обмінялися озадаченными поглядами один з одним, коли Холмс заметушився по спальні. Зокрема, він перебрав залишилася одяг кардинала Туги, принюхуючись до неї, як собака, що намагається знайти запах.


Потім Холмс витратив добрих півгодини, оглядаючи пресвітерію зовні, на превеликий подразнення Галлахера і подив Ватсона.


З Сохо вони доїхали на візнику до будинку сера Гібсона Глассфорда на Гейфер-стріт. Глассфорд, мабуть, був близький до сліз, коли вітав їх у своєму кабінеті.


"Мій дорогий Холмс", - сказав він, тримаючи руку Великого Сищика так, немов боявся відпустити її. “Холмс, ви повинні мені допомогти. Ніхто мені не повірить, навіть моя дружина тепер думає, що я розповідаю їй не все, що знаю. Чесно кажучи, Холмс, я ніколи не бачив цього аббатису, поки Хоган не показав мені мертве тіло в кімнаті. Що це значить, Холмс? Що це означає? Я б пішов у відставку, якщо б це принесло хоч якусь користь, але боюся, що ні. Як можна вирішити цю дивну загадку?


Холмс з навмисною обережно вивільнив руку і відійшов у дальній кінець кімнати.


“ Терпіння, міністр. Терпіння. Я можу продовжувати, тільки розташовуючи фактами. Помилково плутати дивина з таємницею. Вірно, обставини цієї справи дивні, але вони зберігають свою загадковість тільки до тих пір, поки факти не будуть пояснені. Ватсон, ви знаєте мої методи. Головне - вміти міркувати заднім числом. "


Ватсон кивнув, ніби зрозумів, але виглядав нещасним. Інспектор Галлахер був майже впевнений, що незграбний доктор поняття не мав, про що говорив зарозумілий чоловік. Глассфорд виглядав таким же збитим з пантелику, і у нього вистачило сміливості сказати про це.


"Факти, мій дорогий сер!" гаркнув Холмс. “ У мене поки немає фактів. Найбільша помилка - будувати теорії, не маючи фактами. Непомітно людина починає спотворювати факти у відповідності з теоріями, замість того щоб теорії підганяти під факти ".


Він змусив Глассфорда, його дружину і всіх слуг ознайомитися з показаннями, які вони вже передали поліції, а потім зажадав показати спальню, в якій був знайдений його високопреосвященство.


“Я помітив, що ця спальня знаходиться на четвертому поверсі вашого будинку. Як утомливо!"


Він знову пройшовся по спальні, приділяючи особливу увагу килимовому покриттю, пару раз вигукнувши при цьому.


"Я вважаю, що за сім днів було б неможливо подумати, що залишилося б недоторканим".


Обвинувальна нотка змусила детектива-інспектора Галлахера почервоніти від подразнення.


"Ми зробили все можливе, щоб зібрати докази, містер Холмс", - почав він.


"І краще всього було знищити всі наявні докази," самовдоволено огризнувся Холмс.


Потім він вийшов з дому і зупинився, озираючись навсібіч, наче щось шукав. Але він, здавалося, здався, похитавши головою. Він вже відвертався, коли його погляд упав на двох чоловіків на протилежній стороні дороги, які заглядали у відкритий каналізаційний люк. Зі сходів будинку літня жінка, що тримала на руках собаку-пекінеса, з несхваленням спостерігала за їх важкою працею, вірніше, за його відсутністю. На обличчі Холмса з'явився вираз інтересу, і він підійшов до них.


"Добрий день, панове", - привітав він робочих. "За виразом обличчя я бачу, що тут щось не так".


Робочі витріщилися на нього, роззявивши роти, вони не звикли, щоб до них зверталися як до джентльменам.


"Ні, шеф", - відповів. одна, хитаючи головою. "Ми вважаємо, що тут все в порядку". Він глянув на літню леді і сказав ображеним голосом. "Але, здається, ми повинні перевірити, чи не так?"


Літня дама короткозоро втупилася на Холмса.


-Молодий чоловік! " звернулася вона до нього імператорським тоном. - Я думаю, ви не службовець місцевого каналізаційного заводу?


Холмс розвернувся, залишивши двох робочих усе ще похмуро витріщатися в яму на дорозі, і слабо посміхнувся.


“ Чи можу я чим-небудь бути корисною, мадам?


“Я не зійшовся в поглядах з вашими тамтешніми робітниками. Вони запевняють мене, що я уявляв собі розкопки каналізаційної компанії біля мого будинку. Я нічого не вигадую. Однак, оскільки ці розкопки припинилися, або, скоріше, їх звуки, які так заважали мені нормально виспатися вночі, я вважаю, що нас більше не будуть турбувати ці нічні заворушення?"


“ Нічні заворушення? - Запитав Холмс із зростаючим інтересом.


Коли вона підтвердила, що за два тижні до цього поскаржилася в каналізаційну компанію на нічні заворушення, викликані вібрацією і приглушеним гуркотом під вулицею, з-за яких стрясає її будинок, один з робочих набрався сміливості й виступив уперед. Він підніс палець до своєї кашкеті.


“ Прошу вибачення, леді, але при всій моїй повазі ніхто з наших хлопців тут не копав. Останні місяці в цьому районі не проводилося ніякої роботи ".


Холмс з хвилину постояв, розглядаючи стару і робітників, а потім з криком "Звичайно!" кинувся назад до будинку Глассфорда, і на його стукіт у двері знову з'явився дворецький Хоган.


"Покажи мені свій підвал", - наказав він ураженого чоловікові


Сер Гібсон вийшов зі свого кабінету, стривожений шумом, викликаним поверненням Холмса в будинок, і виглядав здивованим.


“ В чому справа, містер Холмс? - запитав я.


- У підвал, приятель, - владно гаркнув Холмс, абсолютно ігноруючи той факт, що Глассфорд був членом уряду.


Всім скопом вони спустилися в підвал. Насправді під великим будинком перебувало кілька підвалів, і Хогану, який тепер приніс лампу, було наказано провести їх через винні стелажі, склад вугілля, котельню та приміщення, заповнені дрібничками і різноманітною викинутої меблями уздовж однієї стіни.


“Турбували вас останнім часом якісь підземні розкопки? Вони, мабуть, проводилися вночі". Холмс запитав, коли той оглядав стіни підвалу, Глассфорд виглядав спантеличеним.


"Зовсім ні", - відповів він, а потім повернувся до свого дворецькому. “Ваша кімната нагорі, в задній частині будинку, чи не так, Хоган? Вас хтось потривожив?


Дворецький похитав головою.


- А підземна залізниця проходить поблизу? - Спитав Холмс.


"Метро тут нас не турбує", - відповів сер Гібсон. "Кільцева лінія, будівництво якої було завершено шість років тому, знаходиться досить далеко на північ звідси".


"Ця стіна повинна бути з північного боку", - пробурмотів Холмс і, повернувшись до Хогану, наказав йому піднести лампу ближче, поки він буде оглядати стіну. Він пробув там добрих п'ятнадцять хвилин, перш ніж в роздратуванні здався. Інспектор Галлахер посміхнувся про себе і не зміг утриматися від випаду: "Ваша теорія не виправдовує ваших надій, містер Холмс?"


Холмс насупився.


"Ми повернемося до батька Майкла", - майже прогарчав він.


В пресвітерії він зажадав зустрічі зі священиком і, коли його провели в кабінет, запитав без передмов: "У вас є підвал?"


Батько Майкл кивнув.


-Прошу вас, розкажіть мені про це раніше, - зарозуміло зажадав Холмс.


Священик так і зробив, Холмс йшов за ним, а Ватсон і Галлахер замикали хід. Це був звичайний підвал, в основному використовується для зберігання вугілля, з винними полицями вздовж однієї стіни. Холмс метався по ній туди-сюди, як тхір, поки не добрався до іржавої залізної двері.


"Куди це веде?" - вимогливо запитав він.


Батько Майкл знизав плечима.


“Вона веде в новий склеп. Як ви знаєте, ми відновлюємо церква і створюємо склеп. Раніше двері вели в іншу камеру, але її не відкривали з тих пір, як я тут.


"Якої довжини?" спитав Холмс, уважно вивчаючи його.


"Десять років".


"Зрозуміло", - пробурмотів Великий Сищик. Потім він широко посміхнувся. "Зрозуміло". Він повторив це знову, наче хотів справити враження на всіх, що знайшов якесь рішення таємниці.


“ А Підземна залізниця проходить поблизу?


Батько Майкл похитав головою.


“Наш архітектор переконався в цьому, перш ніж ми почали відновлювати церкву. Нам потрібно було забезпечити міцний фундамент ".


Галлахеру здалося, що він готовий пуститися в танок при вигляді пригніченого виразу обличчя Холмса. Це тривало лише мить, а потім Холмс повернувся до нього.


"Я хочу бачити столичного комісара каналізації і карти системи під Лондоном".


Галлахер відчував, що тепер має справу з маніяком. Здавалося, Холмс розробив якусь теорію, яку він був сповнений рішучості довести будь-яку ціну.


Містер Берт Смолл, менеджер каналізаційної системи, погодився зустрітися з Холмсом та надати плани місцевості в офісі компанії Canon Row, розташованому прямо навпроти Вестмінстерського палацу на розі Парламент-стріт.


"Я не бачу зв'язку, яку я хотів би встановити". Холмс у відставці сказав, з огидою відсуваючи від себе плани: “Здається, неможливо подолати каналізацію від Сохо-сквер до Гейфер-стріт, принаймні, безпосередньо за короткий проміжок часу. І Підземний залізничний шлях ніде не проходить поруч з будинками батька Майкла або Глассфорда.


Саме тоді Берт Смолл прийшов на допомогу Холмсу, продемонструвавши, що розкривати його справи допомагав не тільки інтелект, але й удача і збіг.


"Може бути, ви дивитеся не на ту систему метро, містер Холмс", - припустив він. "Під Лондоном багато інших систем метро, крім каналізації і нової залізничної системи".


Холмс подивився на нього, піднявши брови.


“ Під Вестмінстером є ще одна система тунелів?


Містер Малий встав і взяв кілька ключів, посміхаючись з перевагою.


"Я тобі зараз покажу".


Містеру Берту Смоллу — людині моменту, як цинічно охарактеризував його Галлахер, — знадобилося лише кілька хвилин, щоб вивести їх зі свого офісу за кут, до Вестмінстерського мосту. Тут містер Смолл повів їх вниз по сходах на Набережну, до основи статуї королеви Боадіцеї в її колісниці з двома дочками. Тут була маленька залізна двері, яку він відімкнув і запропонував їм слідувати за ним.


Проліт залізних сходів привів їх в тунель. містер Смолл, здавалося, сповнився гордості і вказав, що він розташований якраз над підземним колектором нижнього рівня, який проходить нижче рівня Темзи. Вони могли бачити, що він був побудований з цегли, але швидше арочний, ніж круглий, і мав висоту близько шести футів. За словами містера Смолла, він був спроектований для проведення чавунних труб з водою і газом.


Він узяв ліхтар і посвітив їм уздовж темною, неприступною дороги.


Галлахер відчував, як річка просочується крізь цегляну кладку, стікає по стінах з обох сторін, і, перш за все, він відчував запах, гнильну сморід річки і шумний тунель перед ними. Холмс почав принюхуватися, зітхнувши задоволення.


Містер Смолл вказав в кінець тунелю.


“Ці тунелі звідси тягнуться вздовж річки до самого Банку Англії, містере Холмс. Це тунелі сера Джозефа Базальджетта, які він завершив п'ятнадцять років тому", - з гордістю сказав він. “Ви, мабуть, бачили, джентльмени, що сер Джозеф помер кілька місяців тому. Система тунелів під Лондоном була його кращим досягненням..."


Холмса не зацікавила хвалебна мова інженерові-будівельникові, який погано побудував тунелі.


"А чи є інші?"


“Всього таких тунелів налічується одинадцять з половиною миль. Вони розходяться віялом по місту", - відповів містер Смолл, кліпаючи тому, що його перервали.


“ Вони з'єднуються з Сохо-сквер і Гейфер-стріт? - Спитав Холмс.


“Ні в одному з цих тунелів немає прямого з'єднання. Вам треба було б пройти від Сохо-сквер до Шафтсбері-авеню, щоб знайти вхід, а потім вам довелося б вийти тут і дійти до Гейфер-стріт ".


"Тоді це для мене марно", - роздратовано відказав Холмс. "Давайте повернемося до суті".


Детектив-інспектор Галлахер посміхнувся, побачивши, що Великий Дефективний настільки засмучений, що яка б теорія у нього була, вона не може бути підтверджена.


Коли вони вийшли на Набережну, містер Смолл, можливо, бажаючи пом'якшити поганий настрій Холмса, висловив ще одне припущення


"Є ще одна система тунелів, містер Холмс," нарешті наважився він. “ Можливо, вони проходять у вказаному напрямку, але я не впевнений. У мене є план злому в офісі. Але він закритий вже більш десяти років. "


Холмс заявив, що хотів би ознайомитися з планами.


Галлахер вважав, що Холмс вирушив у чергову погоню за дикими гусьми, і, перебуваючи через дорогу від свого офісу в Скотленд-Ярді, залишив Холмса і Ватсона з містером Смоллом. Він повернувся, щоб доповісти про виконану роботу свого начальника Литтлчайлду. Двома годинами пізніше Галлахер отримав коротку записку від Холмса з проханням зустрітися з ним у будинку Глассфорда протягом півгодини і привести з собою загін озброєних поліцейських, які повинні були розташуватися перед будівлею та з тильного боку.


Галлахер неохоче виконав наказ Холмса, порадившись зі старшим інспектором Литтлчайлдом, який зв'язався з комісаром.


Холмс зустрів Галлахера біля дверей будинку Глассфорда і негайно відвів його в підвал. Перше, що помітив Галлахер, був отвір у південній стороні підвалу, яке раніше було завалене купами старих меблів, за цим отвором перебував тунель довжиною близько десяти футів, проритий в лондонській глині. Але через десять футів вона впиралася в добре побудований, облицьований цеглою тунель. Він був арочної цегельної кладки, близько чотирьох з половиною футів у висоту і чотирьох футів в ширину, і через нього проходила залізнична гілка малої колії. Галлахер був спантеличений, оскільки це безумовно не був тунель, з'єднаний із залізничною системою. Холмс наказав виставити поліцейського в якості охоронця в цей момент, а потім запросив Галлахера приєднатися до нього в кабінеті сера Гібсона Глассфорда


Холмс зібрав всіх в кабінеті Глассфорда. Там були сам священик, його дружина і вся прислуга, няня, кухар, покоївки і дворецький Хоган. Великий Детектив виглядав таким задоволеним, як панч самим собою, і Галлахер повідомив, що видовище було вкрай відштовхуючим.


"Справу було простим", - вигукнув Холмс у своєму звичайному педантичному стилі. “Я звернув вашу увагу на синці і слід від уколу над віднем на шиї кардинала. Для більшості людей, що мали справу з вживанням наркотиків, слід від уколу був ознакою шприци для підшкірних ін'єкцій. Зазвичай це метод, за допомогою якого ліки або ліки вводяться під шкіру пацієнта за допомогою ..."


"Я думаю, ми знаємо метод, Холмс", - пробурмотів Галлахер. “Доктор Томсон не погодився з вами. Дійсно, він провів тести, які не показали жодних ознак введення в тіло кардинала будь-якого стороннього речовини, не кажучи вже про наркотики або отрути, які могли б спричинити смерть ".


"Не було необхідності вводити таке стороння речовина", - продовжував Холмс з виглядом кота, наевшегося вершків. "В шприці не було взагалі ніякого речовини".


“ Але як?.. "почав сер Гібсон.


"У ньому не було нічого, крім повітря", - продовжував Холмс. “Це викликало повітряну емболію — потрапляння бульбашки повітря в кровотік. Це було смертельно. Кардинал Туга був убитий".


Галлахер глибоко зітхнув.


"Ми вже підозрювали , що..." - запротестував він.


"Тепер я довів, що ваші підозри підтвердилися", - презирливо відповів Холмс. "Тепер, коли ми знаємо метод, наступне питання полягає в тому, як тіло було доставлено сюди?"


"Ви доклали чимало зусиль, щоб довести свою теорію про те, що існує прохід через підземну каналізацію від Сохо-сквер сюди", - пробурмотів Галлахер.


Холмс поблажливо посміхнувся.


“Як ви помітили, це не теорія. Було очевидно, що тіло треба було перевезти з Сохо-сквер на Гейфер-Плейс. Навряд чи вулицями на очах у всіх, я думаю, а Ватсон? Холмс посміхнувся власному гумору. “Мені було ясно, що тіло винесли через сирої, смердючий колектор. Тунель, в якому перевозили тіло, в даному випадку його нічну сорочку, стикнувся з виділеннями, стікаючими зі стін. Запахи все ще були помітні після декількох днів перебування на складі поліції. На іншому одязі кардинала запаху не було. Ті, хто перевозив тіло, несли її загорнутої окремо в мішок або яку-небудь іншу оболонку, яка захищала їх. Єдине питання полягав у тому, з допомогою якого способу тунелювання це було досягнуто?"


Він зробив паузу, ймовірно, щоб насолодитися їх захопленням його логікою. Він зустрів тільки подив


“ Тіло перевозили не по каналізації, як це сталося, Галлахер. У 1861 році компанія Pneumatic Dispatch побудувала підземну залізничну систему. Планувалося перевозити пошту. Проте два роки через Поштове відділення відкрило свою власну систему, і це, в поєднанні з тим фактом, що в пневматичній системі почали з'являтися механічні несправності та витікання повітря, призвело до того, що плани по її розширенню були відкладені в довгий ящик. Десять років тому вся ця система була покинута і теж була забута ".


Холмс зробив паузу, чекаючи, як фокусник, що збирається витягнути кролика з капелюха.


"За винятком містера Смолла", - зауважив Галлахер, не бажаючи, щоб Холмс вимагав схвалення.


“ І групою людей, що мали намір заподіяти шкоду. Тіло кардинала разом з одягом перенесли його спальні в пресвітерії в підвал. Незважаючи на запевнення, що двері не відкривали протягом десяти років, я помітив сліди потертостей, свідчать про те, що її відкривали недавно. Тіло було перенесено в новий склеп, де робітники під час своїх розкопок зіткнулися зі старим пневматичним тунелем, який вів прямо до Вестмінстера. У рамках підготовки до цієї жахливої події, яке було добре сплановане заздалегідь був проритий тунель в підвал будинку сера Гібсона. Мене насторожили скарги, які були подані в місцеву каналізаційну компанію літній леді навпаки, яка була потревожена цим. Згодом я дізнався, що, будучи літній, вона перенесла свою спальню на нижній поверх, майже на рівень землі. Саме так її потурбували вночі. Мені здалося цікавим, що її побоювання не поділяв ніхто в цьому будинку.


"Але я вже говорив вам, що на нижньому поверсі живе тільки дворецький," зауважив сер Гібсон, " а Хоган не скаржився ні на які подібні звуки. А ви, Хоган?


Чоловік похмуро похитав головою.


“ Отже, - неуважно продовжував Холмс, - наші змовники, бо це вони і є, виманили свою жертву з Франції під приводом того, що він потрібен для посередництва в якихось переговорах між цим урядом і членами Ірландського республіканського братства. Ідея сподобалася марнославству кардинала Туги, і він приїхав сюди, покоряючись заклику змовників більше нікому не розповідати. Він був убитий, а тіло доставлено через цю підземну систему ".


"Але з якою метою?" - запитав Глассфорд. "Чому його вбили і помістили в мій дім?"


“Мета полягала в тому, щоб досягти саме того, чого це майже досягла. Спроба дискредитувати вас як члена уряду і розпалити антагонізм проти будь-якого руху Ірландської партії, спрямованого на продовження своєї політичної кампанії в парламенті ".


"Я не розумію"


“Яка група людей найбільше виграла б, дискредитувавши як уряд, віддана справі юніоністів, так і тих, хто прагне тільки до самоуправління в Сполученому Королівстві? Обом цим цілям було б завдано непоправного удару з-за причетність міністра-консерватора до вбивства кардинала і підозр в якійсь змові між ними? Куди поділося б співчуття?"


"Я припускаю, що більш радикальні ірландські націоналісти - республіканці".


"Ватсон, ваш револьвер!" раптово вигукнув Холмс.


Було занадто пізно. Хоган витягнув свій власний револьвер.


"Усім залишатися на своїх місцях!" - крикнув він.


"Не будь дурнем, Хоган", - гаркнув Галлахер, роблячи крок вперед, але Хоган погрозливо махнув своєю зброєю.


"Я не дурень", - вигукнув дворецький. "Я бачу, до чого це веде, і я не буду страждати наодинці".


"Вам не втекти!" вигукнув Холмс. “ Поліція вже оточила це місце.


Хоган просто проігнорував їх.


Він швидко відступив назад, виймаючи ключ із замка дверей кабінету. Потім він зачинив двері, повернув ключ, і вони почули, як він виходить з дому.


Коли Галлахер знову навалився всією вагою на двері, Холмс наказав йому припинити.


"Він далеко не піде".


Фактично, Хоган ледве встиг дійти до рогу вулиці, як співробітники Спеціального відділу закликали його зупинитися і здатися. Коли він відкрив вогонь, він був застрелений і помер на місці. Що було, з моєї точки зору, моїм дорогим "Вовчим щитом", і на краще.


Холмс знову сів з тим пихатим виглядом, який він приймав, коли думав, що зв'язав усі кінці з кінцями.


“ Хоган був членом Ірландського республіканського братства Фениев. Він втерся до вас на службу, сер Гібсон, і йому було велено чекати наказів. Диявольську змову полягав у тому, щоб використовувати вбивство Його Преосвященства для скидання вашого уряду.


"І ми знаємо ім'я людини, який заманив кардинала сюди", - важливо втрутився Уотсон, заговоривши чи не вперше за весь час розслідування. "Ми повинні бути в змозі вистежити його і заарештувати".


Холмс з жалем подивився на свого помічника.


“ Нам відомо його ім'я, Ватсон?


“ Справді, чому? Він випустив з уваги той факт, що залишив свою візитку. Т. У. Тон Пам'ятаєш?


"Т. У. Тон - Теобальд Вулф Тон - це ім'я людини, який очолював ірландське повстання 1798 року", - втрутився сер Гібсон глухим голосом. Уотсон почервонів з досади. Сер Гібсон глянув на Холмса. “ Ми можемо з'ясувати, хто ще брав участь у цій змові, містере Холмсе?


"Це буде вирішувати Особливий відділ", - відповів Холмс майже зневажливим тоном. “Я боюся, однак, що вони не будуть мати великого успіху. Я підозрюю, що ті, хто був залучений в цей заколот, до теперішнього часу вже покинули країну".


“ Чому Хоган залишився?


"Я припускаю, що він вважав себе в безпеці або що залишився, щоб з перших рук повідомити про наслідки змови"


Глассфорд підійшов до Холмсу з простягнутою рукою.


"Мій дорогий сер," сказав він, - мій любий, дорогий сер. Я ... країна ... у великому боргу перед вами".


Зневажлива манера Холмса викликала огиду. Галлахер сказав мені, що знайшов його помилкову скромність воістину огидною.


Це правда, що коли уряд оприлюднив факти змови в тому вигляді, в якому їх їм виклав Холмс, справу про смерть кардинала Туги набула широкого розголосу. Уряд навіть запропонувало Холмсу невелику пенсію, але він відмовився, можливо, швидше за її малості, ніж з будь-якої скромності з його боку. Він навіть відмовився від папського лицарського звання у вдячного єпископа Риму.


Огидно, мій дорогий "Вовчий щит". Все це було досить огидно.


Але, як вам добре відомо, правда полягала в тому, що Холмс і близько не підійшов до вирішення цього питання. О, я допускаю, що він зміг розробити метод, з допомогою якого я вбив кардинала Тугу. Зізнаюся, я вважав це досить дотепним методом. Я натрапив на це, коли в юності відвідував лекції в Трініті-коледжі. Її читав доктор Роберт Макдоннелл, який почав перші переливання крові в 1865 році. Макдоннелл відмовився від використання шприца з небезпекою емболії або бульбашок повітря, які призводять до летального результату при попаданні в кровотік. Мій метод при відправці Кардинала був простий: спочатку понюхати хлороформ, щоб запобігти боротьбу, а потім зробити ін'єкцію.


Мої люди чекали, і ми перенесли тіло описаним Холмсом методом. Так, я віддаю йому належне в тому, що стосується методу і засобів. Він змусив Хогана розкрити себе. Хоган був одним з моїх кращих агентів. Він хоробро зустрів свою смерть. Але Холмс більше нічого не добився ... . Ми знаємо причину, мій дорогий "Вовчий щит", чи не так?


Що ж, тепер, коли Холмс пішов назустріч своїй смерті над Рейхенбахским водоспадом, я думаю, ви могли б подумати, що шансів на те, що правда спливе, мало? Я багато думав про це. Дійсно, саме тому я пишу вам повний звіт у формі цього листа. Оригінал я залишу на зберігання в надійному місці. Бачте, мені потрібна деяка страховка, щоб запобігти будь-яке нещастя, яке він мені піднесе. Як ви добре знаєте, це було б скандально, якби стала відома справжня правда про те, хто стояв за смертю кардинала Туги і чому це було зроблено.


Прибравши з дороги цього пихатого подразника Шерлока Холмса, я сподіваюся прожити здорове і довге життя, Повірте мені—


Себастьян Моран (полковник)


[Додаткова примітка додається Уотсоном.]


Прочитавши цей незвичайний документ, я запитав Холмса, чи є у нього які-небудь сумніви в його автентичності.


“Про, немає ніяких сумнівів, що це написано рукою Морана і в його стилі письма. Ви помітили, що у мене на полицях досі стоять дві його книги? Важка видобуток в Західних Гімалаях і три місяці в джунглях".


Я згадав, що Холмс придбав ці томи незабаром після історії з "Порожнім будинком".


“Моран був ким завгодно, але він не був боягузом. Можливо, він навіть був патріотом у своєрідному і збоченому розумінні. Його родина походила з Конамары і стала англиканцами після завоювання Ірландії вильямитами. Насправді його батьком був сер Огастес Моран, командир Лазні, колись жорстокий міністр у Персії. Молодий Моран закінчив Ітон, Трініті-коледж Дубліна і Оксфорд. Сімейний маєток знаходився в Дерринакли. Все це ви знали про нього до часу нашої зустрічі у справі про Порожньому будинку. Я не маю на увазі, що у нього не було недоліків, коли я сказав, що Моран не був боягузом і патріотом. У нього був злочинний склад розуму. Він був досить небагатим молодим людиною, схильним до азартних ігор, розпусті, дрібним злочинам і хорошого життя.


“Він купив собі офіцерський чин в індійській армії і служив у 1-му бенгальській полку піонерів, він брав участь у кількох кампаніях і згадувався в депешах. Більшу частину своєї армійської кар'єри він провів у Індії, і я розумію, що у нього була непогана репутація мисливця на велику дичину. Я згадую, що в холі клубу на Кілдер-стріт до того, як його звідти виключили, був встановлений бенгальський тигр, якого він убив. Розповідали, що він поліз за ним в каналізацію, коли поранив його. Для цього потрібні залізні нерви ".


Я в замішанні похитав головою.


“Ви називаєте його патріотом? Ви маєте на увазі, що він працював на ірландських республіканців?"


Холмс посміхнувся.


“Він був патріотом. Я сказав, що у Морана були кримінальні нахили, але він не був боягузом, на жаль, таланти таких людей часто використовуються державою у своїх цілях. Ви помітили, що Моран визнає, що інспектор Галлахер тримав його в курсі кожного нашого кроку в цьому ділі. На жаль, Галлахер був убитий при виконанні службових обов'язків незабаром після цих подій, тому ми не можемо отримати від нього підтвердження. Однак я думаю, що ми можемо повірити Морану. Так чому Морана тримали в курсі? Полковник Моран працював на Секретну службу.


Я був приголомшений.


“Ви ж не хочете сказати, що він працював на нашу власну Секретну службу? Боже милостивий, Холмс, це вражаюче. Ви хочете сказати, що наша власна Секретна служба наказала вбити кардинала? Це абсурдно. Аморально, наш уряд цього не потерпить ".


“Якщо уряд дійсно щось знала про це. На жаль, коли у вас є Секретна служба, вона стає непідзвітною ні перед ким. Я вважаю, що навіть за Секретною службою стояла інша організація, з якою Моран був пов'язаний".


“ Я щось не вловлюю, Холмс.


"Я вважаю, що Моран і ті, хто наказав йому зробити це, були членами екстремістської помаранчевої"фракції.


“ Помаранчева фракція? Я не розумію. Я збентежено розвів руками.


“Помаранчевий орден був утворений в 1796 році, щоб зберегти позиції англіканського панування в Ірландії і запобігти об'єднання дублінського колоніального парламенту з парламентом Великобританії. Однак об'єднання відбулося в 1801 році, і потім Помаранчевий орден втратив підтримку Своїх покровителів, включаючи королівських герцогів і титулованих землевласників, які швидко змирилися з новим статус-кво, будучи або откупившимися новими поборами, або фінансовими хабарами. Залишилася аристократична підтримка була припинена, коли Орден був втягнений у змову з метою перешкодити Вікторії успадкувати трон і спробувати посадити на трон свого Імперського великого магістра, Його Королівська Високість герцога Камберлендского. Провал державного перевороту, католицька емансипація 1829 року, зняття багатьох обмежень, що накладаються на представників цієї релігії, а також Закони про реформу, розширюють громадянські права людей, - все це практично призвело до зникнення Помаранчевого порядку.


“Ті, хто боровся за збереження сектантського руху, зрозуміли, що воно повинно мати більш широку основу, і воно відкрило своє членство для всіх незгодних протестантів, так що незабаром його ряди поповнилися пресвітеріанами Ольстера, які раніше були виключені з нього. Налякані ідеєю про те, що в самокерованої Ірландії більшість будуть католиками, ці розкольники стали ще більш фанатичними і екстремістськими.


"Спроба знищити Ірландську партію, яка прагне до самоврядування, яку зараз підтримують ліберали, була зроблена непохитними юніоністами з партії Торі, такими як лорд Рендольф Черчілль, який порадив партії розіграти Помаранчеву картку.' Підтримка Черчілля і Торі знову зробила Помаранчевий орден респектабельним, а впливові можновладці і провідні торі, які раніше відмежовувалися від Ордена, тепер відчули себе здатними приєднатися до нього. Граф Енніскіллен був призначений великим магістром ордена за два роки до цих подій і з допомогою торі продовжував присвячувати орден Унії і протестантського перевазі ".


"Але навіщо їм знадобилося затівати цей складний фарс?" - Запитав я.


пам'ятайте, що сталося в тому листопаді 1890 року? Розкол в ірландської партії гоївся, і Парнелл був переобраний її лідером. Вони знову збиралися виступити єдиним фронтом в парламенті, і лорда Солсбері незабаром чекала поїздка в країну. Потрібно було щось зробити, щоб дискредитувати помірних в кабінеті Солсбері, щоб повернути їх "на сторону" юніоністів проти будь-яких планів надати Ірландії самоврядування, щоб допомогти їм залишитися у влади ".


“ Але вбити кардинала...


"... заманивши його з Парижа в цю країну, думаючи, що він збирається зустрітися з членами ірландських націоналістів", - вставив Холмс


"... навмисно вбити кардинала, щоб викликати таку тривогу і ... Так адже це дьявольщина, Холмс".


“На жаль, мій дорогий Ватсон, така природа урядів, які містять секретні організації, які ні перед ким не звітують. Мене судили і визнали неспроможним, Ватсон. Ця справа стала моїм найбільшим провалом ".


“ О, перестаньте, Холмс, ви не могли знати...


Холмс подивився на мене з жалістю.


“Ти повинен прийняти глузування й образи Морана там, звідки вони прийшли. Більшого ти зробити не міг", - запевнив я його.


Він подивився на мене сталевим поглядом.


“О, так, я міг би. Я говорив вам про те, як важливо звертати увагу на деталі. З самого початку я допустив саме непрощенне неувага до деталей. Будь я більш пильним, я міг би приписати це злочин потрібної причини. Це є в тексті Морана, факт, який був відомий мені з самого початку і який я проігнорував ".


Я розмірковував над текстом, але не міг знайти ніякого просвітлення.


“ Картки відвідувачів, Ватсон. Помилка в картках відвідувачів, представлених таємничим відвідувачем кардиналу.


“ Помилка? О, ви маєте на увазі, що це ім'я Т. У. Тон, ім'я кого-то давно померлого? Я не знав, що це вигадане ім'я.


“Назва була придумана просто для того, щоб підтвердити думку про те, що ми повинні були мати справу з ірландськими республіканцями. Ні, справа була не в цьому. Це був пристрій для гри на арфі, яке також повинно було навести нас на думку, що воно було подароване ірландським націоналістом, оскільки є національним символом Ірландії. Справа в тому, що арфа була увінчана короною — це символ нашої колоніальної адміністрації в Ірландії. Жоден націоналіст не зміг би винести виду корони над арфою. Я повинен був це зрозуміти".


Холмс деякий час сидів, хитаючи головою, а потім продовжив:


“ Покладіть справа кардинала Туги в свій багажник, Ватсон. Я не хочу більше про це чути.


Навіть тоді я вагався.


“Припустимо, що Моран працював на якогось начальника — чи ви прийшли, озираючись назад, до якого-небудь висновку щодо того, хто був начальником Морана? Хто був той чоловік, який віддав йому наказ і кому він писав свій лист?"


Холмс був дуже серйозний, коли озирнувся на мене.


“Так, я знаю, ким він був, він помер у той же рік, коли Моран був заарештований за вбивство сина лорда Мейнута. Ви пам'ятаєте, що Моран помер під вартою в поліції після свого арешту? Передбачалося, що це самогубство. Я зрозумів, що в цьому було засумніватися. Але потім я почув про смерть... Він зробив паузу і зітхнув. “Начальник Морана був блискучим політиком, але безжальним. Він більше, ніж хто-небудь інший, пробудив ненависть помаранчевих до ірландським католикам, щоб зберегти Союз ".


“ Він був членом уряду? - Вигукнув я в розпачі.


"Він був таким незадовго до цієї події, але він все ще був впливовим".


"А це кодова назва 'Вовчий щит'? По ньому ви змогли визначити, хто це був?


“Ця частина була простою. Ім'я, яке звучить так по-англосаксонски, що я просто переклав "Wolf Shield" назад на англосаксонський, і ім'я чоловіка відразу стало впізнаваним. Але нехай він зараз відпочине там, де його забобони більше не зможуть впливати на його судження ".


Поважаючи побажання мого старого друга, я надійно зберіг ці папери, приклавши до них коротку замітку про те, як вони потрапили в мої руки. Саме Холмс, з його їдким почуттям гумору, запропонував мені оформити це як "Етюд у помаранчевих тонах", що було його способом м'яко дорікнути мені за мелодраматичне, на його думку, назва першого його справи, в якому я брав участь. Разом з цією запискою я поклав рукопис Морана у свій дорожній скриня, який тепер зберігається в моєму банку на Чарінг-Крос. Я погодився з інструкціями Холмса про те, що мої душоприказники не повинні розкривати його до тих пір, поки не пройде принаймні п'ятдесят років з дня нашої смерті.


Єдине, чого я тут не помістив, - це ім'я начальника Морана, але те, що міг би назвати будь-хто, хто знайомий з англосаксонськими особистими іменами.


OceanofPDF.com


ДРУГА МІСІС ВОТСОН


Зі своєї записної книжки я дізнаюся, що в січні 1903 року, відразу після закінчення англо-бурської війни, мене відвідав містер Джеймс М. Додд, великий, сильний, загорілий, чесний британець. Добрий Ватсон у той час покинув мене заради дружини - єдиний егоїстичний вчинок, який я можу пригадати за весь час нашого спілкування. Я був один.


— "Пригода зблідлого солдата"


автор МАЙКЛ МЕЛЛОРІ


Загадка молодого протестуючого


"Мама, зовні зупинилася карета, і з неї виходить чоловік", - оголосила наша покоївка Міссі, виглянувши з-за фіранки на передньому вікні. Карети — на відміну від двоколок, гроулеров або цих нових моторизованих двоповерхових чудовиськ — досить рідкісні на нашій вулиці, яка є респектабельним, але навряд чи багатим районом північно-заходу Лондона. "Він підходить до дверей!" Міссі схвильовано закричала.


Її збудження підігріло моє власне цікавість, і я підійшов до вікна, щоб поспостерігати разом з нею. Про людину, про який йшла мова, я нічого не міг розгледіти, хоча узбіччі зупинився стильний темно-зелений фаетон, запряжений двома чудовими кіньми, яких тримав в узді суворого виду кучер у високому капелюсі.


Я нікого не чекала цим вранці, і якщо відвідувач шукав мого чоловіка, доктора Джона Х. Ватсона, його чекало розчарування. Джон відправився в чергове лекційне турне, на цей раз з Шотландії. Згідно з його останнього листа, навіть суворі шотландці жадібно слухали розповіді про його обов'язком спілкуванні зі своїм ексцентричним іншому Шерлоком Холмсом. Джон майже шість місяців розповідав масам все більш яскраві історії про своє життя з великим детективом, і апетит публіки до всього, що пов'язано з Холмсом, здавався ненаситним. Насмілюся припустити, що єдине місце в Імперії, де літанія "Холмс, Холмс, Холмс, Холмс, Холмс" вичерпала свій прийом, було прямо тут, на Куїн-Енн-стріт, 17. Але я не збираюся псувати зовсім хороший день роздумами про Шерлока Холмса.


Пролунав швидкий стук у двері, і Міссі кинулася відчиняти. Зізнаюся, мені було не менш цікаво дізнатися, ким може бути наш таємничий відвідувач, хоча я жодним чином не була готова до одкровення.


Міссі провела чоловіка в кімнату відпочинку. Він був середнього віку і мініатюрного статури — чи п'яти футів зростанням, якщо навіть більше — і одягнений в прекрасний перлинно-сірий костюм, рукавички в тон і фетровий капелюх. Як тільки капелюх була знята, я побачила, що його темне волосся змащені маслом і розділені акуратним проділом посередині. Він дивився на мене з виглядом переваги вищого класу, якого вистачило б на найдальший балкон оперного театру.


"Цей джентльмен прийшов побачитися з тобою, мамо," сказала Міссі зі всієї пристойностью, на яку була здатна.


Як тільки шок від зовнішнього вигляду чоловіки пройшов, я почав сміятися. "Гаррі!" Я заплакав.


"Привіт, каченята!" - сказав він, і широка крива усмішка розпливлася по його эльфийскому особі. “ Ніколи не очікувала побачити старовину Гаррі надутим, як який-небудь квітучий герцог, правда, моя дівчинка?


Раптове перетворення Гаррі з денді вищого класу в блазня-кокни явно застало Міссі зненацька. Я прийшов їй на допомогу. “Міссі, я знаю, ти чула, як я говорив про мого друга Гаррі Бенбоу. Більше років тому, що я можу згадати, ми з ним виступали на сцені з акторами-аматорами Деланси. Гаррі був коміком трупи, в той час як я була інженю. Гаррі, це наша покоївка, Міссі.


"Привіт, кохана", - сказав їй Гаррі, ворушачи бровами. “Як щодо того, щоб принести старовини Гаррі чашку води, моя дівчинка? Сьогодні у мене не було можливості зупинитися, щоб випити ранкову пінту пива, так що я нагуляв спрагу.


Міссі пішла на кухню за водою.


"Сідай, Гаррі", - запропонував я.


"Із задоволенням, каченята, але у мене мало часу", - сказав він. "Кучер не буде чекати вічно".


"Я сподіваюся, у вас, принаймні, буде достатньо часу, щоб пояснити цей вихід і цей наряд". В останній раз, коли я бачив Гаррі, він був у значно скромніших обставин і заробляв гроші на вокзалі Вікторія. “ Ви виявили заритий скарб? - запитав я.


"Забавно, що ти так говориш", - відповів він, коли Міссі повернулася з водою, яку він випив одним ковтком і повернув склянку. “ Зараз ви дивитеся на Хэвиленда Бомонта, есквайра, експерта з антикваріату.


"Це що, жарт, Гаррі?"


“ Ні крапельки з цього. Бачите, близько місяця тому я займався своїми справами, робив вивіску 'Боб, який одягає сендвіч" для нової кав'ярні в Ковент-Гардені. Коли я прогулювався по саду, заглядаючи в кабінки і все таке інше, я побачив цей стіл з набором старих тарілок, які були точною копією тих, що були у моєї бабусі. Вони були її найдорожчими речами. Потім я бачу, що в цій бухті їх називають антикваріатом і продають за дев'ять центів. При першій же можливості я виповзаю з-за своєї вивіски і дивлюся на них, і поки я дивлюся, коув починає розповідати мені всілякі страви з кролика і свинини про те, коли вони були приготовані, хто їх приготував і де тільки він все переплутав. Тому я починаю повторювати те, що мені розповідала про них моя бабуся, і перш ніж ти встигнеш сказати, що Боб - твій дядько, він починає запитувати, звідки я так багато знаю про антикварних тарілках. Отже, каченята, що я повинен сказати? Що я просто хлопець, чия дорога бабуся навчила його розбиратися в тарілках, і велике вам спасибі, що не ображаєте мене овочечисткою, шеф? Тільки не вашу Неллі. І я кажу: "Ну, сер, у мене є брат-близнюк, який справжній експерт з антикваріату —"


"О, Гаррі, ти цього не робив!" Я перебив.


“Я не думав, що це комусь зашкодить. Але потім коув починає наспівувати і хмикати, і не встигаєш озирнутися, як він вручає мені візитку і просить піти сказати моєму братові, щоб він зайшов в антикварний магазин в Мейфере, яким керує його друг. Тому я залишаю табличку з написом "сендвіч" прямо там, де вона лежить, і біжу в театр Хаммерсміт", де мій приятель-швейцар впускає мене у костюмерну. Я входжу туди як простий старина Гаррі Бенбоу, а виходжу як Хевіленд Бомонт, есквайр".


Вимовляючи останні три слова, Гаррі, здавалося, виріс на цілих два дюйми, а його природний акцент кокни настільки повністю розчинився в тоні джентльмена з вищого суспільства, що він міг би обдурити члена парламенту. Ким би не був Гаррі Бенбоу, він був першокласним актором.


"Я помчав за адресою, який мені дали в "коув", - продовжував він, - і наступне, що я пам'ятаю, це те, що мене взяли консультантом в шановну фірму "Едвард Чиппенхэм і компанія", яка займається антикваріатом". Останнє слово він вимовив так, немов відпрацьовував його вимову. "Мені, звичайно, довелося повернути костюм в театр, але з усіма цими бджолами та медом, які вони платять мені лише за те, щоб я з'явився, я пішов і купив один з своїх!" Він підняв руки і розвернувся, гордо демонструючи вбрання. "Відповідні черепашки і титферы на додачу!" - додав він, показуючи свої рукавички і капелюх. "І я можу користуватися тренером боса всякий раз, коли мені потрібно".


“ І тому ти прийшов сюди, щоб чепуритися, як павич, не так, Гаррі?


“Боже, Амелія, я б хотів, щоб все було так просто. Я не проти сказати тобі, що на цей раз я дійсно доклав до цього руку".


Це було дивно, оскільки кожен раз, коли я бачив Гаррі, у нього були якісь неприємності. "Що ти накоїв на цей раз, Гаррі?"


“Ну, все йшло як по маслу, поки в магазин не прийшла ця жінка зі старим сімейним документом, про який вона хотіла все знати, і містер Чиппенхэм сам призначив мене на цю роботу. Тепер і вони, і вона чекає, що я в усьому розберусь, а я не можу зробити з цього однозначний висновок! Ну, я сів і сказав собі: "Гаррі, якщо і є хтось, хто може витягнути мене з цієї ями, так це приятель твоєї подруги Амелії Шерлок Холмс". І ось я тут. Підемо подивимося на старовину. Я можу відвезти тебе в кареті.


Я постарався не розсердитися. "Містер Холмс з'їхав з Бейкер-стріт, і у мене немає можливості зв'язатися з ним," швидко сказав я. “ Прошу вибачення.


Строго кажучи, це було правдою. Містер Холмс дійсно залишив Бейкер-стріт, 221Б, незабаром після того, як Джон відмовився від посади постійного біографа великого детектива, вважаючи за краще стати моїм чоловіком. Це був крок, який містер Холмс продовжував розглядати як акт дезертирства. Настільки ж вірно і те, що я не міг негайно звести кого-небудь з містером Холмсом, хоча від Гаррі я приховував те, що я, можливо, зміг би знайти його через його брата в Уайтхоллі, Майкрофта, з яким у мене, як не дивно, зав'язалося сердечне знайомство за останній рік. Але я все ще був занадто злий, щоб навіть думати про це.


У мене також не було жодного наміру повідомляти Гаррі про інцидент, який стався в нашому домі не за тиждень до цього, а всього через день або два після того, як Джон поїхав у своє турне. Я повертався додому після відвідування бібліотеки і знав, що Міссі пішла за покупками. Однак, коли я дістався до нашого будинку, я виявив, що вхідні двері не замкнені! Подумавши, що, можливо, Міссі повернулася рано чи щось забула, я відкинув обережність і увійшов. "Місії?" Я покликав, але вона не відповіла. Увійшовши в наші кімнати, я помітила, що двері в нашу з Джоном спальню прочинені, і попрямувала до неї. “ Міссі, чому ти сьогодні убираешься? Ти повинна бути...


Шок, який я відчула, побачивши містера Шерлока Холмса в своїй спальні, баченого в дзеркало в моєму кращому зеленому вельветовому сукню, важко, якщо не неможливо передати словами. Після того, як я видала зітхання, більше схожий на вереск, містер Холмс недбало повернувся до мене. "Місіс Вотсон, як поживаєте?" - спокійно запитав він.


“Містер Холмс" ... що ... як... Я затнувся. "Як ... Міссі впустила вас?"


"Вашу дівчину ніде не могли знайти", - відповів він. “Але навіть якщо б вона була тут, це не мало б великого значення. У мене є ключ".


- У тебе є що? - Вигукнув я.


Він порився в кишені своїх штанів, недбало кинутих поперек ліжка, дістав ключ і підняв його. “ Добрий Ватсон подарував його мені і запропонував користуватися вашим будинком всякий раз, коли він мені знадобиться.


О, це було вже занадто! Я б точно поговорила про це з Джоном. Але мої думки тут же були перервані звуком разрываемых швів. "Моє плаття!" Я заплакала. "Чому?.."


"Ти знаєш, що моя робота іноді вимагає маскування, і іноді доцільність диктує, що найефективніша маскування - це маскування жінки", - сказав він, ще раз глянувши в дзеркало і поправивши плечі сукні. “Навряд чи можна очікувати, що я зайду в найближчий магазин кутюр'є і приміряю нову паризьку моду. Доля розпорядилася так, що поєднання твого росту і моєї худорби означає, що одяг, зшитий для тебе, повинна бути мені впору, особливо якщо я присідаю.


- Але не могли б ви, принаймні спочатку запитати мене?


“Якби час не мало значення, я б не прийшов сюди таким чином. Я прошу вас вийти з кімнати, місіс Уотсон, тому що я повинен переодягнутися назад у свою звичайну одяг, і ваше подальше присутність не принесе нічого, крім гарантії того, що ви станете більш обізнані про моїх особистих фізичних особливостях, ніж будь-який представник вашої статі, за винятком моєї матері.


У мене відвисла щелепа, і, боюся, моє обличчя почервоніло, і я не змогла вимовити ні слова. Мовчки, хоча всередині все кипіло, я увійшла у вітальню, зачинивши за собою двері спальні.


Я все ще сердито ходила по кімнаті, коли через кілька хвилин з'явився містер Холмс, обмотавши моє парадне сукні навколо своєї руки, як ганчірку, і навіть не кивнувши, попрямував до дверей. "Це нестерпно!" - Крикнув я, труся за ним.


Зупинившись, він повернувся до мене обличчям. Збудження, що спалахнуло в його проникливих сірих очах, боролося з виразом похмурої рішучості. "Як і злочин, місіс Вотсон", - тихо сказав він і пішов.


З того дня я не бачила містера Холмса і нічого про нього не чула, та й не бажала — хіба що для того, щоб гарантувати безпечне повернення мого вельветового сукні. Але вистачить про Шерлока Холмса; зараз мені належало мати справу з Гаррі Бенбоу.


- Чорт забирай, - сумно пробурмотів Гаррі. Однак його розчарування через те, що він позбувся ради Шерлока Холмса, було недовгим. Через кілька секунд його обличчя знову розпливлося в широкій посмішці. "Все в порядку, Амелія," весело сказав він. “ Кому взагалі потрібен Шерлок Холмс? Замість цього ви можете допомогти моєму клієнтові.


- Я? Гаррі, я не...


"Ось ти знову, дівчинка моя, недооцінюєш себе", - цокнул мовою він. “Я знаю, скільки проблем ти вирішила для людей поодинці. Боже, Амелія, якби не ти, я б досі співав собі перед сном кожну ніч в "дзвоні' з-за тієї мерзенної історії з цими двома маленькими засранцами.


У минулому році мені вдалося допомогти визволити Гарі з в'язниці, коли його звинуватили у викраденні, але це було зроблено як одне. Я навряд чи вважав себе детективом, щоб проконсультуватися або щось в цьому роді. Це, однак, не зупинило Гаррі.


“ Ну, якщо б я не знав вас краще, я б сказав, що ви давно зниклий двоюрідний брат Шерлока Холмса.


"Будь ласка, Гаррі", - простогнала я. “Познайомитися з ним - це вже досить складно. Але, чесно кажучи, я нічого не тямлю в антикваріаті".


"Вам не обов'язково розбиратися в антикваріаті", - сказав він. “Це старий документ з якимось віршем або дитячої лічилки на ньому. Дама, яка принесла його, називає це загадкою. Так що цінний не сам документ, а слова, які на ньому написано ".


"З-за слів?"


“ Вірно. І, наскільки я тебе знаю, ти швидше знайдеш відповідь на цю загадку, ніж відкриєш дверний замок цвяхом у вигляді підкови. Не те щоб я, звичайно, знав, як це зробити.


"Звичайно", - сказав я з посмішкою. "Ну, я думаю, не зашкодить подивитися—"


"Це та сама дівчина!" - вигукнув він, плеснувши в долоні. "Тепер просто дозволь мені, я все влаштую, ні про що не турбуйся".


Виконавши ще один невеликий танець, він підкинув капелюх в повітря, спритно зловив її на голові і потягнувся до дверної ручки. - А тепер мені пора, каченята. Потім, ще раз зобразивши високошляхетний акцент, він додав: "Я буду на зв'язку, моя люба", - і зник з кімнати.


Все ще не оговтавшись від раптового появи Гаррі, я не помітила, що Міссі знову увійшла в кімнату, поки вона не сказала: "Ти знаєш деяких з найбільш цікавих людей, мама".


"А хіба ні?" Пробурмотів я.


Вона відійшла до вікна, щоб подивитися, як від'їжджає карета. “ Чого він хотів?


“ Ніколи не можна бути до кінця впевненим, в чому замішаний містер Бенбоу, дорога, хоча я впевнена, що скоро це з'ясую.


Я дійсно дізналася про це через два дні, коли фаетон знову під'їхав до нашого будинку, і на цей раз водій постукав у двері і вручив Міссі записку наступного змісту: Амелія, одягни свої кращі прикраси і їдь з водієм. “ Мої найкращі коштовності? - Поцікавилася я вголос. Охоплена в рівній мірі цікавістю і поганим передчуттям, я пішла в свою спальню, вийшовши звідти кілька хвилин потому, прикрашена ниткою перлів і відповідними сережками, я пішла за кучером до екіпажу і поїхала саме туди, куди й чекала, - в магазин Едварда Чиппенхэма і Компанії в Мейфейрі.


Гаррі привітав мене в дверях. "Як добре, що ти прийшла", - співучо промовив він, підкреслюючи свої слова підморгуванням. Провівши мене через магазин, який був битком набитий персоналом, але, на диво, без реальних товарів для продажу, ми опинилися в розкішному, обшитому панелями конференц-залі в задній частині. Там за довгим, відполірованим до блиску столом сиділа приємної зовнішності молода жінка, насправді майже дівчинка, яка встала і соромливо усміхнулася, коли я увійшов. Закривши за нами двері, Гаррі вказав на жінку і сказав: “Це місіс Джейн Рамзі. Місіс Рамзі, це наш експерт з документами, леді Амелія Петтігрю".


Леді Амелія Петтігрю? Я насилу стрималася, щоб не разинуть рот при звістці про мій вступ до списку перів. Це правда, що я народилася Амелієй Петтігрю, і мені подобається вірити, що я леді в усі часи, але тільки Гаррі Бенбоу міг взяти такі прості істини і перетворити їх в такий масштабний обман.


"Будь ласка, сідайте, леді Петтігрю," запросив він мене зі своїм штучним мейфейрским акцентом.


"Спасибі", - сказав я крізь зціплені зуби, сідаючи навпроти молодої жінки.


"Дякую, що погодились допомогти мені, леді Петтігрю", - сказала місіс Рамзі. “Містер Бомонт сказав мені, що ви зможете відповісти на всі мої запитання. Я сподіваюся, що ти зможеш.


"Я теж, мій дорогий", - відповіла я, скоса глянувши на Гаррі.


Місіс Рамзі дістала з маленької сумочки щось схоже на лист пергаменту розміром з лист і поклала його на стіл переді мною. На ньому вицвілими архаїчними літерами було написано вельми своєрідний вірш:


У тому місці, де граф і королева обидва померли,

Перед освяченням Сент-Ендрюс-кросу,

Де Лайон зустрічається з Мерсером Шалом, виявляється

спогад про втрату молодих протестувальників.

Верхня вежа,

що Височіє над Дадлі,

Спускається король

І замок сурун

Час, коли може бути знайдена реліквія.


"Що ви можете мені розповісти про це?" - нетерпляче запитала вона.


"Можу сказати вам, що той, хто це написав, не вмів писати по буквах", - відповів я. "Звідки це взялося?"


"Чарльз, мій чоловік, називає це просто 'загадкою'. Очевидно, воно зберігалося в його родині багато років, передаючись із покоління в покоління, скільки хто-небудь себе пам'ятає, але його значення залишається невідомим. Я в деякій мірі ризикую, приносячи це сюди, але я просто хочу здивувати його.


“ Як здивувати його? - Запитав я.


“ Знайшовши рішення загадки. Бачте, ми з Чарльзом одружені зовсім недовго. Він значно старший за мене, і ... ну, з ним не так-то просто жити. Але я так хочу доставити йому задоволення. За той короткий час, що ми разом, я чула, як він говорив про загадки майже з почуттям благоговіння, але він продовжує ламати голову над її значенням. Не буде великим перебільшенням сказати, що цей клаптик пергаменту - найважливіша річ у житті. Я сподіваюся, що, знайшовши рішення, я зможу зробити його щасливим ".


Бідна дівчина була така молода, так невинна, так щира в своїх бажаннях, що мені довелося задатися питанням, що ж це був за шлюб.


Я знову перечитав загадку. Гаррі був абсолютно прав; це справді було схоже на дитячий віршик. Може бути, втрачений вірш Матінки Гуски?


"Є ще одна річ, яку вам слід знати, леді Петтігрю," продовжувала місіс Рамзі. “Є причина, по якій цей віршик так важливий у родині. Я знаю, це прозвучить досить химерно, але "реліквія", згадана у вірші, вважається якимось втраченим скарбом. Насправді, я переконаний, що Чарльз розглядає цей документ як свого роду карту скарбів ".


Я подивилася на неї, а потім на Гаррі, губи якого були скривлены в кривій посмішці. "Карта скарбів", - задумливо промовила я. "Саме так ваш чоловік описав вам цей документ?"


“Насправді, ні, не так багатослівно. Правда в тому, леді Петтігрю, Чарльз ніколи не піднімав цю тему безпосередньо і не говорив про це зі мною в будь-якому контексті. Але я підслухав його розмову з Мері, своєю дочкою від першого шлюбу.


"І ви говорили з нею безпосередньо з цього приводу?"


Жінка, здавалося, раптово зніяковіла. “Боюся, нам з Мері ще належить подружитися. Бачите, вона все на пару років молодший за мене і досить вперта".


“ Я так розумію, що першою місіс Рамзі більше немає в живих?


“ Звичайно, немає. Чарльз - строгий католик, леді Петтігрю, і, як ви знаєте, Церква не схвалює розлучення. Я б не стала його дружиною, якщо б його перша дружина померла. Можливо, саме той факт, що я заміняю Мері мати, спорудив бар'єр між нею і мною — я не знаю. Але я дуже сподіваюся, що ви зможете дати мені пораду, хоча я не можу дозволити собі багато платити вам за ваш час.


"Не турбуйтеся, місіс Рамзі," перебив її Гаррі. “ Ми працюємо за комісійні.


Я повинен був визнати, що цей своєрідний віршик і ця історія про заховані скарби зацікавили мене — як, я впевнений, Гаррі і припускав. Я запитав, чи можу я залишити пергамент собі, і місіс Рамзі знову проявила ознаки дискомфорту.


"Я вважаю, що це було б добре", сказала вона, - але Чарльз не знає, що я взяла його. Зрештою, навряд чи було б дивно, якщо б він знав. Тому, будь ласка, леді Петтігрю, подбайте про те, щоб з ним нічого не трапилося. Я б не хотіла, щоб Чарльз сердився.


Я всім серцем співчуваю бідній дівчинці. Наскільки складною була ситуація вдома? Можливо, я міг би сказати що-небудь, щоб вона відчула себе трохи спокійніше.


"Я прийму всі заходи", - запевнив я її. “І я сподіваюся, ти не визнаєш мене неналежним, якщо я скажу тобі, моя люба, але я можу трохи поспівчувати твоїй ситуації. Я теж друга дружина свого чоловіка".


"Тоді ти повинен знати, на що це схоже," випалила вона. “ Вибачте мене, леді Петтігрю, я не наважуюсь порівнювати мою ситуацію з вашою, але вам не здається, що ви живете в тіні колишньої дружини вашого чоловіка?


"Мені нема чого прощати, моя люба, - сказала я," і так, я часто відчуваю присутність тієї, з ким мій чоловік раніше ділив своє життя". І іноді Джон також говорить про своєї першої дружини Мері, подумала я, але притримала мову.


Молода жінка посміхнулася. “ О, ви не уявляєте, наскільки краще я себе почуваю, знаючи, що моя ситуація не унікальна. Спасибі вам, леді Петтігрю. Вона встала і простягла мені руку, яку я потиснув. Потім Гаррі вивів її з кімнати. Коли він повернувся, він був схожий на дитину, яка тільки що виграв у лотерею право власності на кондитерську. "Ну, Амелія, що ти думаєш?"


“Чесно кажучи, Гаррі, я відчуваю себе трохи злочинцем, представляючи себе бідній дівчинці тим, ким я не є. Леді Петтігрю, справді!"


“ Дурниця, каченя, просто подивися, наскільки краще ти змусив її відчути себе, поговоривши з нею.


"Думаю, так", - визнав я. "Але я поняття не маю, чи можу я дійсно допомогти їй". Я знову глянув на аркуш пергаменту. “Єдині рядки, які мають хоч якийсь сенс, - це рядки в останній частині вірша. Посилання на Тауер, Дадлі, короля і Замок, схоже, вказують на молодого лорда Дадлі, чоловіка леді Джейн Грей ".


“ Хто такі лорд і леді?


“Леді Джейн Грей була нещасною дівчинкою-підлітком, який потрапив у політичних і релігійних підступів батька, лорда Дадлі, графства Нортумберленд, який був радником Едуарда ... по-шосте, це було? Так, Шостий. ... який сам був всього лише хлопчиком. В результаті леді Джейн була проголошена королевою Англії. Це було до правління Єлизавети, до того, як якась жінка справді була коронована як суверен, так що ідея все ще була дещо новою. Але змова розвалився на шматки, коли на трон зійшла Кривава Мері, старша дочка Генріха Восьмого. І леді Джейн, і Дадлі були арештовані як зрадники, укладені в Лондонський Тауер і страчені.


Гаррі виглядав збентеженим. "Повинно бути, я пропустив той день у школі".


Я посміхнулася. “ Це пов'язано не стільки зі школою, Гаррі, скільки з роками моєї роботи гувернанткою. Історія завжди була моїм улюбленим предметом, після літератури. Можливо, коли-небудь я візьму тебе в учні.


“Так, значить, це все? Загадка про цього хлопця, Дадлі Грея?"


“Я не знаю, Гаррі. Деякі згадки видаються слушними, але інші-ні. 'Замок' досить ясний — яким б не був Лондонський Тауер, це насамперед замок. 'Верхня вежа', мабуть, відноситься до місця, де повинні були міститися ув'язнені. А 'Повстає Дадлі", ймовірно, молодий лорд, який майже дослужився до статусу принца. Було б логічно припустити, що 'Король' - це відсилання до Едуарду Шостого, хоча чому він повинен бути "Сильним", можна тільки здогадуватися, якщо тільки у цього слова немає архаїчного значення. 'Королева" могло означати або леді Джейн, або Мері, хоча 'граф' викликає подив. Це могло означати Нортумберленд, хоча, якщо мені не зраджує пам'ять, він був герцогом, а не графом. Що стосується посилань на 'вул. Андрій,' 'Лев' і 'Мерсер, - я боюся, що я поняття не маю."


"Але ти отримаєш це, каченя", - сказав Гаррі, підморгуючи мені. "Я тобі повністю довіряю".


Я зітхнув. Гаррі, можливо, був моїм самим старим другом, і мені не хотілося завдавати йому болю або розчаровувати якимось чином, але в душі я молився, щоб цей його останній план не привів до неприємностей.


Гаррі зміг скористатися послугами фаетона, щоб відвезти мене додому. Опинившись там, я зняв з нашої полиці стару книгу з історії Англії і почав длубатися над нею, сподіваючись, що на сторінках з'явиться підказка, яка допоможе визначити посилання в загадці. І все ж, чим більше я читав, тим більш загадковими ставали ці рядки.


Однією з фраз, яка продовжувала дивувати мене, була "молодий протестувальник", яка передбачала фігуру, активно бореться проти правлячого монарха, можливо, навіть узурпатора. Ні лорд Дадлі, ні леді Джейн не підходили під цей опис, оскільки інші намагалися узурпувати владу від їх мимовільного імені. Посилання на "Лайона" могла означати саму Англію, хоча "торговця" мало мало сенсу. Чи може це бути ім'ям? Я переглянув покажчик книги, щоб подивитися, чи зможу я знайти яких-небудь відомих персонажів по імені "Мерсер". Я нічого не знайшов, хоча кількома записами нижче наткнувся на ім'я, яке вразило мене: Монмут.


Я швидко перегорнув зазначені сторінки і побіжно переглянув історію, доповнивши те, що я вже знав про невдалу спробу узурпації трону у Якова II. В 1685 році герцог Монмут, незаконнонароджений син Карла II, підняв повстання проти Джеймса, яке було в такій же мірі Священною війною, як і битвою за трон, причому Джеймс, з одного боку, дотримувався сильних католицьких симпатій, в той час як бунтівний герцог відстоював протестантське справу. Повстання Монмута було швидко придушене, а герцога судили і стратили. Це, мабуть, задовольняло фразу риддла "молоді протестувальники програли" набагато більше, ніж історія леді Джейн Грей. Асоціація з Монмутом також надала нове значення тому факту, що слово "Протестувальники" було написано з великої літери — воно означало не тільки того, хто протестував проти права правлячого монарха на трон, але і того, хто був протестантом. Більше того, посилання на “Св. Ендрюс хрест", який був символом Шотландії, тепер може розглядатися як представляє Якова II, який також був королем шотландців. Але тоді, що щодо “Дадлі"? Як, чорт візьми, він вписався в повстання Монмута?


Після ще однієї години або близько того безплідних пошуків, в яких майже нічого не було помітно, крім втоми очей і головного болю, я вирішив відкласти розгадування загадки на вечір.


На наступний ранок, одягнувшись і поснідавши, відчуваючи себе цілком відпочив, я знову взяв пергамент і відновив роботу над ним, але швидко натрапив на ту ж кам'яну стіну замішання. Ставало ясно, що найкраще мені було б звернутися за допомогою до професійного вченому.


Повідомивши Міссі, що я йду, я вийшов в сонячний осінній день з приємним помірним кліматом і відправився в дуже приємну прогулянку повз кричущих продавців газет і рибних крамниць, що продають рибу, вниз по Оксфорд-стріт, де сів на автобус і доїхав на ньому майже до вражаючого порога моєї мети - Британського музею. Поспішивши всередину разом з натовпом інших лондонців, я попрямував прямо в читальний зал, розташований у величезній будівлі ротонди, і озирався на всі боки, поки не виявив худорлявої сивочолого чоловіка, чия сутула фігура і окуляри з товстими скельцями свідчили про життя, проведеної серед томів. З моїх попередніх візитів я знав, що він був співробітником бібліотеки, хоча я так і не дізнався його імені. Однак він був настільки невід'ємною частиною читального залу, що я б не здивувався, дізнавшись, що замість того, щоб в кінці дня видалятися до себе додому, він кожну ніч влаштовувався на полиці разом з книгами.


Придвинувшись до нього впритул, я прошепотіла: "Вибачте мене, але мені потрібна деяка допомога".


Він повільно повернувся в мою сторону. “ Так?


“ Мені потрібно знайти деяку інформацію про Монмуте.


"Так, Монмут," повільно вимовив він, смакуючи світи. - Тебе цікавить "Герцог" або "Вулиця"?


“ Герцог. Сумніваюся, що вулиця допомогла б мені.


"Абсолютно вірно", - пирхнув бібліотекар. "Будь ласка, йдіть за мною".


Він підвів мене до однієї конкретної полиці, де я побачив майже дюжину томів, присвячених виключно герцога і його впливу на історію. Майже не дивлячись, він вибрав саме два томи, зняв їх з полиці і вклав мені в руки. "Краще всього почати з них", - сказав він.


Я подумки застогнав, коли [подивився на тома, знаючи, що буде потрібно два тижні, щоб прочесати кожну книгу в пошуках підказок. Але я слухняно відніс перші два томи до найближчого столу, в той час як бібліотекар зник у лабіринті полиць.


Після години читання я отримав не більше розуміння, ніж те, з яким увійшов, за винятком відкриття, що один з моїх улюблених ароматів в життя, тонкий, але безпомилково впізнаваний аромат друкованих сторінок у книзі, примудрявся дратувати мій ніс, коли сторінки, про які йде мова, були старими і досить запорошеними. Я чхнув і одночасно закрив книжку. Це було марно. Можливо, мені було б краще виплеснути свій гнів на містера Холмса досить довго, щоб викласти цю пекельну головоломку йому на тарілку, як Гаррі і просив у першу чергу.


"Як у нас справи?" - запитав голос позаду мене, і, обернувшись, я побачила, що повернулася моя подруга, бібліотекар.


"Не дуже добре", - зізнався я. "Можливо, мені все-таки варто було попросити вулицю".


"Хм", - пирхнув він. “Я навіть не розумію, чому вони дали назва вулиці, настільки пов'язане з відомим зрадником. Насправді не було ніякої необхідності міняти його. Я не бачу нічого поганого в назві Сент-Ендрюс-стріт. Але, схоже, це і є фундамент, на якому побудований цей Величний місто: постійні зміни, і здебільшого просто заради змін. Якщо вас це зацікавить, я міг би направити вас до примірника "Зниклого Лондона".


Він подивився на мене, ніби чекаючи відповіді, але я не зміг нічого сформулювати. Правильно я розчув? "Вибачте, але не могли б ви повторити це?" Я, нарешті, впорався.


"Я пропонував книгу "Зниклий Лондон", капітальну колекцію фотографій будівель і пам'яток, зроблених безпосередньо перед тим, як їх знесли".


“ Ні, я маю на увазі Монмут-стріт і Сент-Ендрюс-стріт.


"Ах, це," пирхнув він. - Просто вулиця, відома зараз як Монмут-стріт, колись називалася Сент-Ендрюс-стріт. Я думав, все це знають.


"Про," видихнула я, підносячи руку до голови. Весь цей час я сприймав фразу хрест сент-Ендрюс у загадці як зображення справжнього хреста, на якому святий прийняв мученицьку смерть. Але що, якщо це був зовсім не релігійний хрест? Що, якщо він означав, що одна вулиця перетинає іншу? Небеса, невже загадка була буквально дорожньою картою, що вказує шлях до її таємниці?


"Мадам, вам недобре?" - запитала бібліотекарка.


“Що? Ні, зі мною все гаразд, дякую, - швидко відповіла я, - але у вас випадково немає карти, на якій показана вулиця, коли вона називалася Сент-Ендрюс?"


"Я впевнений, що так", - сказав він. "Ми пишаємося тим, що за наявності достатнього часу можемо виробляти все, що завгодно". Він зник у задній кімнаті і повернувся хвилин через десять, довівши, що стримав своє слово. "Ось ми і на місці", - сказав він, тримаючи в руках складену карту Лондонського сіті. “Це датована лише сорока п'ятьма роками назад, але це вже сховище застарілої інформації. Я вірю, що ви знайдете тут те, що шукаєте ".


Перенісши карту на найближчий стіл, він обережно розгорнув і вивчив її, його кістлявий палець застиг над розділом посередині. "А, ось і ми", - сказав він, тицьнувши пальцем в певне місце. Коли я оглянув його, моє серце підскочило.


Ще трохи розпитавши бібліотекаря і записавши деталі карти, я попрямував додому. Там я подзвонив Гаррі в офіс "Чиппенхэм і Ко".


"У мене вийшло!" - Крикнув я в телефонну будку, пристрій, яке я зазвичай ненавиджу, але яке іноді виявляється зручним. "Я розгадав загадку!"


"Гір... Я маю на увазі, чесне слово, це не зайняло у тебе багато часу".


“ Чесно кажучи, Гаррі, це сталося в такій же мірі випадково, як і все інше. Але у мене це є.


Я подивилася на малюнок, зроблений мною по карті, той, на якому була зображена Сент-Ендрюс-стріт, перетинає не тільки Ерл-стріт і Куїн-стріт, але і Мерсер-стріт, де вона зустрічалася зі своїм північно-західним продовженням, вулицею Білого Лева. Ця серія перехресть була повністю укладена в ромб, що складається з Тауер-стріт, яка піднімалася вгору до Дадлі, який, у свою чергу, піднімався до Кінг-стріт, яка спускалася назад до Касл-стріт. “ Усі слова вірша були назвами лондонських вулиць, Гаррі, що вказують на те, де в останню чергу хто-небудь став би шукати багатства. Це вулиці, які ведуть до Севен Дайалс і навколишні її".


“ Сім циферблатів? Щоб мені провалитися! "вигукнув він, потім взяв себе в руки, ймовірно, заради кого-небудь ще в офісах Едварда Чиппенхэма і Компанії, хто міг перебувати в межах чутності. "Е-е, я маю на увазі, розкажіть, леді Петтігрю," промовив він на високому англійською.


Я продовжив описувати підказки, які знайшов на карті, все ще дивуючись як вирішення загадки, так і розуму її творця. Севен-Дайлс був районом, безпосередньо примикають до місця сходження семи вулиць у центр міста, який колись був відзначений високою колоною з сімома сонячним годинником — звідси і його назва. Спочатку це була спроба створити фешенебельний район, але він швидко прийшов в занепад і врешті-решт перетворився в одну з найгірших і найбільш кримінальних трущоб, які коли-небудь були в місті. Нещодавні спроби відновити цей район допомогли, але після настання темряви цього місця як і раніше слід було уникати.


"Найважливішим ключем до всієї загадці," сказав я Гаррі, - був той, який ми повністю проігнорували: слово 'ніл', яке я прийняв за орфографічну помилку. Але людини, який виготовив Сім циферблатів в кінці 1600-х років, звали Томас Ніл.


"І з тих пір під квітучим лежбищем було заховано скарб", - розмірковував він. "Весь цей час, і ніхто так і не дізнався".


“ Це переходить до самої захоплюючої частини, Гаррі. За словами бібліотекаря Британського музею, колона була знесена натовпом в 1770-х роках з-за чуток про те, що під нею закопано скарб. Цілком ймовірно, що джерелом цих чуток була загадка, яка допомагає підтвердити, що їй справді так багато років, як стверджує місіс Рамзі ".


"Гір" - знову сказав Гаррі, і на цей раз він навіть не потрудився виправитися. "Вони знайшли що-небудь, коли перевернули це?"


“ Історія говорить, що ні. Більше того, пізніше частині колони були перевезені в Суррей і зібрані заново приблизно сто років тому. Якби щось було заховано всередині самих каменів, це напевно вже було б виявлено.


“ Значить, це все-таки всього лише казка?


“Не обов'язково. Мій друг з музею випадково згадав, що в доповнення до семи сонячним годинником нагорі сама колона виконувала роль гігантських сонячних годин, відкидаючи тіні на сусідні будівлі, які служили для визначення часу доби. І що йдеться у загадці? Що "час', в яке реліквія буде знайдена, буде розкрито? Я вважаю, що то було заховано в Семи циферблатах і що це було навмисно встановлено в певний 'час', відбите тінню від колони. Якби ми знали точний час, то, можливо, змогли б точно визначити це місце. Це, звичайно, було б нелегко, оскільки колони там більше немає, але це можна було б зробити за допомогою математичних обчислень ".


"Амелія, ти офігенний геній!" - Вигукнув Гаррі. “ Місіс Рамзі буде на сьомому небі від щастя, коли почує це. Я повідомлю їй прямо зараз! Я хочу, щоб ти сам повідомив їй новини, тому я дам тобі знати, коли прийти. А ще краще, я знову пошлю за тобою карету. Хай благословить вас Гір, каченята!"


Лінія швидко обірвалася. Після заміни приймача цього нещасного пристрою я ще раз вивчив загадку. Не могло бути ніяких сумнівів у тому, що рішення, яке я отримав, було правильним. Той факт, що всі назви, згадані в загадці, ідеально відповідали вулицями Севен Дайалс, не міг бути збігом. Вибір часу також мав сенс. Колона була споруджена в 1694 році, усього через дев'ять років після повстання Монмута. Можливо, "реліквія" весь цей час зберігалася у тимчасовому сховищі, а потім її власники вирішили заховати її в більш постійному місці. Закопати його в Seven Dials, повинно бути, було нескладно, враховуючи будівництво, яке велося в цьому районі в той час. Єдиним недоліком далекоглядності з боку упорядника загадки були припущення, що колона залишиться стояти вічно і назви вулиць ніколи не зміняться.


Все це мало такий прекрасний зміст. Навіть містер Холмс був би змушений погодитися з цим. Чому ж тоді я відчув легку нотку занепокоєння з приводу свого висновку, ніби в аналізі був серйозний недолік, який я не міг виявити? Можливо, я просто занадто багато думав про це.


Я вирішив відкинути всі думки про загадки і замість цього взяв струмочок. Ця витівка Гаррі, хоч і була інтригуючою, сильно відставила мене в читанні.


Я прочитав менше однієї глави книги "Наш спільний друг" мого улюбленого автора містера Діккенса, коли дратівливий телефонний дзвінок вивів мене зі стану умиротвореної зосередженості. Піднявшись зі стільця, я підійшов до речі і гримнув на неї: "Так, привіт".


Це був Гаррі. "Амелія, місіс Рамзі пішла".


“ Пішов? Куди?


“Я не знаю. Я намагався зателефонувати їй за номером, який вона мені дала, і попросити її приїхати в магазин, але її там не було. Замість цього мені зателефонувала якась дівчина і сказала, що місіс Рамзі кудись поїхала, але вона не знає куди.


Дочка, Мері, без сумніву.


"Чому вона пішла ось так, нікому не сказавши?"


"Я думаю, може бути, вона цього не робила", - похмуро сказав Гаррі.


“ Що, чорт візьми, ти маєш на увазі?


“Ну, ця дівчина починає питати мене, хто я такий і що мені було потрібно від місіс Ремзі, а коли я представляюся — принаймні, тим, за кого себе видаю, — вона приходить у лють і починає питати про такі речі, як, чи є у мене з собою редл і де знаходиться магазин. А потім вона каже, що я не мав права забирати цей шматок пергаменту у сім'ї, як ніби я вкрав цю чортову штуку!


“Мені не подобається, як це звучить, Гаррі. Чому б тобі не підійти сюди, на випадок, якщо дівчинки влаштують які-небудь неприємності в магазині?"


“ Гаразд, каченята, я буду тут в два рахунки.


І знову лінія обірвалася.


В цей момент у кімнату ввійшла Міссі, і тільки коли я побачив, що вона одягнена в свою особисту одяг, я згадав, що обіцяв їй вихідний на вечір, запропонувавши сходити на нову п'єсу в театр на Лестер-сквер. Я, звичайно, знав, що замість цього вона виявиться в мюзик-холі, але це мало що значило. Вона була відданим працівником і заслуговувала вечірки, навіть якщо її смаки у розвагах варіювалися від низинних до відверто обивательських. Боюся, така риса сучасної молоді.


"Тобі що-небудь потрібно, перш ніж я піду, мамо?" - запитала вона, явно бажаючи якнайшвидше вирушити в дорогу.


“ Ні, люба. Розважайся, але не засиджуйся допізна.


"Добре, мамо", - сказала вона, влітаючи у двері.


Я почала збирати свої записи і складати їх разом з пергаментным листом в акуратну стопку на столі у вітальні. Саме тоді, серед повної тиші, що запанувала в хаті, недолік в моїх міркуваннях щодо вирішення загадки, який невловимо танцював на краях моєї свідомості, дражнячи мене, став ясно видно. Моя ідентифікація герцога Монмута як "молодого протестувальника" в поєднанні з випадковим відкриттям, що сучасна Монмут-стріт колись називалася Сент. Ендрюс—стріт була ключем, який дозволив загадку - але як автор загадки зміг заглянути на два століття у майбутнє і дізнатися, що Сент-Ендрюс-стріт збираються перейменувати на честь герцога?


Було це простим збігом? Божественне одкровення? Чи був автор загадки свого роду провидцем, покращеною версією Нострадамуса? Або сама загадка була майстерною сучасною підробкою? З усього, що я знав про процесі датування паперу і чорнила, лінії могли бути написані два тижні тому, взяті з давньої легенди. Але підробка з якою метою? Виявилося, що загадка Семи Циферблатів ще не розкрив усіх своїх таємниць.


Я підійшов до вікна. Небо почало темніти. Я подумав, що Гаррі скоро повинен бути тут. Але минула година, а я все ще чекав його прибуття. Де, чорт візьми, він був? Після ще одного тривожного години мій стан нервозності і нетерпіння стало настільки сильним, що я ледь не схопився зі стільця, коли пролунав різкий стук у двері. Нарешті, Гаррі прибув. "Міссі, двері", - покликав я, а потім згадав, що вона пішла. Підійшовши до вхідних дверей, я розкрила її тільки для того, щоб виявити, що там стоїть не мій мініатюрний один, а скоріше високий, витончено виглядає чоловік невизначеного середнього віку.


"Я з Чиппенхэма, мадам", - сказав він. "Карета чекає біля входу". Це був не той кучер, який приїжджав раніше.


“ Невже? Я так розумію, що місіс Рамзі прибула в магазин.


“ Так, мадам, вона зараз там. Я відведу вас туди.


"Дозвольте мені спочатку загорнутися", - сказала я, залишаючи чоловіка біля дверей, а сама повертаючись всередину.


"І ще, мадам, я повинен переконатися, що ви не забули захопити з собою загадку", - крикнув він.


"Спасибі", - крикнула я у відповідь, одягаючи куртку. Потім, зупинившись, щоб забрати стопку паперів зі столу, я попрямувала назад до дверей. Вийшовши на вулицю, чоловік підвів мене до звичайного екіпажу. "Що сталося з фаетоном?" Я запитав.


“ Використовується, мадам. Містер Бенбоу домовився про це.


"Зрозуміло", - пробурмотів я, прямуючи до таксі. Потім раптово зупинився, відчувши холодок всередині. "Ви говорите, містере Бенбоу організував це?" Я запитав.


“Так, мем. Якісь проблеми?


Дійсно, так воно і було. Я розвернувся і попрямував назад до вхідних дверей. "Думаю, мені варто повернутися і зателефонувати в Чиппенхэм, щоб повідомити їм, що я вже в дорозі", - сказав я чоловікові.


"Я думаю, що ні", - сказав чоловік, кидаючись мені перепинити дорогу. З кишені він дістав маленький срібний пістолет.


"Хто ви?" Запитала я, намагаючись говорити зухвалим тоном, який не відповідав моїм емоціям. "Ви не з Чиппенхэма". Якщо б ця людина насправді був співробітником компанії, він називав Гаррі містером Бомонтом, а не містером Бенбоу.


"На ваші питання будуть дані відповіді в належний час", - сказав чоловік. "А поки що сідайте в таксі".


“ Знаєш, я могла б закричати.


"І я міг би стріляти".


Вирішивши, що про те, щоб сперечатися з цим негідником, не може бути і мови, як і про будь-яку спробу до втечі, у мене не було іншого вибору, крім як зробити так, як він сказав. Забравшись в кабіну, я напружено відкинувся на сидінні, відчуваючи, як дуло його пістолета впирається мені в бік. Він постукав по даху кабіни, і вона прийшла в рух.


"Загадай мені загадку, будь добра", - сказав він, простягаючи вільну руку, в яку я вклала папери, включаючи пергамент. Він швидко засунув їх у кишеню пальта.


"Куди ти мене ведеш?" - Запитала я.


"У мій замок", - відповів він.


“ У вашому замку?


“ Будинок кожної людини - це його фортеця, ти згоден?


Тоді мене осінило. “ Ви Чарльз Рамзі.


Чоловік кивнув на знак згоди.


"Де твоя дружина?" - запитав я.


"Це дурне створіння, яке я вшанував своїм ім'ям?" - сплюнув він, його голос небезпечно підвищився. "Ти більше про неї не почуєш".


“ Що ти з нею зробив? - Запитала я, відчуваючи озноб не тільки від нічного повітря.


“Вона зрадила мене, місіс Вотсон, а я не з тих, хто здатний на зраду. Без сумніву, вона ридала у вас на плечі про мене, казала вам, що я якесь холодне і бессердечное тварина. У мене є причини для своїх дій, точно так само, як у мене є певні встановлені правила, що керують моїм будинком. Найважливіше правило полягає в тому, що те, що належить мені, не повинно передаватися в руки інших. Ніде це не застосовне так сильно, як до того листом пергаменту, який вона взяла в мене і віддала тобі. Джейн вчинила непростимий вчинок; вона винесла загадку з дому без мого відома і поділилася інформацією про неї з іншими ".


"Вона всього лише хотіла зробити тебе щасливою", - сказав я.


“Я одружився на ній не заради щастя, а заради того, що вона могла мені дати. Звичайний маленький дурник ніколи цього не розумів".


Я дивилася прямо перед собою, поки ми мчали по вузьких вуличках до місця призначення. "Що зі мною буде?" Запитала я, мій страх змішувався з обуренням.


"Ти маєш знаннями, які мені потрібні", - сказав він. "Після того, як я отримаю ці знання, ти усвідомлюєш свою корисність для мене і будеш викинутий".


- Викинутий? - Вигукнув я з обуренням.


Він глибше упер пістолет мені в бік. “Обережніше, мадам. Ви були б неправі, припускаючи, що я не застрелю вас, якщо доведеться, незалежно від того, отримав я вашу інформацію чи ні. містер Бенбоу розповів мені про рішення цієї загадки, щоб переконати мене, що решту я міг би зібрати воєдино сам.


"Де Гаррі?" - запитав я.


“Він у безпеці. На даний момент".


Я підняв очі до стелі, але негідник поруч зі мною, здавалося, прочитав мої думки. "Не витрачайте час на роздуми, чи не могли б ви попередити водія", - сказав він. “Я взяв на себе сміливість сказати йому, що ви психічно неврівноважені. Його проінструктували — і заплатили — ігнорувати все, що він може почути, що виходить з кабіни.


Ми їхали в виснажуючому мовчанні ще три чверті години, а потім таксі початок сповільнювати хід. "Ось ми й приїхали", - сказав Рамзі. “ Я ціную той факт, що ви не намагалися зробити яку-небудь дурість. Жінка зі здоровим глуздом - велика рідкість в наші дні, місіс Уотсон, і я вітаю вас.


“ Можеш залишити свої привітання при собі! Я наїжачилася.


Мій зростаючий гнів змусив Рамсі посміхнутися. Або, можливо, це була моя зростаюча безпорадність. "А тепер," сказав він, "я вийду першим, тримаючи пістолет спрямованим на тебе, а потім ти повільно вийдеш і підеш поруч зі мною прямо до дверей".


Я мовчав, коли він вийшов з таксі і, сховавши пістолет від водія, заплатив за поїздку. Потім, слідуючи його вимогам, я повільно спустився і залишився поруч з ним. Ми разом дивилися, як таксі зникає на темній вулиці, яка була порожня, якщо не вважати іншого екіпажу, зупинився біля тротуару кількома будинками далі. Я знав, що будь-яка спроба проскочити по вулиці і попередити водія цього таксі призведе до катастрофи.


"Замком" Рамзі виявилося скромне цегляне житло в Ламбеті, в яке він мене і запросив. Як тільки ми увійшли в будинок, я почула голос Гаррі: "Амелія, з тобою все в порядку?"


Інший голос проревів: "Замовкни, ти!" За цим послідував звук сильного ляпаса.


"Гаррі!" - Крикнув я.


"Він там", - сказав Рамзі, підштовхуючи мене пістолетом. "Продовжуй".


Я увійшов в затишно обставлену, хоча і тьмяно освітлену кімнату. Гаррі Бенбоу був прив'язаний до стільця, його волосся прилипли до чола від поту. Над ним стояла молода дівчина, на обличчі якої застигло похмурий вираз, і яка дивилася на мене самими неживими очима, які я коли-небудь бачив.


"Прости мене, Амелія," простогнав Гаррі. - Вони змусили мене сказати їм, де тебе знайти. Прости мене за все, каченя.


Я знову перевів погляд на дівчину. “ Я думаю, ви Мері Рамзі.


Дівчина усміхнулася.


"Мері, покажи гарні манери", - скомандував Ремсі, спонукаючи її зобразити пародію на посмішку, обнажившую великі криві зуби. "Як поживаєш?" - прогарчала вона.


Рамзі висунув стілець в центр кімнати, штовхнув мене на нього й наказав дівчині зв'язати мене, як вона зв'язала Гаррі. Все це час він тримав пістолет спрямованим на мене. Мері Рамзі виконала своє завдання з навмисною грубістю, і мотузки боляче натерли мені зап'ястя. “ Вони обов'язково повинні бути такими тугими? Я застогнала, звертаючись до Рамзі.


"Вони повинні", - відповів він. "Я не той чоловік, який може дозволити собі ризикувати".


"Ти взагалі не чоловік, ти свиня," - парирував я, але потім зойкнув, коли дівчина схопила мене за волосся і смикнула за них, відкидаючи мою голову назад.


"Я не думаю, що ти розумієш, з ким розмовляєш", - сказала вона. "Тобі слід було б лежати на підлозі, скребясь перед своїм сувереном, законним королем Англії!"


На щастя, вона відпустила моє волосся, і я знову перевела свій зболений погляд на Рамзі. “ Ви законний король Англії?


Він вклонився. “ Як і мій батько, і батько, і кожен член моєї родини чоловічої статі з часів Вільгельма Оранського, узурпатора, який невблаганно відвернув країну від Істинної Церкви. Він ходив переді мною повільними, розміреними кроками. “Я прямий нащадок Якова Другого, останнього католицького короля королівства і останнього істинного монарха. Навіть незважаючи на те, що мого прізвища немає ні в однієї загальноприйнятої генеалогічної таблиці, моє походження від Джеймса є фактом ".


"Іншими словами, ваш предок був незаконнонародженим", - сказав я.


"Я відразу зрозумів, що він негідник", - додав Гаррі, потім, кинувши на мене збентежений погляд, додав: "Вибач за мій язик, Амелія".


Недоречна турбота бідного Гаррі про пристойність перед обличчям такої серйозної небезпеки викликала у мене безпорадний, невеселий сміх. До нещастя, нещасна дівчина позаду мене помилково прийняла мій сміх за коментар до заяви її батька і знову схопила мене за волосся, люто вивернувши мою голову.


"Мері!" Рамзі закричав. "Скільки разів я повинен тобі повторювати: благородство зобов'язує". Дівчина відпустила його.


Я похитав раскалывающейся від болю головою. - Чого ви від мене хочете, ваша величність? В останні два слова я вклав якомога більше отрути. Якщо Рамзі і образився, то ніяк цього не показав.


"Остаточну відповідь на загадку", - відповів він. "Точне місцезнаходження скарбу".


"Чому ти так впевнений, що скарб існує?" - Запитав я.


“ Про, це тут, місіс Уотсон. Те, що загадка називає "реліквія", насправді є залишком стану в золоті і коштовностях, яке було зібрано для фінансування повстання в Монмуте. Коли нещасний герцог програв свою заявку на трон — а також свою голову, — те, що залишилося від його військового скрині, було заховано зі знанням того, що одного разу законний монарх, той, кому Богом призначене правити цією імперією, повстане і поверне трон у нащадків претендентів. Я готовий виконати це призначення і призначення Істинної Церкви. Це скарб профінансує наше сходження. Він зупинився і посміхнувся. “Іронічно, не так? Що багатство, зібране протестантом в спробі повалити останнього короля-католика, тепер буде використано для відновлення статусу католицької церкви в Імперії?"


"Безумством було б моє опис", - відповів я. "Ви не можете серйозно вірити, що будете короновані".


“ Я? На жаль, немає. Можливо, якщо б один з моїх предків вважав за потрібне прийняти свою ниспосланную Богом долю, я б так і вчинив, але я змирився з імовірністю того, що ніколи не сяду на англійський трон. Я роблю це не для себе, місіс Вотсон, а скоріше для мого сина. При правильному використанні та інвестуванні скарб може принести багатство, про який я навіть не мріяв, а з багатством приходить влада. Уявіть, чоловік королівської крові народився у такому багатстві і владі. Чого тільки не зміг досягти цей благословенний хлопчик?"


Раптово я зрозумів, як був влаштований цей божевільний змова. “ Тобі не просто не вистачає скарби, чи не так? - Запитав я. “ У вас теж немає сина, чи не так, містер Рамзі? Саме з цієї причини ви одружувалися на такій молодій жінці, щоб справити на світ спадкоємця чоловічої статі. Це було те, що вона могла дати.


"І саме з цієї причини я одружуюся з іншою молодою жінкою, і ще на одній після неї, і ще на одній після неї, якщо це буде те, що буде потрібно", - заявив Рамзі. “У мене буде син! Я не потерплю долі Джеймса і єретика Генріха, коли після мене залишаться тільки дочки. "Він кинув зневажливий погляд на Мері.


“ А якщо у них народиться син, ти знищиш їх, щоб знову одружитися.


"Що таке кілька окремих життів порівняно з відновленням Правдивої Церкви?" він кричав. "Життя цих жінок нічого не значать".


"Як смієш ти називати себе людиною віри?" Я плюнув. "Ти огидний, ганьбиш—"


"Досить!" - прогримів він, заспокоюючи мене. “Я не зацікавлений більше витрачати час на дебати, результат яких вже вирішений. Ви були дуже розумні, розгадавши загадку, місіс Уотсон, я віддаю вам належне. Хоча я впевнений, що в кінцевому підсумку зміг би розшифрувати це сам, ви зекономили мені дорогоцінний час, і я не можу бути невдячним. Але тепер мені потрібен останній шматочок головоломки. "Він опустився переді мною на коліна, наблизивши своє обличчя до мого, приставивши дуло пістолета до мого серця. "Де закопано скарб?"


"Я... не... знаю," пробурмотіла я, намагаючись подолати огиду і страх. “ Залиш її в спокої! Гаррі зойкнув, спонукавши Мері кинутися до його крісла і зі злістю вдарити його по обличчю.


"Я не знаю!" Я закричав. "Рішення загадки - Сім циферблатів, і я вірю, що в певний час доби колона з Семи циферблатів відкидає тінь на місце, де заховано скарб, але в який час, я не знаю!"


Рамзі піднявся на ноги і позадкував, і я відчула полегшення, позбувшись від неприємного спека його дихання. “Я вірю вам, місіс Уотсон. Ви переконали мене, що ні ви, ні Бенбоу не володієте інформацією, яку я шукаю. Для мене це невелика невдача. Однак це означає, що ви двоє більше не потрібні. Він розвернувся до Гаррі і направив пістолет йому в груди. Очі Гаррі розширилися, і він безпорадно боровся з собою. Я відвернув голову і заплющив очі. Я не міг дивитися. Я чекав жахливого звуку кулі.


Але замість пострілу я почула інший звук: гучний стукіт у двері будинку. Я відкрила очі і побачила, як Рамзі подивився на свою доньку, яка попрямувала до дверей. "Не звертай уваги, не звертай уваги!" - зажадав він, знову піднімаючи пістолет. Але стукіт тривав, тільки тепер він долинав з двох різних напрямків.


"Вони теж ззаду!" Мері закричала.


Я почув приглушений крик, який ледь не довів мене до сліз радості: "Поліція, відчиніть!"


"Боже, пилеры!" Гаррі тріумфально вигукнув.


Я не наважувався навіть задаватися питанням, чому поліція обрала саме цей час для нападу на будинок Рамзі, побоюючись, що вони знову можуть виїхати!


Очевидно, настільки ж збиті з пантелику й налякані, як і розгнівані таким розвитком подій, Рамсі і Мері подивилися один на одного, немов не знаючи, що робити далі. За мить ми почули тріск распахиваемой двері, і через секунду після цього в кімнату увійшли з півдюжини констеблів у формі з кийками напоготові. Попереду бригади йшов сержант, який направив пістолет на приголомшеного Рамзі і легко обеззброїв його. Мері не була настільки поступливою. Б'ючись як божевільна, їй потрібні були об'єднані сили трьох констеблів, щоб утримати її. Незважаючи ні на що, я не міг змусити себе зненавидіти цю нещасну дівчину. Вона була створенням свого божевільного батька, і тому у неї, ймовірно, ніколи не було шансу.


Інший офіцер намагався розв'язати Гаррі і мене. Мої руки, коли їх звільнили, були схожі на розплавлений свинець. На щоці Гаррі, там, де Мері вдарила його, утворився синець. Коли ситуація була взята під контроль, сержант повернувся до мене. "Ви, мабуть, місіс Вотсон", - сказав він.


"Так, але як, чорт візьми, ... як...?" В один з небагатьох випадків у моєму житті я втратила дар мови.


“Ходімо на вулицю, мадам. Ви теж, сер", - він покликав Гаррі.


Коли констеблі супроводжували обох Ремзі до поліцейської машини, я підслухав, як Чарльз Ремзі просторікував, ні до кого конкретно не звертаючись: “Це ще не кінець! У мене буде син! Якщо він народився у в'язниці, так тому і бути! Я похитав головою, відчуваючи незручну суміш жалю і огиди.


Я все ще ламав голову над тим, як вчасно прибула поліція, коли підняв голову і побачив щось ще більш загадкове: переді мною стояв Шерлок Холмс! Він підійшов до того місця, де стояла я, вираз його обличчя являло собою суперечливу суміш занепокоєння і чогось схожого на збентеження. На коротку мить мені здалося, що він збирається протягнути руку і утешающе покласти її мені на плече, але якщо таке було його бажання, він поборов його. "Сподіваюся, ви не постраждали, місіс Уотсон?" ніяково запитав він.


"Чи," видихнула я, відчуваючи слабкість. “ І я повинна припустити, що ти - засіб мого спасіння з рук божевільного, але як, чорт візьми, ти дізнався, де мене знайти? Як ти взагалі дізнався, що я в біді?


"Я випадково опинився перед вашим будинком якраз вчасно, щоб стати свідком загроз з боку людини, яку тільки що уклали під варту", - відповів він. “Я відразу зрозумів, що щось не так, по напрузі і ригідності вашого тіла. Більш того, чоловік стояв надто близько до вас, щоб це був невинна розмова. Я сховався в тіні і спостерігав до тих пір, поки не розрізнив металевий відблиск в руці чоловіка, в якому відразу ж дізнався дуло пістолета. Після того, як вас силоміць посадили в таксі, я підкликав одного з своїх і звелів водієві слідувати за вами, що ми і робили всю дорогу сюди.


"Тоді це було ваше таксі, яке я бачив у кінці вулиці", - сказав я.


“Так. Я ще раз спостерігав, як вас змусили ввійти в будинок, і як тільки ви опинилися всередині, я послав водія за поліцією, а сам залишився спостерігати зовні. Констеблі швидко прибутку, а решту ви знаєте.


"О, Боже, допоможи мені," простогнала я, тепер вже побоюючись, що можу впасти. Єдине, що тримало мене на ногах, - це мій відмова впасти в жіночий непритомність перед містером Холмсом.


"Можливо, Небеса вже зробили це", - виголосив він. "Хоча я не гаряче вірю в руку Провидіння, вмешивающуюся в справи смертних, я повинен задатися питанням, чи не було задіяно вплив більш могутньої сили, яка помістила мене в потрібне місце в потрібний час, щоб полегшити ваше народження".


"Містер Холмс, тільки не кажіть мені, що ви вірите, що вас направили на вулицю Королеви Анни з волі Божої!" - Що? - запитав я, вражений цим визнанням.


"Це тільки час дає мені привід для роздумів", - відповів детектив. Потім, стишивши голос, щоб ніхто з констеблів, які спостерігали за подіями, не міг почути, він сказав: "Причина, по якій я прийшов до вас додому, була набагато більш банальною: я прийшов повернути ваше плаття".


Я втупилася на нього на мить, а потім вибухнула гучним, майже істеричним сміхом. "Містер Холмс, - видихнула я, - ви можете залишити сукню собі".


Він подивився на мене з здивованим виразом обличчя, а потім теж вибухнув вибухом сміху. Це був перший раз, коли я бачив такий ознака веселощів, витікаючий від Шерлока Холмса.


За мить він узяв себе в руки. "У мене немає бажання затримувати вас далі, місіс Вотсон," сказав він, і сардонічна посмішка торкнула його тонкі губи. “Це робота поліції. Добрий вечір". З цими словами він розвернувся, майже невидимим пройшов крізь натовп, яка почала збиратися на вулиці, і розчинився в ночі. Наступне, що я пам'ятав, це те, що Гаррі, закінчив пригощати поліцію історією свого викрадення, підійшов до мене.


"Гір, качки", - сказав він, дивлячись на натовп, - "Це з ним ви розмовляли?"


Я кивнув. “ Це був Шерлок Холмс.


“ Значить, ви знайшли спосіб зв'язатися з ним?


"Так, з цього моменту я буду залишати для нього записку у своїй хімчистці", - сказала я, а потім знову почала безпорадно хихикати, на превеликий подив мого старого приятеля.


Після повного допиту в поліції мені, нарешті, дозволили повернутися додому. Була майже північ, коли я повернувся на Куїн-Енн-стріт, де мене з розпростертими обіймами зустріла Місії, яка рано повернулася додому з мюзик-холу, виявила будинок порожнім і провела останні дві години, працюючи майже до божевілля з-за мого нез'ясовного відсутності. Висловивши трохи більше впевненості, ніж я насправді відчував, в тому, що зі мною все в порядку, я відправився в своє ліжко, де добре проспав до наступного ранку.


Не дивно, що в той день Гаррі з'явився у нашій двері. Маскарадного костюма вже не було, і замість нього на ньому були його знайомі потертий коричневий піджак і пошарпаний казанок. Я очікував, що він повідомить, що фірма "Чиппенхэм і Ко" звільнила його, яка до цього часу, мабуть, дізналася подробиці його обману, але замість цього він сказав мені, що звільнився. "Дружба з цими добірними дівчатами кожен раз приведе тебе до неприємностей", - сказав він з усмішкою.


Історія сім'ї Рамзі мало висвітлювалася в пресі, поки два дні потому в їх будинку в Ламбеті не було виявлено тіло Джейн Рамзі. Після цього історія потрапила на перші смуги всіх газет — заголовок у "Ілюстровані лондонські новини" свідчив: "Людина, яка стане королем", без будь-яких вибачень перед містером Кіплінг — і репортери почали збиратися і роїтися перед нашим будинком. Незважаючи на всі мої спроби звести це до мінімуму, вони, звичайно, зіграли на руку моєї асоціації з моїм головним рятівником, Шерлоком Холмсом. Звичайно, репортери напишуть те, що вони напишуть, хоча я не можу сказати, що Гаррі сильно допоміг моїй справі. Впиваючись загальною увагою, як будь-який хороший актор, він користувався будь-якою можливістю, щоб публічно охарактеризувати мене як природного наступника містера Холмс, якого, як він поспішив вказати, залучили до справи тільки після того, як я виконав важливу роботу, пов'язану з вирішенням головоломки. Що містер Холмс думав про все це, я поняття не маю.


Протягом тижня галас вляглася настільки, що ми з Міссі змогли зайнятися своїми звичайними справами, не піддаючись нападкам натовпів чоловіків з блокнотами та ручками. Але я не міг позбутися спогадів про слова містера Холмса. Невже в цьому дійсно замішано Провидіння? Невже воно якимось чином обрало саме той момент, коли Шерлок Холмс прийшов в наш будинок, знаючи, що хвилиною раніше чи пізніше це означало б, що й Гаррі, і я тепер лежали б у прихованих могилах? Чи ми, як людські істоти, залучені в якийсь грандіозний задум, який був за межами нашого розуміння?


Або раптова поява містера Холмса було просто вдалим збігом обставин? Були ми, врешті-решт, просто рабами випадкових дій будь-якого іншого людини? Наскільки іншою була б вся історія, більше того, вся цивілізація, якщо б одну з мільйонів крихітних індивідуальних дій і рішень, які відбуваються кожен день, здійснювалося по-іншому? Міркувати про це було приголомшливо.


Я не міг викинути загадку Молодого протестуючого з голови до повернення Джона з його лекційної поїздки (і хоча я все ще мав намір обговорити з ним питання про те, щоб він передав містерові Холмсу ключ від нашого будинку, мені чомусь здавалося менш необхідним робити це негайно). Я намагався повністю вигнати це зі своїх думок, і по більшій частині досяг успіху. Принаймні, я так думав.


Тільки через два місяці після подій, що трапилися, коли приємна прохолода осені поступилася місцем сірої вогкості зими, я раптово підскочив у ліжку, вирваний з особливо яскравого сну, в якому я знову вивчав пергаментний сторінку, що містить загадку. Документ з мого сну був ідентичний реального, за винятком того, що фраза Сент-Ендрюського хрест була виділена яскравими золотими літерами. “Св. Андріївський хрест, " вголос промовила я в ліжку, сподіваючись, що мій раптовий підйом не розбудив Джона.


На відміну від Голгофського хреста, Андріївський хрест мав форму букви X. Або римськими цифрами, які, швидше за все, можна було зустріти на сонячних годинниках, — десять.


Час, у яке реліквія може бути знайдена.


Повинно бути, це був відсутній фрагмент головоломки. Коли сонце падало на колону рівно о десятій годині ранку — в десять вечора сонячного світла недостатньо навіть в середині літа, — її тінь, як палець, прямо вказувала на місце поховання "реліквії".


“Я повинен повідомити про це Гаррі!


Але в наступну мить у моїй свідомості виник інший яскравий образ. Я побачив Гаррі в піратському вбранні, з лопатою в одній руці і киркою в інший. "Точка відзначена хрестиком, моя дівчинка", я могла чути, як він каже, "І хто знає, яке кровожерне збудження ми виявимо на цей раз?"


Я розсміявся і здригнувся одночасно.


Джон застогнав і перевернувся на інший бік, але не прокинувся.


"Вибач, Гаррі," прошепотів я, " але цей секрет залишиться при мені.


З цими словами я заспокоївся і знову поринув у сон.


OceanofPDF.com


РЕДЖІНАЛЬД МАСГРЕЙВ


“ Реджінальд Масгрейв навчався в тому ж коледжі, що і я, і я був з ним трохи знайомий. В цілому він не користувався популярністю серед студентів старших курсів, хоча мені завжди здавалося, що те, що вважалося гордістю, насправді було спробою прикрити крайню природну сором'язливість. По зовнішності це була людина надзвичайно аристократичного типу, худорлявий, з високим носом та великими очима, з млосними і в той же час вишуканими манерами ... Час від часу ми вступали в розмову, і я пам'ятаю, що не раз він виявляв жвавий інтерес до моїх методів спостереження і умовиводів ".


— "Ритуал Масгрейва"


автор ДЖОРДЖ АЛЕК ЭФФИНДЖЕР


Пригода в небесних снігах


Мене звуть Реджінальд Масгрейв. Більше п'ятдесяти років тому я навчався у Кембриджському університеті, де мені випала велика честь зав'язати дружбу на все життя з містером Шерлоком Холмсом. Доктор Джон Х. Ватсон описав один випадок з історії нашої розвивається дружби в "Ритуалі Масгрейва". Хоча ми з Холмсом підтримували зв'язок протягом багатьох років, Ватсон більше ніколи не згадував мого імені в своїх звітах. У мене є власна теорія про те, чому це так, але вона має мало спільного з цим оповіданням, і тому я залишу її для іншого випадку. Події, про які я збираюся розповісти, відбуваються в 1875 році, ще до того, як Холмс і Ватсон провели свою знамениту першу зустріч, описану в Етюді в червоних тонах. Читач повинен мати на увазі, що в той час ми з Холмсом були ще хлопцями, і він ще не став тим Шерлоком Холмсом, який знайомий кожному читачу творів Ватсона.


Цей епізод почався ближче до кінця шкільного семестру. Я згадую, що Холмс був на боксерському рингу, спарингував з хлопцем, чиє ім'я я зовсім забув, але чий боксерський стиль залишився в моїй пам'яті на півстоліття. Він був не такий високий, як Холмс, але більш міцно складний і, здавалося, володів величезною швидкістю. Він був легкий на підйом і влаштував досить непогане шоу, танцюючи по рингу, підстрибуючи, пірнаючи і все таке інше. Може, він і був швидкий, але Холмс був швидше, а в боксі, як мені говорили, швидкість має більше значення. Швидкість потрібна для бігу, яким багато противники Холмса протягом багатьох років, в кінці кінців користувалися, щоб уникнути його нищівних ударів.


Як би не звали цього хлопчика, він скакав по огорожі з досить дивною усмішкою на обличчі. Я і сам дивувався, що він задумав. Вразивши всіх нас своєю спритністю, він присунувся ближче до Холмсу, почав довгий кругової замах правим кулаком, якому судилося ніколи не досягти мети, і наніс потужний прямий удар лівою прямо в обличчя. Хлопець, похитуючись, відступив на крок чи два, а потім важко сів. Холмс запитливо подивився на приголомшеного хлопця, який однією рукою масував особа, а інший махал в знак того, що він не серйозно постраждав, але вирішив якнайшвидше завершити змагання.


"Що ви думаєте?" - Запитав мене Холмс, злазячи з рингу.


"Я думаю, вам, мабуть, важко знайти гідну конкуренцію", - сказав я.


“ Ні, не про матчі. Про те китайця, про якого я тобі розповідав. Цін Цюань-Фу, з коледжу Кайус.


“Ви сказали мені, що хтось забрав у нього латунну скриньку, і він відчайдушно хоче отримати її назад. Я б не здивувався, дізнавшись, що ця таємнича скринька стоїть ціле стан в перерахунку на те, що в Китаї використовують для грошей".


Ми з Холмсом пройшли в роздягальню спортсменів. "Можливо, ви до нього несправедливі, Масгрейв", - сказав він.


"Без сумніву".


"У мене склалося враження, що містер Чінг не надто заклопотаний своїми фінансами, незважаючи на всю видимість".


Я знизав плечима. “ Тоді пошук його дорогоцінної мідної шкатулки, можливо, коштує того, щоб витратити на це час.


Холмс на мить замислився. “ Ви почекаєте? Я хотів би ще трохи поговорити з вами про це. Можливо, ви погодитеся скласти мені компанію, коли я завдам візит містера Ч'Інгу в Лондон.


“ Зрозуміло, Холмс. У будь-якому випадку у мене не було жодних реальних планів.


І ось так невинно я потрапив у смертельну павутину китайського диявола. Звідки нам, простим студентам, знати, на який небезпечний шлях змусить нас піти це безтурботне рішення? Від безпеки середньовічних стін університету через континенти до давніх цитаделей Сходу — такої подорожі я ніколи не бажав зробити самі гарячкові моменти свого життя. Ми вирушали на пошуки мідної шкатулки, відчуваючи на своїх плечах долі двох могутніх імперій, знаючи, що життя, можливо, незліченні життя, залежать від наших дій. Озираючись назад, дійсно, було краще, що ми не знали, що чекає нас в Лондоні. Можливо, Холмс все одно поїхав би, але я змушений сумніватися в собі. Я думаю, що міг би знайти більш спокійне заняття на ці літні місяці.


Залишок навчального семестру пройшов без пригод. Я захистив диплом, а Холмс успішно завершив рік навчання. Третього липня ми зустрілися в Лондоні, де я найняв таксі, щоб відвезти нас в будинок Чинга на Грейт-Боумен-стріт. Коли ми прибули, перш ніж Холмс встиг постукати в двері, її відкрила молода китаянка. За нею стояв чоловік гігантського зростання. Він більше всього схожий на придворного євнуха, істота з тих, що населяють казки про таємничих країнах. Він височів наді мною, як над Холмсом, і був одягнений тільки в вільні чорні штани. Його масивна груди була гола, а блискучі руки виглядали досить сильними, щоб підняти кожного з нас однією рукою. Його жовтувате обличчя було пухким і м'яким на вигляд, а на лисій голеній голові блищав піт. Його пишні чорні вуса і лютий погляд чорних очей наводили на думку, що, якби нам настільки не вистачило здорового глузду, він був би цілком здатний подавити будь-невелике роздратування, яке ми вдвох могли б створити.


Молода жінка тримала маленький срібний піднос, і Холмс вже поклав на нього свою візитну картку. Я зробив те ж саме, і коли вона повернулася, щоб передати карти своєму господареві, з якоїсь випадковості вона втратила рівновагу і впустила і піднос, і карти. Так само близько, як гуркіт грому супроводжують спалах блискавки, гігант з оголеними грудьми ударив молоду жінку з такою силою, що вона розтягнулася на підлозі.


Я був приголомшений, але не був безсилий відповісти. Коли величезний чоловік заніс руку, щоб ударити знову, я схопив його за зап'ястя. Він перевів свій загрозливий погляд на мене, і протягом кількох тривожних ударів серця ми дивилися один на одного.


Я відчув легкий дотик Холмса до свого плеча. "Будьте обережні, Масгрейв," пробурмотів він. Звичайно, він був прав, застерігаючи мене. Моє обурення ще не вичерпалося, але я відпустила руку чоловіка і повернулася, щоб допомогти молодій жінці.


"Прости мене", - сказав я їй. “Я прошу вибачення за свою незграбність, за те, що вдарив піднос і змусив тебе впустити його. Це була моя вина, не твоя". Це було не зовсім правдою. Я всього лише намагався захистити її від подальшого покарання.


Я допоміг їй піднятися на ноги, але потім вона подивилася на мене з таким диким гнівом, що щось всередині мене, щось уразливе, чого ніколи раніше не торкалися, було поранено самим болісним чином, який тільки можна собі уявити. Вона швидко повернулася і поспішила з передпокою. Ми з Холмсом залишилися наодинці з силачем, що охороняв двері. Гігант махнув величезною рукою, показуючи, що ми повинні йти за ним, і ми пішли за ним в дивно пахне нутро цього зловісного місця.


Нас провели до вітальні, оформлену у відповідності зі смаками Сходу. Меблі була низькою і неанглийской, убогою, як ніби королева Вікторія і її епоха ніколи не допускалися в цей будинок. На стінах висіли розфарбовані сувої, зображували тигрів і бамбукові гаї, сміються мавп або дивних, товстих, лисих чоловіків. Ці теми часто повторювалися в багатих вишитих портьєрах, які домінували в приміщеннях, не прикрашених сувоями. Тут були порцелянові вази, різьблені фігурки зі слонової кістки; боги, мудреці і звірі з бронзи, нефриту і срібла; ідоли з майстерно обробленого дерева, прикрашені блискучими червоними і синіми каменями; і тут, і там безпомилково впізнаване, незаплямоване сяйво золота.


Я був вражений. "Викрадена мідна скринька, мабуть, належала самому Конфуцію".


“ Що ви сказали, Масгрейв? - Спитав Холмс.


Я підняла очі, здивована тим, що він почув мене. “ Я просто подумала, що якщо хтось і вкрав щось із цього будинку, то, можливо, він вибрав щось краще, ніж маленьку латунну скриньку.


“ Абсолютно вірно. Однак, поки у нас немає додаткової інформації, немає сенсу гадати про мотиви злодія.


Наш величезний гід показав нам стільці в європейському стилі в тьмяно освітленій кімнаті, що стоять перед блідо-зеленими дамастовыми драпіровками. Служниця принесла нам чай з тістечками — чай був англійська, але дуже слабкий, — як ніби нас запросили насолодитися вечірнім розвагою в будинку хорошого друга.


Мені ще не приходило в голову, що ми безпорадні. Ніхто не знав, де ми були, якщо б потребували спасіння, і ми не знали, скільки ще людей в будинку могло б виступити проти нас, якщо б нам знадобилося бігти. Для мене це все ще було всього лише цікавою интерлюдией, цікавим досвідом перед тим, як я візьму на себе серйозні обов'язки дорослого життя. Я не мав ні найменшого уявлення про небезпеку, яка чекала поблизу.


Пролунав яскравий, гучний удар гонгу, і портьєри розсунулися. Я придушила зітхання. На чудовому підвищенні сидів чоловік, одягнений в довгий сюртук і штани з жовтого шовку. На ногах у нього були прості чорні капці, на голові - мандаринова шапочка з рубіновою ґудзиком. Рукава пальта були довгими, і руки чоловіка були заховані усередині. Поки я спостерігав, він повільно простягнув руку і поклав свої довгі кістляві пальці на голови багате вирізаних китайських драконів, прикрашали підлокітники крісла.


Я подивився на Холмса. Він кивнув. Так, це був мій перший погляд на Цін Цюань-Фу. У нього був високий лоб і куполоподібна голова, гарячі зелені очі, а також безтурботність і неробство, які незабаром я навчився розпізнавати як ознака завзятого вживає опіум. Коли він вказав на нас, я побачив, що на кількох пальцях у нього довгі штучні нігті з карбованого золота. "Містер Холмс," сказав він тихим голосом.


“ Містер Чінг, будь ласка, дозвольте мені представити вам мого супутника...


“Містер Холмс, в університеті я був повністю у владі вашого народу і ваших звичаїв. Я був змушений використовувати ім'я, під яким ви мене знали. Цин, прізвище, яку я вибрав для використання, - це назва правлячої династії в Китаї, яку на Заході часто називають Маньчжурською династією. Вони були у владі двісті сорок років. Однак тут, в моєму скромному будинку, я волію, щоб ви зверталися до мене з мого справжнього імені та титулу — це моя пуста примха, але ви зробите добре, якщо потакнете мені в цьому. Ви будете називати мене Фу Манчі. Доктор Фу Манчі.


Неможливо пояснити як, але в той момент, коли він вимовив ці слова, я зрозумів, що він зійшов з розуму.


"Тепер, містере Холмс," продовжував він, " що стосується вашого друга. Можливо, я повинен бути засмучений тим, що ви привели когось з собою без запрошення, але це нічого не значить. Господиня одного з ваших утомливих англійських званих вечерь зазнала б смертельні незручності, але я дуже радий познайомитися з ним. Він звернув свою увагу на мене, і коли він обдарував мене своєю страхітливою, позбавленої почуття гумору посмішкою, я відчула, як у мене почастішало серцебиття. "Твоє ім'я?" - запитав він.


“ Масгрейв, доктор. Реджінальд Масгрейв.


“ З Сассекских Масгрейвов? - Запитав він. “ Ви недавно закінчили університет, чи не так?


"Чому б і ні". Мене охопило погане передчуття. Я приїхав разом з Холмсом, сподіваючись зустріти цікавого іноземного джентльмена і, можливо, дізнатися трохи про екзотичні звичаї Сходу. Я не очікував побачити цього бедламита в мантії, який сидить на фантастичному троні. Я відчув тоді, як і завжди в його присутності, що він візьме у мене те, що хоче, і я був неспроможний чинити опір.


Це не так, Холмс. “Я пропоную, містер Чінг або доктор Фу Манчі, - сказав він, - щоб ви сказали нам, чого ви від нас очікуєте, і як можна швидше. Ми не китайці і не перебуваємо в Китаї. Це Англія, і якщо ми хочемо вести бізнес, ми повинні робити це на англійський манер. І у містера Масгрейва, і у мене є інші справи, які потребують нашої уваги.


Фу Манчі посміхнувся і ліниво махнув рукою. "Нахабні цуценята," сказав він голосом трохи голосніше шепоту. “Я знаю, що те, що ви говорите, неправда, але це не має значення; все буде так, як ви побажаєте, містере Холмс. З моменту нашої останньої зустрічі моя маленька проблема майже вирішилася сама собою. Навіть сьогодні вранці мої слуги привели до мене людину, яку я підозрюю в тому, що він виніс мідну скриньку з цього будинку. Я не встиг повідомити вам, що у вашому візиті більше немає необхідності — сподіваюся, ви пробачите мені. Тим не менше я приготував для вас деякий розвага, і я впевнений, що ви знайдете його вельми повчальним.


Я збирався сказати, що більше всього на світі мені хотілося якомога швидше покинути цей будинок, але Холмс заговорив першим. “ Значить, скринька тепер у вас? - запитав він.


Я побачив, як довгі пальці Фу Манчі стиснулися в кулак. Його безтурботна посмішка миттєво зникла, змінившись похмурим виразом обличчя. Брови насупилися над палаючими зеленими очима. "Ні, - сказав він, його голос був майже гарчить," у мене немає шкатулки, але я її отримаю!" Він підняв кулак, немов приносячи клятву перед своїми язичницькими богами.


На мить запанувала тиша, а потім він злегка похитуючись піднявся зі свого жахливого крісла і жестом запросив іти за ним. "Підемо, - сказав він, - я покажу тобі, як ми в Китаї видобуваємо істину". За аркою, стояли ще двоє гігантських жовтошкірих чоловіків, кожен озброєний величезним блискучим лезом. Правильна назва такої зброї в індуїстських країнах - куттар; але яким би не було китайська назва їх зброї, напівголі гіганти, безсумнівно, миттєво поклали б край будь-якому нашому раптового рішення покинути компанію Фу Манчі без його благословення.


Ми йшли по проходу, освітленому тільки смолоскипами, розставленими через великі проміжки часу. По обидві сторони були кімнати, але кожна була відокремлена від коридору міцної дубової дверима: кілька з цих кімнат охоронялися підлеглими Фу Манчі. Проходячи повз, я почув тихі стогони, що доносилися з однієї кімнати. Я повернувся до Холмсу, мої очі розширилися від страху, але він тільки кивнув і на мить приклав вказівний палець до губ.


Ми спустилися вузьким сходового прольоту, потім ще по одному, в підвал будівлі. Як незвично, подумав я, виявити таке велике сховище під лондонським будинком. Тоді я зрозумів, що Фу Манчі, повинно бути, також належать будинки по обидві сторони від цього, і що їх фундаменти були з'єднані тунелями. Я почав уявляти собі жахливі сцени, які могли розігратися в китайському анклаві цього божевільного. Як я дізнався пізніше, моя уява виявилося не в змозі впоратися з цим завданням; ніколи за десять життів я не зміг би уявити картини такої жорстокості та розпусти, які Фу Манчі покаже мені в наступні тижні.


Ми вийшли з головної кімнати підвалу і вузьким, пахнущему вогкістю проходу попрямували до того, що, мабуть, було особистої камерою тортур Фу Манчі. За мить до того, як я увійшов в камеру, я почув болісний крик якогось нещасного людини; голос був настільки сповнений болю, що я не міг сказати, чи належав він чоловікові або жінці. Я здригнувся і зупинився. "Ходімо, Масгрейв," прошепотів Холмс мені на вухо. “ Наберіться хоробрості. Можливо, ви мене ще будете потрібні.


"Боже, врятуй нас обох, якщо я йому знадоблюся", - подумав я. Холмс пройшов повз мене, завернув за ріг і увійшов в камеру в момент зловісної тиші. Величезна рука схопила мене за плече, і я, мабуть, скрикнув, бо її напарник ляснув мене по губах. Я не міг обернутися, щоб подивитися, але знав, що одна з цих блискучих безволосих статуй ожила у мене за спиною. Я рухався вперед по слідах Холмса, і з кожним кроком моє серце билося все голосніше, віддаючись у вухах. До цього моменту я ніколи не відчував такої повної безпорадності і спустошеності.


Я зупинився в дверях, не в силах розібратися в тому, що побачив. В кімнаті переважали шалено танцюючі тіні, що відкидаються на стіни смолоскипами, вставленими в гнізда. Повітря було сперте, смердючим і прокуреним; я поперхнувся і озирнувся в пошуках Холмса. Він стояв поруч з Фу Манчі, з деякою неохотою розглядаючи фігуру на дальній стіні.


Мене знову штовхнули вперед. На цей раз, відновивши рівновагу, я повернувся, щоб вдарити свого мучителя, або, принаймні, дати йому зрозуміти всю ступінь мого невдоволення. Там нікого не було.


Я швидко приєднався до Холмса, не бажаючи, щоб мене відділяли навіть кілька ярдів від останнього залишку розсудливості в межах досяжності. “ Клянусь усіма святими, Холмс! - Вигукнув я. "У що ми вляпалися?"


Холмс намагався здаватися спокійним, але я бачив, що йому — навіть йому було важко контролювати свої емоції. У наступні роки холоднокровність у часи небезпеки стане його відмінною рисою; цим він значною мірою завдячує своєму досвіду спілкування з Фу Манчі. "Зверніть увагу", - сказав Холмс з явним відразою. "Очевидно, китайська техніка".


Я глянув, куди він показував. На стіні висів чоловік, його обличчя було звернене до вологим, смердючим камінню, його груди і руки обіймали стіну, ніби він намагався піднятися на неї. Його зап'ястя були заковані в кайдани приблизно в семи футах над підлогою, широко розведені в сторони, що надавало йому вигляду людини, в екстазі выкрикивающего подяку милосердного бога. По правді кажучи, вага його тіла повільно розводив його плечі і руки в сторони. Він знову закричав, і я зрозумів, що більше не витримаю. "Холмс," сказав я, - три роки перекладу грецьких драматургів не підготували мене до цього".


Більше я нічого не сказав. Раптом позаду мене, подібно останньому раскату грому жахливої бурі, величезна рука вдарила мене по основи черепа, і я без почуттів звалився на долівку камери тортур Фу Манчі.


Коли я прийшов до тями, мені не хотілося розплющувати очі. Я знав, що був або смертельно поранений, або відразу мертвий, і не особливо поспішав дізнаватися, що саме. Я спробував розслабитися, сподіваючись, що пульсація в голові через деякий час зменшиться, але він не виявляв до цього ніякого бажання. Я молився про те, щоб знову впасти в безпам'ятство, прокинутися і виявити, що жахливі страждання припинилися, або ж опинитися на Небесах, де мою увагу займуть інші справи. Врешті-решт я сказав собі, що провести залишок свого життя на цьому твердому підлозі було не причиною, з якої я вступив в Кембридж, а людина з Кембриджу ні в якому разі не підведе свою сторону.


Зараз університету майже сімсот років, і він настільки багатий традиціями, що в ньому мало залишилося місце для вчених. Однак, як я вмовляв себе, думаючи про славу університету, я не міг піднятися ні на дюйм. Мене охопила нудота, яка тільки посилила жахливу біль у голові. Здавалося, минула ціла вічність, перш ніж мені вдалося перекинутися на спину. Агонія трохи ослабла, і я зміг мислити більш ясно. Тільки удача врятувала мене від роздробленого черепа і ранньої смерті. Як би те ні було, я побоювався можливого струсу мозку.


Тут було щось жахливо неправильне. На мене напали у в'язниці під лондонським будинком доктора Фу Манчі, де єдиним джерелом світла були димні, потріскують смолоскипи. Тепер яскраве світло післяполудневого сонця лився прямо мені в обличчя. Деякий час я був без свідомості, протягом якого хтось знову ніс мене нагору, в будинок.


В мені росло побоювання. Озирнувшись, я побачив, що перебуваю в маленькій кімнаті, порожній, якщо не рахувати простого сірого ковдри, на якому я лежав. В іншому кімната була абсолютно порожньою. За вікном росла молоде сливове дерево, його гілки повільно гойдалися на вітрі, постукуючи по склу. Глухий звук посилив мої почуття спустошення і страху.


Я підійшов до єдиного виходу з кімнати і обережно поклав руку на дверну ручку. Приклавши вухо до важкої двері, я взагалі нічого не почув. Неприємні слова спали мені на думку — гробова тиша. Не знаю, що я очікував почути — можливо, крики, що доносяться з камери тортур внизу. Секунди тяглися повільно, як і належить, у відчайдушних обставинах. Нарешті, з наростаючим почуттям холодного страху, я глибоко зітхнув і повернув ручку, яку тримав у руці.


Окута залізом дерев'яні двері трохи прочинилися, ледь чутно рипнувши, і я виглянула у коридор за нею. Я зробив кілька кроків і побачив, що перебуваю в проході, який вів до сходів, що вели в підземелля. Навколо нікого не було. Я повернув праворуч, до задньої частини будинку. Можливо, розумніше було б повернути в інший бік, пройти через вітальню і фойє і вискочити на вулицю, але я не міг втекти, поки не дізнався про долю мого друга Шерлока Холмса. Я не буду претендувати на якесь вроджене мужність. Скоріше, я згадую, як думав тоді, що, якщо справа дійде до гіршого, нам з Холмсом буде краще разом, ніж кому-небудь з нас поодинці.


Хоча у мене не вистачило сміливості перевірити двері в коридорі і заглянути всередину, я припустив, що кімнати були такими ж пустельними, як і та, в якій я прокинувся. Що Фу Манчі зробив зі своїми полоненими? Поклав він їх кінець мукам стратою і готував мою власну?


Я дійшов до кінця коридору і почав спускатися. Моє занепокоєння посилилося, коли я уявив, що мене знову схопили, а потім піддають самим повільним, самим болісним тортурам. І все ж я зловив себе на тому, що пробираюся все далі в мерехтливе світло смолоскипів знизу.


Я обережно заглянув за кут арочного входу. Тут, де я бачив змученого бранця, прикутого до стіни, знову нічого не було. Факели в гніздах опливали, їх слабке світло поблискував на краплях води, що стікали по древнім, смердючим камінню. Холмс і Фу Манчі зникли. Тільки порожні залізні скоби та кілька красномовних патьоків крові свідчили про те, що хтось коли-небудь терпів жорстоке гостинність Фу Манчі.


Неприродна тиша огорнула мене, коли я вийшов за межі цієї кімнати, заглядаючи в одну тюремну камеру за інший. Нарешті, не знайшовши нічого корисного, я перервав розслідування, спустився по своїх слідах на перший поверх будинку і пройшов через вітальню в передню вітальню. Там нічого не було, хоча всього кілька годин тому все було чудово оздоблене рідкісними скарбами зі Сходу. Розфарбовані сувої були зняті, вишиті портьєри прибрані, різьблені меблі теж зникла. Зникли також декоративні вази, фігурки зі слонової кістки, вироби зі срібла та золота та безліч нефритових ідолів. Все було прибрано, ніби ретельно продумана кімната була лише декорацією, встановленої після фінального подання. Через порожнечі кімната здавалася набагато більше і нескінченно більш самотньою.


Я в подиві оглянувся по сторонах. Не було жодних ознак того, що хтось або щось займало цей будинок протягом деякого часу, навіть знебарвленням місця на стіні, свідчить про те, що тут недавно висіла картина або сувій.


Було очевидно, що Холмса й мене заманили на цей будинок і заманили в пастку — але з якою метою? Події цього дня були ретельно сплановані, щоб дозволити слугам Фу Манчі виконувати свої завдання швидко і точно. Я не міг собі уявити, як ми з Шерлоком Холмсом вписуємося в план Фу Манчі, яким би він не був. Мені навіть не хотілося думати про те, чому мене залишили в будинку на Грейт-Боумен-стріт.


Потім з жахливим гуркотом відчинилися вхідні двері за фойє. Зізнаюся, я скрикнув від тривоги, настільки я був вражений раптовим шумом. У вестибюль увірвалися двоє чоловіків, один з яких тримав пістолет напоготові.


Першим непроханим гостем був невисокий, дебелий чоловік з рум'яним обличчям, який, незважаючи на літній сезон, був одягнений у довге чорне пальто і високу шовкову капелюх. В іншій руці він тримав палицю з пишним срібним набалдашником. Він зупинився в декількох кроках від вітальні, швидко озирнувся і вказав на мене своєю тростиною. "Будь я проклятий!" закричав він. “ Англієць!


Я випростався. "Абсолютно вірно", - сказав я. "Ми в Лондоні".


"Хто ви, сер?" - вимогливо запитав огрядний чоловік.


“ Я Реджінальд Масгрейв. Якщо дозволите запитати, хто ви?


Чоловік насупився, але не зглянувся до відповіді. Заговорив красивий хлопець з револьвером в руці. "Це лорд Мейфілд, королівський комісар з особливих розслідувань".


Лорд Мейфілд повернувся до нього. "Запиши це, Пауерс", - сказав він. “Тоді давай оглянемо це місце. Ти сказав, Мангрові зарості?"


Я поправив його. “Масгрейв. І ви тут нічого не знайдете".


Відповів Пауерс. "Значить, ви оглядалися, сер?" - запитав він мене. Лорд Мейфілд, здавалося, не чув мене.


"Так," сказав я, - я якраз закінчив свій огляд, коли ви увійшли".


- І всі кімнати такі ж порожні, як ця?


"Так".


Вираз обличчя Пауерса посуворішало, але він прибрав пістолет і більше нічого не сказав. Лорд Мейфілд понишпорив навколо своєю тростиною з срібним набалдашником, постукуючи по стінах і підлозі, обходячи спорожнілу вітальню з задумливим виразом на товстому обличчі. Він став переді мною і оглянув мене з відвертою недовірою. "Чи можу я запитати, сер," підозріло вимовив він, " як ви тут опинилися?


"Я супроводжував одного, який отримав запрошення", - відповів я.


“ Друг, ви говорите. Запрошення. Якого біса ви говорите! Ви знаєте, кому належить цей будинок?


Я відразу не злюбив цього лорда Мэйфилда, будь то королівський комісар чи ні. Я не збирався надавати більше інформації, ніж він вимагав. Це було дурне ставлення, але я був дуже молодий і не звик до такого нехтування. "Так, - сказав я, "це резиденція доктора Фу Манчі".


Ефект на Мэйфилда був разючим. "Чорт би мене побрал!" - вигукнув він, кинувши палицю на підлогу і хапаючи мене за лацкан пальто. “Як ти можеш говорити такі речі таким холодним тоном? Значить, ти одна з його пішаків? Пауерс, віддай мені свій пістолет, і швидко!"


Я вивільнив кулак чоловіка з-під одягу. “Я кажу це дуже просто. Доктор Фу Манчі познайомився з моїм другом в Кембриджі. Він запросив нас сюди, щоб попросити Холмса про допомогу в поверненні якийсь вкраденої речі.


Мейфілд на мить розгублено ворухнув губами, не в силах вирішити, як висловити своє здивування. Пауерс визволив його від зайвих зусиль. "Що ви виявили, коли прибули?" - запитав він.


Я знизав плечима. “Ця кімната була заповнена китайської меблями і творами мистецтва. Фу Манчі показав нам будинок, дозволивши скласти уявлення про масштаби його багатства і впливу. Послідувала коротка бесіда, а потім Фу Манчі повів нас вниз, де у нього була камера тортур і велике підземелля. Там ми побачили невідомого нам ув'язненого, напівголого і прив'язаного до кам'яної стіни, з якої капала вода. Перш ніж я встиг висловити своє обурення, мене вдарили ззаду. Через деякий час я прокинувся і виявив, що в хаті нікого немає. Мій друг Шерлок Холмс пропав, а доктор Фу Манчі з усією своєю китайської почтом зник, я не знаю куди".


Лорд Мейфілд нахилився, щоб підняти свою тростину. "Ви стверджуєте, що вас вдарили," з сумнівом промовив він. “ Вважаю, сліди цього насильства видно при вас?


“ Ви сумніваєтеся в мені, сер? - Холодно запитав я.


Сили встали між лордом Мейфілдом і мною. "Ні, немає", - м'яко сказав молодий чоловік. “Ми навчилися бути дуже обережними, коли втручаємося в справи Фу Манчі. Ми з лордом Мейфілдом проїхали по його слідах півсвіту, та наші життя не раз піддавалися небезпеки. Вам слід знати, що Фу Манчі не з тих людей, запрошення яких приймаються з задоволенням.


"Я розумію", - сказав я. "Так, потилицю у мене в крові і все ще досить болючий".


Пауерс кинув на нього швидкий погляд. "Вам пощастило, що обійшлося без переломів", - сказав він. Він простягнув руку. “Гадаю, прийшов час представитися. Я Віллард Пауерс".


"Радий з вами познайомитися". Ми потиснули один одному руки. Це був міцний світловолосий юнак, добре складений, одягнений в одяг, підібрану не тільки моді, але і по комфорту.


"Як згадував молодий Пауерс," сказав Мейфілд, " ми схильні проявляти пильність і побоюватися незнайомців. Я сподіваюся, ви зрозуміли, що я маю на увазі, оскільки ви бачили доктора Фу Манчі власними очима. Тепер я повинен оглянути кожен квадратний дюйм цього будинку.


Тим часом китайський геній зла тікав. Я почав заперечувати. "Але не слід—"


Королівський комісар перервав мене різким жестом. "Терпіння, Мангров", - сказав він. “Безсумнівно, ви переглянули важливі докази. Я іду встановленою процедурою. Ми жадаємо відправитися за цим монстром, але наші дії повинні бути розумними. Доля вашого друга, доля Англії може залежати від того, що ми зробимо далі. Ти розумієш, що я маю на увазі?


Я ненавидів, коли до мене ставилися зверхньо, і мене дратувала затримка, але в цілому план лорда Мэйфилда був розумним. Я неохоче погодився.


За спиною Мэйфилда Пауерс подав мені знак зберігати спокій. Враховуючи мій тодішній душевний стан, це було майже занадто. "Принаймні, - сказав я, - я вимагаю пояснень".


"Чорт мене забирай, сер, ні!" - заревів чоловік старшого віку. “Я не збираюся пояснювати зі школярами! Послухайте, ви просто не маєте уявлення про реальних силах Фу Манчі. Це справа ви повинні надати вашому уряду. Ми вже перебуваємо в постійному пошуку, і я пообіцяв моїй королеві, що Фу Манчі буде повернутий до Англії і постане перед судом за свої злочини. Заради вашого ж блага та блага вашого друга я не можу дозволити вам продовжувати втручатися. Він невизначено махнув палицею, вказуючи на порожню кімнату і таємничий світ за її межами. Цікаво, чи знав сам лорд Мейфілд, про що він говорив?


Моя лють зростала, поки я слухав його промову. “Залучений, ви говорите? Я дозволю собі заявити, що я залучений, і залучений нерозривно. Ви зобов'язані поділитися зі мною своєю інформацією. Якщо Шерлоку Холмсу заподіяли шкоду, то разом ми зрадимо Фу Манчі правосуддя ".


Лорд Мейфілд прикрив одне око і злегка нахилив голову. "Відважний хлопець", - сказав він. “Я захоплююся цим хлопчика. Хотів би я, щоб у мого власного сина було хоч трохи цього. Тим не менш, суть у тому, що хоробре серце - це ще не все. Фу Манчі - не простий кишеньковий злодій на пристані. Та він справжній чингісхан злочинності. Присутній тут молодий містер Пауерс може вам розповісти. Не сумнівайтеся, що я щиро бажаю вам всього найкращого, сер, але я не дозволю вам наражати на небезпеку себе або інших в цій справі.


Пауерс підняв обидві руки в заспокійливому жесті. “Будь ласка, джентльмени, ми повинні йти далі. У цій вітальні немає нічого цікавого, але внизу може бути що-небудь знайдеться".


Лорд Мейфілд кивнув. “ Якщо є, містер Пауерс, я сподіваюся, ви його знайдете. Що стосується мене, я завершу огляд кімнат на першому поверсі.


Коли Пауерс пішов за мною в підземеллі, у мене виникло до нього питання. “Він сказав, що Фу Манчі буде повернутий до Англії для суду. Він так впевнений, що божевільний втече з країни?"


“ Думаю, що так. Фу Манчі приїхав в Англію, щоб досліджувати особливі питання біології та хімії в Кембриджі. Коли ми прибули сюди з Каїра, ми на короткий час втратили його слід. Ми знали тільки, що він мав намір незабаром покинути Англію. Лорд Мейфілд припускає, що ця вкрадена річ утримувала його тут досі.


"За свій короткий досвід," сказав я, - я почав сумніватися в здатності лорда Мэйфилда знайти свою ліву ногу в темряві".


“Не суди його так суворо. Він трохи впертий, і у нього є свої забобони, але більшу частину свого життя він прожив на Далекому Сході. Він не з тих, хто любить діяти, але його відданість справі безсумнівна. Він швидше помре сам, ніж дозволить одному з бандитів Фу Манчі зачепити хоча б волосся на голові королеви.


“ Бандити? Я ніколи раніше не чув цього слова.


“ Ми зустрічали їх в Бірмі, Індії і у всіх злочинних світах Сходу. Злодії і вбивці. Вони беруть плату з Фу Манчі, але бояться його більше, ніж самої смерті.


Я здригнувся. "І не без підстав," сказав я.


Ми дісталися до камери тортур, і Пауерс оглянув кімнату. Вираз його обличчя сказало мені, що кожне з його почуттів було ображене. "Я хотів би просто—"


Його перервав єдиний крик, що долинув звідкись зверху. Пауерс помчав сходами, і я пішов за ним.


Вхідні двері будинку були відчинені. Ми вибігли на вулицю і побачили разыгрывающуюся жахливу сцену. Лорд Мейфілд, все ще одягнений в своє важке чорне пальто, боровся з невисоким гнучким азіатом у чорній піжамі. Якщо бути більш точним, лорд Мейфілд був прихилився спиною до залізних воріт, в той час як бандит вчепився комісару в горло. Мейфілд марно намагався розтиснути хватку худорлявого чоловіка, слабо б'ючи її палицею по голові. Повільно, невблаганно раб Фу Манчі витягав з нього життя.


Пауерс усвідомив це швидше, ніж я. В одну мить він прийшов на допомогу літній людині. Він схопив за зап'ястя бандита своїми сильними руками і відірвав їх від шиї лорда Мэйфилда. Я почув, як бірманець крякнув і пробурмотів щось невиразне. Пауерс розгорнув його і жорстоко вдарив кулаком бандита в живіт, а слідом за цим ударом завдав інший, точно націлений в підборіддя бандита. Азіатський нерухомо розтягнувся на тротуарі.


Прибутку ще троє головорізів Фу Манчі. Один схопив і тримав мене так сильно, що в мене не було ні найменшої надії вирватися, іншого таким же чином знерухомив Пауерса, а третій приставив кинджал із золотою рукояттю до мого горла.


Лорд Мейфілд спробував заговорити, але його пошкоджені голосові зв'язки ледь слухалися. "Має бути... Холмс," прошепотів він хрипким голосом.


"Де?" Зажадав відповіді я.


Лорд Мейфілд міг тільки вказати. Далі по вулиці четверо хуліганів Фу Манчі оточили Холмса. Вони наближалися до нього повільно і обережно. Ми з Пауерсом боролися з нашими викрадачами, але могли тільки спостерігати в безпорадному розпачі.


"Чому вони не кидаються на нього?" Запитав Пауерс. "У що вони грають?"


"Без сумніву, вони зрозуміли, наскільки добре він може подбати про себе", - сказав я. “Так, можливо, але четверо проти одного? Навіть не—"


У цей момент один з бандитів зробив помилку, напавши на мого друга Холмса. Він легко ухилився, потім завдав чоловікові різкий і нищівний удар в обличчя. Азіатський завив від шоку і болю. Холмс зламав йому ніс, і по його обличчю текла кров. Інші бандити глянули на нього, потім ще більш обережно рушили до Холмса.


Один з трьох вихопив ножа, і я згадую, що мій друг насправді весело посміхнувся. бандит сміливо рушив вперед, розмахуючи своєю зброєю. Холмс ступив до нього і зробив чверть оберту вправо, одночасно блокуючи витягнуту руку противника своєю. Потім він схопив зап'ясті чоловіка, який тримав ніж, і відтяг його назад, одночасно повністю вивертаючи зап'ясті. Бандит скрикнув і випустив ніж на землю. Холмс знову розвернувся, натискаючи на зап'ясті чоловіки, і я з подивом спостерігав, як огрядний нападник важко впав на землю. Він видав єдиний різкий стогін і потім нерухомо ліг біля ніг Холмса, тепер теж вибув з боротьби.


“ Клянусь усіма святими! - Вигукнув я.


"З вашого містера Холмса виходить не дуже хороша жертва", - сказав Пауерс зі сміхом. "Люди Фу Манчі виглядають так, наче ніколи раніше не бачили цього японського барицу".


Холмс здавався цілком спокійним. Тепер третій і четвертий нападники були готові спробувати щастя. Один обережно обійшов Холмса, і мій друг повільно повернувся до нього обличчям. Опинившись спиною до четвертого чоловіка, цей негідник поліз у кишеню і дістав маленький скляну кульку. Він прикрив ніс та рот серветкою і кинув скляну кульку на тротуар, де він розбився. Від булижників піднімалися цівки туману кольору лаванди. Через мить і Холмс, і його третій противник впали на коліна. Потім вони різко впали на землю, без свідомості або мертві.


"Що це було?" - Вигукнув я в сум'ятті.


"Китайська магія," сказав лорд Мейфілд. “ Схоже, вона перевершила японську науку.


І знову ми з Пауерсом люто боролися з нашими викрадачами, але успіху досягли не більше, ніж раніше. Четвертий бандит в чорному тягнув безвольне тіло Шерлока Холмса по вулиці. Якийсь чоловік відчинив дверцята чотириколісного екіпажу, і вони внесли Холмса всередину. Наші охоронці відпустили нас і побігли до другого екіпажу. Вони зупинилися рівно настільки, щоб зібрати своїх полеглих товаришів, але через мить сильні коні з кожним відчайдушним кроком забирали наших ворогів і їх бранця все далі. Як раз перед тим, як екіпаж завернув за ріг, я почув те, що взяв за обурений крик Шерлока Холмса. Минули тижні і багато важких миль, перш ніж я знову почув його голос.


Мені немає потреби детально описувати настрій, що панував, коли ми завершили обшук будинку на Грейт-Нордхэм-стріт. Достатньо буде сказати, що більше ми нічого не знайшли. Будинок Фу Манчі зник, неначе ніхто ніколи не займав цю будівлю, не залишивши ні найменшого натяку на їх призначення.


"Це не перший раз, коли цей диявол так заважає мені", - сказав лорд Мейфілд. Він сердито вдарив палицею по стіні. “ Якщо б я міг, я б відправив його і всіх його розпусних поплічників в саму чорну пекло Пекла. Він ні на що так не схожий, як на Люцифера, який знову вийшов на свободу в світі, сіє руйнування просто заради розваги ".


"Ти запізнився всього на кілька годин", - сказав я, намагаючись втішити його.


“Що стосується Фу Манчі, то питання години - це різниця між світом і розсудливістю, з одного боку, та абсолютним розоренням і божевіллям - з іншого. Ми пішли за ним з Пинъюаня у Куньмін, де знаходиться регіональна штаб-квартира його таємного підпільного товариства. Kunming був убитий, отруєний наш китайський гід. З Куньміна ми попрямували на південь і схід, у Кантон, а потім в Макао. Там ми сіли на голландський корабель і попливли через Індію, слух про Фу Манчі вів нас на захід. Ми зупинилися в Малайї, потім на Цейлоні і піднялися вгору по узбережжю Індії до Бомбея. Куди б ми не зверталися, ми запитували про Фу Манчі, і скрізь його ім'я викликало тремтіння і холодний погляд, але ні у кого не вистачало сміливості направити нас. Один за іншим, наша команда і наші слуги вмирали, немов від чиєїсь надприродною руки — хтось був отруєний, хтось задушений, хто таємничим чином впав без будь-яких слідів чи ознак каліцтв. Ми перетнули Аравійське море і увійшли в Аденську затоку. Що стосується Суеца, то всякий раз, коли ми згадували Фу Манчі, з нами поводилися точно так само: раптово наші інформатори нічого не пам'ятали, раптово їм потрібно було йти кудись ще, раптово нам більше не були раді. Ми почували себе впевненіше, коли пливли по блакитних водах Середземного моря, але ми помилялися. Моряки пропадали за бортом, а наші камердинери вмирали від укусів невідомих комах. Прокляття, якщо це було таке, переслідувало нас до тих пір, поки ми не пристали тут, в Лондоні, і, схоже, вона до цих пір не знято. Ми цілком можемо стати наступними жертвами!"


Віллард Пауерс нетерпляче махнув рукою. "Боятися прокляття марно", - сказав він. “Немає ніякого прокляття, крім роботи доктора Фу Манчі, смертного людини. Він сильний і спритний, але, зрештою, він всього лише людина. Його можна перемогти, але тільки якщо ми не підемо за ним, і прямо зараз.


"Абсолютно згоден", - сказав я. "Але чому його метою був Холмс?"


"Я не можу собі уявити", - сказав лорд Мейфілд.


"Важливо те," повільно вимовив Пауерс, " що Холмса викрали, а не вбили, як інших. Його взяли живим з якоюсь метою.


"Щоб ми пішли за ним", - припустив я. "Він міг бути приманкою в якійсь дивній складною пастці".


Лорд Мейфілд покосився на мене. "Можливо, ви праві," неохоче визнав він. “ У такому разі, як ми дізнаємося, куди йти далі, а?


"Ми повинні проінформувати Скотленд-Ярд," сказав я безневинно, - тому що сьогоднішній напад, безсумнівно, підпадає під їх юрисдикцію".


Пауерс відмахнувся від цього припущення. “ Досі поліція мало чим допомагала, містер Масгрейв. Вони відмовляються вірити в існування доктора Фу Манчі. Вони кажуть нам, що ми спимо, що ми прочитали дуже багато сенсаційних романів. Це вони сплять — я маю на увазі поліцію - а Фу Манчі плете змову прямо у них під носом. Спустіться вечором до річки, пройдіться по лабіринту прибережних вулиць і завулків, і ви побачите його слуг, що крадуть крізь блідий туман своїм інтригуючим справах. Столична поліція вважає за краще думати, що східні банди обмежують свої злочини нападами на собі подібних, і що немає ніякої необхідності втручатися в це. Якби поліція мала хоч якесь уявлення про те, наскільки близько до спокійній поверхні Лондона діють ці інтригани, це викликало б загальну паніку. Ігноруючи ситуацію, поліція сподівається, що вона зникне, але вона нікуди не дінеться. Ти сам у цьому переконався.


"Так," сказав я, "я бачив".


Пауерс похитав головою. “Лорд Мейфілд користується підтримкою знаючих людей у Міністерстві закордонних справ, але навіть ці люди вважають за краще не викликати загального страху. Це означає, що наші ресурси дуже обмежені. Боротьбу з Фу Манчі, у розпорядженні якого величезні багатства Далекого Сходу, веде жменька відданих справі людей. Ми, небагато, намагаємося зупинити насування хвилю імперських амбіцій Фу Манчі, причому голими руками ".


"Рано чи пізно навіть великий Фу Манчі може зробити фатальну помилку", - сказав я.


"Він грає з нами", - сказав лорд Мейфілд. “Він грає з нами, як кішка з покаліченої мишею. Можливо, незабаром це зведе мене з розуму, але я клянуся, що доберуся до нього, перш ніж ... Його голос затих. Вираз похмурої рішучості на його обличчі вразило мене.


Я поділився ще однією інформацією. “Фу Манчі розповів нам історію про вкрадену латунної скриньці. Ви знаєте, що в ній може бути?"


"Мідна скринька?" Перепитав лорд Мейфілд. “Боже мій, вміст цієї скриньки дуже цінно. В ній замкнені чудові медичні секрети, ліки і хімікати, які могли б принести користь всієї цивілізації. Фу Манчі називає їх Небесними снігами. Він міг би усунути значну частину страждань в наших лікарнях, просто поділившись рідкісними алкалоїдами, якими володіє. Для нього це нічого не означає, тому що він затявся до страждань інших людей — насправді, я думаю, йому це навіть подобається. Така маленька штучка, та все ж ця мідна скринька відповідальна за тортури, викрадання і вбивства ".


"Що ж," сказав Пауерс, "в будь-якому випадку ми повинні визначитися з нашим планом дій".


"У мене є денний "Таймс", - сказав Мейфілд, дістаючи з кишені газету пальто. “Я дізнаюся, відправляються сьогодні ввечері якісь суду в Китай. Так, клянуся Богом! Корабель Лондонській чайної компанії залишає доки Лаймхауса відразу після півночі. Чи ми можемо підготуватися і прибути на пристань до того, як корабель зніметься з якоря?"


Мене вразила страхітлива думка. "Лорд Мейфілд," сказав я, " при всій моїй повазі, не занадто ви перебільшуєте припущення, що Фу Манчі відвозить Холмса назад в Китай?" У нас взагалі немає ніяких свідчень щодо місця його призначення.


Мейфілд взрывно розреготався. "Мій дорогий сер," сказав він, - мені здається, у мене більше досвіду спілкування з цією азіатською негідником, ніж у вас. Я простежив за ним від одного кута карти до іншого. Він вислизає від мене, так, я визнаю це, але — чорт би мене побрал, сер! — він ще не зробив мене безпорадним. Я передбачав кожну з його диявольських пасток і все ще з нетерпінням йду по його сліду. З причин, які я поки не розумію, він хоче, щоб я переслідував його до Китаю. На даний момент це все, що я можу зробити. Коли я, нарешті, наздожену його, він зрозуміє, з ким мав справу все це час!"


Не думаю, що коли-небудь бачив подібне прояв невігластва й бравади. Я побачив, як Пауерс здригнувся від слів Його світлості. "Як називається цей чайний корабель?" - запитав він.


"Тамаринд Элдреда", - сказав Мейфілд.


"Сер", сказав Пауерс, - я не вірю, що Фу Манчі буде на її борту. Він відправить більшу частину своєї сім'ї назад в Китай на кораблі, але це буде судно, що належить Китаю, з китайським екіпажем, і воно не буде зазначено в Times. Сам Фу Манчі буде подорожувати якимось більш непомітним способом, за маршрутом, вибраним для того, щоб замаскувати свою особистість і відлякати переслідувачів ".


"Якщо він хоче збентежити нас, - сказав я, - то чому він так обережно веде нас далі?"


"Ах," сказав лорд Мейфілд, " як і в попередніх випадках, він хоче, щоб ми пішли за ним, але він бажає, щоб ми були повністю виснажені, коли досягнемо нашої мети. Тоді ми опинимося на його території та в його владі, коли наші сили і воля до опору будуть вичерпані. Він зможе дозволити собі розкіш знищити нас на дозвіллі, що здасться йому найбільш цікавим способом ". Він оглянув нас, широко посміхаючись, виглядаючи як задоволений школяр, який тільки що наткнувся на правильну відповідь до складної сумі. У нього було таке ж вираз обличчя всього за кілька митей до смерті, і саме таким я завжди згадую його в своїх думках.


"Мені це подобається все менше і менше", - сказав я.


"Однак пам'ятайте," сказав Пауерс, " що ви не зобов'язані подорожувати з нами. Ви взяли цю справу на себе і вільні скласти з себе цей тягар в будь-який час".


"Тоді в Лаймхаус", - сказав я, дивлячись на похмуре передчуття. І так я приєднався до місії проти безжального доктора Фу Манчі і назавжди змінив своє життя.


Ми вийшли з будинку на Грейт-Нордхэм-стріт і покликали гроулера. Ми виконали кілька своїх зобов'язань і прибутку на стоянку "Елдред Тамаринд" задовго до півночі. Знадобилося кілька хвилин торгів, щоб отримати дві каюти на борту. Лорд Мейфілд пред'явив якісь офіційні документи, які, я не сумніваюся, призвели лише до збільшення вартості нашого проїзду. Було ясно, що весь обмежений успіх пера в боротьбі з Фу Манчі був обумовлений не його винахідливістю, а компетентністю Уілларда Пауерса.


Через кілька годин я прокинувся від раптового похитування каюти, яку я ділив з Уіллардом Пауерсом. Я сів на своєму ліжку. "Ми в дорозі", - сказав я. Корабель пройшов по Темзі, і приливна хвиля винесла нас в Ла-Манш. Я відчув дивний захват замість того, щоб відчувати страх, наче в Китаї мене чекав якийсь чудовий приз.


Я стояв з Уіллардом Пауерсом на палубі "Елдред Тамаринд", коли ми пропливали повз Гібралтару. Лорд Мейфілд, чиє розпашіле обличчя стало смертельно блідим, відчув нездужання внизу, у своїй каюті. "Через декілька днів ми будемо в Порт-Саїді", - сказав Пауерс. “Зараз сезон хамсин, штормів, які закривають сонце пилом і піском. Все в порту зупиняється, коли вони виють, так що ми будемо витрачати по одному дню простою на кожен робочий день ".


Пауерс добре знав Порт-Саїд. Через тиждень ми з ним прогулювалися по базару недалеко від міської набережної, надівши бавовняні шарфи, щоб дрібний пісок не потрапляв нам у рот і ніс. Вважаю, ми були прекрасною парою дурнів, одягнених не за місцем і не по клімату. Я робив йому якесь зауваження, коли мене перервав дивний шум. Я чув цей звук раніше, і Пауерс теж знав його — страшний, застережливий крик бандитів Фу Манчі. Як раз в цей момент рев вітру посилився, і я подумав, що, можливо, мені почувся крик, але поруч зі мною Пауерс був так само сповнений страху, як будь-яка людина, якого я коли-небудь бачив. "Ми повинні мчати до корабля", - сказав він.


Я кивнув. Пристань була недалеко, і коли ми прибули, то поспішили піднятися сходнями. Я повернувся до носа "Елдред Тамаринд", але Пауерс схопив мене і штовхнув на палубу, за обмотаний буксирний трос. Я підняв голову достатньо, щоб побачити сімох одягнених в чорне азіатів, у всіх в руках було якесь зловісного вигляду холодну зброю. Один вказав у бік корми корабля, і двоє бандитів поспішили туди. Командир сказав щось ще, і третій чоловік побіг назад сходнями з якимось дорученням. Четвертого та п'ятого було наказано пройти на ніс корабля. Нарешті головний бандит вказав прямо туди, де ми ховалися. Він і сьомий ассасин рушили прямо до нас.


Я відсунувся як можна далі в тінь. Закривши очі, я прошептав коротку молитву, а коли подивився знову, бандитів вже не було. "В ім'я всіх святих," пробурмотів я, " чому ми ще не померли?


Пауерс все ще сидів навпочіпки поруч зі мною. "Є дві можливості," тихо сказав він. - По-перше, вони нас не бачили, а по-друге, вони не збиралися вбивати нас зараз. Завжди пам'ятайте, що там, де справа стосується доктора Фу Манчі, ніколи не буває нічого розумного або простого. Поки ми не доберемося до місця призначення, не відбудеться жодної події, жодного сказаного слова, про які не стало відомо нашому ворогові ".


Минали дні, і ми пройшли через Суецький канал в Червоне море, потім через Аравійське море в Бомбей. Було страшно усвідомлювати, що семеро жорстоких вбивць стежать за кожним нашим кроком, чекаючи якогось невідомого сигналу, але ми навіть не могли виявити їх присутність. Ми з Пауерсом вирішили, що краще тримати лорда Мэйфилда в невіданні про ці обставини, принаймні поки що. Якщо бандити просто шпигували за нами, то засмучувати його було б марно. Озираючись назад, з безпомилковими міркуваннями, які випливають із знання того, що сталося далі, я думаю, що ми, два молодих героя, виявили неймовірну зарозумілість, прийнявши це рішення. Впертим і часом необачним міг би бути лорд Мейфілд, але в 1875 році в світі не було нікого з таким досвідом роботи на Далекому Сході в цілому і доктора Фу Манчі зокрема.


Нам слід проконсультуватися з ним на борту "Елдред Тамаринд", поділитися з ним нашими фактами і дозволити йому брати участь у наших планах тоді і пізніше в Пекіні. Оскільки ми з Пауерсом відчували себе достатньо мудрими, щоб діяти без нього, мені завжди здавалося, що частково ми самі підлаштували загибель цього невдачливого людини.


Про цю подорож можна розповісти багато, але мало того, що прямо пов'язано з моєю розповіддю про Шерлока Холмса, так що інше я можу залишити уяві моїй терплячою аудиторії.


Більше нас ніщо не затримувало. Кілька годин потому торговельне судно залишило Індію позаду, обогнуло мис Дондра і попрямувало до Бірми. Ще багато днів минуло в зловісному мовчанні. Ми з Пауерсом заприсяглися зберігати пильність, прекрасно знаючи, що бандити Фу Манчі все ще знаходяться на борту. Пізнє літо змінилося восени, і "Елдред Тамаринд" ходив з порту в порт, з Рангуна у Джорджтаун в Малайї, Батавію на Суматрі і Сінгапур. Потім ми попрямували вгору по Південно-Китайського моря, зупинившись на кілька днів спочатку в Гонконгу, потім в Шанхаї. Нарешті, коли зима почала загрожувати нашим сподіванням на успіх, на початку грудня ми перетнули Жовте море і зайшли в Тяньцзінь, великий порт на річці Пий, розташований приблизно так само далеко вглиб материка, як Лондон вздовж Темзи.


Неприємності могли початися в будь-який момент, тепер, коли ми нарешті опинилися на китайській землі. Лорд Мейфілд добре знав місто Тяньцзінь, і за чудовим китайським вечерею вони з Пауерсом обговорювали, як краще вчинити. Що стосується мене, я відчував, що мало що можу запропонувати, і волів слухати. Однак так вийшло, що саме моя пропозиція в кінцевому підсумку призвело до конфронтації з безліччю сил, які зараз зібралися в Китаї. Це було так, як ніби моя присутність була необхідна в якості каталізатора. З усієї невинністю я розв'язав боротьбу, яка повинна була вирішити, хто буде жити, а хто помре, хто прийде до влади, а хто піде у відставку з поразкою. Не тільки Шерлок Холмс запросив мене супроводжувати його в будинок Фу Манчі — свою роль зіграла і доля.


Лорд Мейфілд найняв карету, в якій ми могли проїхати залишок шляху до Пекіна. Більшість поїздок по Китаю в той час відбувалося у відкритих возах, грубих транспортних засобах з масивними дерев'яними колесами і без системи ресор, пом'якшують удари на дорозі. Екіпажі були європейською розкішшю, і китайці вважали їх безсоромною витратою матеріалів і коней.


Наближаючись до Пекіну, ми обговорювали наші найближчі цілі. "Нам слід звернутися в посольство", - сказав Пауерс. “Нам потрібна вся наявна в них інформація про діяльність Фу Манчі. Ми нічого не знаємо про те, чим він займався або що він може планувати ".


"Я вже дав вказівку водієві", - сказав лорд Мейфілд. “Британське посольство розташоване недалеко від Воріт Небесного Світу. Небесний Світ! Назви цих вулиць і будівель могли б бути кумедними, якщо б вони так жахливо не розходилися з істинною природою цих людей ".


"Не всі китайці такі жорстокі і божевільні, як доктор Фу Манчі," тихо сказав Пауерс.


Уповноважений королеви, здавалося, не чув. "Після того, як ми завершимо наші справи там, ми нанесемо візит самому доктор Фу Манчі!"


І ось що сталося. Більше двох годин лорд Мейфілд залучав британських дипломатів у запеклу суперечку з приводу офіційної політики, а потім ми повернулися в карету, грохочущую у напрямку до пекінської резиденції доктора Дж. Фу Манчі. Він напевно знав про наше прибуття у китайську столицю і, мабуть, вичікував зручного моменту. Я дивився у вікна карети, поки місто відкривався мені, разюче гарний, але і страхітливий. Пекін дає кожній людині багато обіцянок; якщо людині щастить, мало що з цих обіцянок виконується.


"Я маю намір контролювати Фу Манчі", - сказав лорд Мейфілд. “Точно так само, як він намагався контролювати мене, я покажу йому силу своєї волі. Я зазнав великі приниження від його рук. За все це потрібно розплачуватися. Зупинися тут."


Візник зупинив коней приблизно в п'ятдесяти ярдах від будинку. Ми вийшли з екіпажу і наказали кучеру почекати. На чолі з Пауерсом ми наблизилися до будівлі. Всі ми троє були озброєні пістолетами, але мені вони здалися жахливо невідповідними. Ми вривалися в лігво лева.


Ми були дурнями.


Біля головних воріт маєтку лорд Мейфілд сердито розмовляв з одним з великих євнухів-охоронців Фу Манчі. Було очевидно, що охоронець не зрозумів жодного слова з цієї тиради і не дозволив нам увійти. Засмучений таким чином, Мейфілд більше не сперечався; він прицілився з револьвера і двічі вистрілив в євнуха. "Ходімо зі мною, якщо хочеш врятувати свого друга", - крикнув Мейфілд. Потім він повернувся і побіг у будинок.


Нічого не залишалося, як піти за ним. Ми пірнули в холодний, тьмяно освітлений будинок. Я нікого не бачив, нікого не чув і відчував тільки моторошне відчуття порожнечі. Я відчував, що ми тільки що зробили величезну і непоправну помилку. Мейфілд повів нас вглиб малого палацу. "Тут нікого немає", - зізнався він нарешті.


"Наскільки я його знаю," сказав Пауерс, "у нього є потайний вихід з цього щурячого гнізда".


"Абсолютно вірно", - почувся свистячий голос доктора Фу Манчі. Він попрямував до нас із загоном озброєних жінок. Ми були оточені темрявою.


Вони швидко роззброїли нас. "Це дуже цікаво для мене", - сказав Фу Манчі, демонструючи свою диявольську посмішку. “Я передбачив ваше прибуття у вівторок минулого тижня. Я підозрюю, що незвичайна погода в Жовтому морі затримала ваш корабель. Неважливо. Я не передбачав цього марного і помилкового нападу на мою власність та мою особистість. Тепер твоя доля залежить від мене, і поки я вирішую твою долю, я повинен попросити тебе прийняти моє гостинність. Він вказав на своїх жінок-солдатів.


Вони повели нас вниз по сходах і через довгий темний тунель в підземний двір під Палацом Опалової Місяця. Нас розняли і грубо штовхнули в різні сторони. Ізольований від Уілларда Пауерса і лорда Мэйфилда, я йшов по звивистих підземних переходах, поки не безнадійно заблукав. Там була зарешеченная двері, замкнені на старий залізний замок. Євнух відімкнув її й відчинив двері. Всередині не було світла. Він штовхнув мене вперед, і я впав у камеру. Хтось схопив мене за зап'ястя і прикував наручниками до сирої, смердючою стіні.


Минуло, мабуть, багато хвилин, і я почав усвідомлювати, що перебуваю в камері не один. Там був ще один ув'язнений, прикутий ланцюгом до протилежної стіни. Цей чоловік був виснаженим і неохайним, змученим і зголоднілим. На ньому було довге пальто на флісовой підкладці, подібне до того, що мій кузен Телбот привіз з Близького Сходу під час свого короткого турне туди за дорученням Міністерства закордонних справ. Я не знав, ким був цей нещасний бранець Фу Манчі, але не сумнівався, що незабаром буду схожий на нього. Ця думка змусила мене здригнутися; моє мужність майже вичерпалося.


Потім чоловік заговорив зі мною. "Масгрейв?" сказав він. Його голос був таким надтріснутим і слабким, що мені потрібно мить, щоб дізнатися його. Це був Холмс. Я відчула, як по моїх щоках потекли сльози. Я не знаю, яка емоція була їх причиною: полегшення, жах, жалість? Він виглядав безнадійно. Ми з ним були одягнені так безглуздо; очевидно, ми йшли різними шляхами до одного і того ж проклятого кінця.


“ Так, Холмс. Наскільки я розумію, ви були в Афганістані. Він ніколи не давав мені забути це дурне заяву.


Нас розділяло лише кілька ярдів кам'яної підлоги, але в напівтемряві я не могла добре роздивитися його обличчя. Як би те ні було, він викликав у мене співчуття, хоча я знала, що йому подібні почуття ні до чого. Він поник у своїх ланцюгах, час від часу тихенько побрязкуючи ними, намагаючись влаштуватися зручніше. Це було неможливо. Всі ці десятиліття моє тіло все ще скаржиться на жорстоке поводження, якого воно зазнало у Забороненому місті Пекіні.


Нас відвідували тільки євнухи-охоронці і стародавня згорблена китаянка, яка приносила нам наші щоденні порції рідкого рибного супу і рису. Я проводив нескінченні години, мріючи про їжу, про всіх видах їжі, навіть про такі речі, про які я ніколи раніше не мріяв. Мої думки про втечу були зосереджені на величезних бенкетах, які я проковтну після.


Ми з Холмсом коротали час, розповідаючи про чудеса і труднощі, з якими зіткнулися під час наших поїздок в Пекін. Я дізнався, що Холмс ніколи не забував ні однієї деталі з тих вражень, які хотів зберегти. Тепер він перебирав у пам'яті кожну розмову, кожну насилу здобуту крихту інформації, але точна природа зловмисного плану Фу Манчі все ще вислизала від нього.


Одного разу я був вражений, коли в нашу камеру увійшов високий мускулистий араб. “Добрі панове, - сказав він, - я Алі ас Салам, слуга доктора Фу Манчі. Мій пан шкодує про характер вашого житла, і я приношу його вибачення. Він зберіг ваші життя всупереч прямим наказом пані Лі Сі, матері нашого імператора. Будьте впевнені, що доктор Фу Манчі докладає всіх зусиль, щоб скасувати ваші смертні вироки і відновити вашу свободу ".


Ми з Холмсом перезирнулися. "Ми вам дуже вдячні," сардонически вимовив він.


"Розкажи мені про інших", - попросив я.


Алі обернувся до мене. “Тепер, містер Масгрейв, не бійтеся за своїх партнерів. Лордові Мэйфилду зручно в палаці мого господаря, він багато дізнається про китайської цивілізації та проблеми, які ця країна відчуває з деякими європейськими державами. Віллард Пауерс був поміщений у в'язницю з причин, схожих з тими, які призвели до вашого власного висновку.


Ланцюги Холмса задзвеніли. "Я боюся питати про деталі", - сказав він. “Лорду Мэйфилду, за вашими словами, "зручно". Хто знає, може бути, ви описали б наше стан як комфортне ".


Алі сумно знизав плечима. “Мої добрі панове, вибачте мені ці обмовки. Ви знаходите їх неприємними, але я прагну лише уникнути непотрібного болю".


Єдиною відповіддю був короткий гавкаючий смішок Холмса.


"Ще раз прошу вибачення, добрі господа", - сказав Алі. Він високо підняв факел і подивився на нас обох. “Я повернуся знову, щоб повідомити вам подальші новини. Тим часом я доповім, що з вами обома все в порядку. Він вийшов з камери, і євнух зачинив за ним двері. Ми знову занурилися в пітьму. Тривалий час ні я, ні Холмс не вимовляли ні слова.


На наступний день я називаю це так, тому що розраховував час у відповідності з прийомами їжі два рази в день — Холмс спробував зав'язати зі старою розмова. Я припустив, що це марна спроба, тому що було малоймовірно, що ця иссохшая стара бабуся могла говорити по-англійськи, і ще менш імовірно, що вона заговорила б в присутності одного з евнухів. "Я б хотів краще роздивитися цей рис", - сказав Холмс. “Я впевнений, що в моєї їжі кишать всілякі паразити. Я знаю — я відчуваю їх у себе в животі, вони повзуть по моєму тілу. Я вимагаю, щоб ти приніс сюди цей факел!"


Голос Холмса налякав мене. Я зрозумів, як сильно я залежав від його сили і мудрості. Якщо він нарешті здався жах нашого висновку, значить, я дійсно був один.


"Ти боїшся показати мені!" - вискнув він з пронизливим хихиканням. Це змусило мене здригнутися. Літня жінка сказала кілька слів по-китайськи стражникові з факелом. Євнух підійшов ближче, дозволивши світла від каміна впасти на миску з рисом в її руках. Холмс втупився на їжу, потім подивився в обличчя жінці. "Коли я вивчу всю головоломку?" запитав він. Тепер його голос звучав твердо, як і завжди.


Літня жінка прикинулася, що не розуміє. Вона посунула до неї миску з рисом.


"Ви привели мене сюди, щоб я розгадав загадку", - сказав Холмс. "При чому тут тюремна камера?"


Літня жінка випрямити своє тендітне тіло. Вона здавалася вище, сильніше, молодше. "Я повинен вірити, що ви готові", - сказав Фу Манчі. “Ми приступимо до виконання завдання негайно, якщо ви побажаєте. Мені шкода, що я не можу відпустити вас, поки ви не представите прийнятне рішення. Така воля мого імператора". Насправді така була воля пані Лі Сі. Історія довела мою правоту в цьому питанні: Лі Сі правила Китаєм з абсолютною і безжальної владою до своєї смерті при сумнівних обставинах в 1908 році, на наступний день після смерті самого імператора.


"Я б віддав перевагу більш зручну консультацію," сказав Холмс, - але абсолютно очевидно, що мої побажання не мають великого значення".


Фу Манчі низько вклонився. “ Навпаки, мій англійський друг, я маю до вас велике повагу. Просто в цьому питанні я безсилий.


"Я проігнорую вашу риторичну брехня", - сказав Холмс. "Будь ласка, починайте".


Доктор Фу Манчі розвів руками. “Китай змушений приймати товари і послуги — та принципи — європейських і американських загарбників. Можливо, нам це і не потрібно, але ми не можемо від них сховатися. Як нам позбавити Китай від іноземного впливу, очистити Китай і відновити чистоту минулого? Мирні засоби зазнали невдачі. Ваш уряд навіть не усвідомлює, наскільки його ненавидять в Пекіні ".


"Я дуже мало цікавлюся політикою", - сказав Холмс. "У чому ваша проблема?"


"Хто-то в Забороненому місті в союзі з цими піратами", - сказав Фу Манчі.


"Тоді ми повинні вирішити, хто від цього виграє найбільше", - сказав Холмс.


"Єдиний продукт, який використовують англійці і який став більш популярним у Китаї, - це опіум", - сказав Фу Манчі. “Вдовуюча імператриця публічно виступає проти торгівлі опіумом. Однак, по правді кажучи, вона дозволяє процвітати цьому, тому що звичка робить її підданих слухняними і ними легше управляти. Є приказка: "Поки є опіум, революції не буде'. Тим не менш, я дотримуюся думки, що маньчжурська приказка невірна і що революція відбудеться незалежно від того, народ курить опіум чи ні. У разі повалення влада перейде до тих, хто знайомий з потребами правління, але кому відмовлено в істинної влади при нашій нинішній системі ".


"Ви маєте на увазі євнухів," уточнив Холмс.


Фу Манчі розчепірив свої кістляві, схожі на кігті пальці. "Це можливо", - сказав він. "Я підозрюю, що Ань, Чи Великий євнух, так само добре обізнаний про цю проблему, як і я, і що він будує свої власні плани".


“ А як щодо принців-імперців?


“ Можливо, хоча й сумнівно. Імператор, зрештою, не син, а племінник імператриці. Є принци, чиї претензії на трон, як і мої, безумовно правдоподібні. Я впевнений, що Лі Сі з побоюванням ставиться до принца Кун і принцу Чжуан. Чи міг один з цих людей бути у змові з іноземними носатыми, щоб прибрати її? Великобританія, Пруссія і навіть Сполучені Штати, можливо, допомагають встановити в Пекіні більше симпатизирующего їм правителя. Хтось зв'язався з китайськими таємними товариствами "Білий лотос" і "Тріади" і почав переговори, які об'єднали б їх всіх під єдиним прапором ".


Тужливий дзвін ланцюгів Холмса лунав, поки він думав про ці речі. "Чого ви боїтеся з-за них?" - запитав він.


“Я нічого не боюся, як я вже говорив вам раніше. Мені потрібно знати, що відбувається в Китаї і що станеться, щоб вітер змін не застав мене зненацька".


"Решта, повинно бути, відчувають те ж саме", - сказав Холмс.


“Мідна скринька, яку я шукав, знову в мене, і в ній міститься кілька Небесних Снігів, які можуть допомогти вам у вашому спогляданні. Я хотів би запропонувати вам більш сприятливу обстановку, але я удовлетворю ваші потреби і потреби містера Масгрейва, поки ви мої гості.


"Я вимагаю від вас обіцянки, що ви також будете захищати наших друзів", - сказав Холмс.


Дивна плівка покривала зелені очі Фу Манчі з важкими повіками. Він зробив вовчі зуби і сказав: "Запевняю вас, що я приділю кожному з них свою особисту увагу і подбаю про них так, як кожен вимагає". Потім ми раптово залишилися одні. Фу Манчі і євнух-охоронець пішли.


"Скількома різними способами ти можеш інтерпретувати його останнє зауваження?" - Запитав я свого друга.


Холмс сумно похитав головою. Не було необхідності нічого говорити.


Так Холмс почав вживати кокаїн, який був одним з білих порошків в латунної коробочці. Ідентифікація інших алкалоїдів досі залишається загадкою для західної медичної науки. Я спостерігав, як Холмс все частіше піддавався спокусі "Небесних снігів" Фу Манчі. Його настрій швидко змінювалося, переходячи від напруженої зосередженості до дивної апатії. Я приписав ці зміни хімічних речовин, але врешті дізнався, що перепади настрою були причиною, а не наслідком його вживання цих з'єднань. Він звернувся до одного, щоб зосередити свої розумові здібності; він обрав іншого, щоб розслабитися або прогнати нудьгу.


"Ви повинні розуміти, що ці речовини - його велика зброя", - попередив я. "Це один із засобів контролю над умами своїх ворогів".


"Я маю намір використовувати їх економно, на цілком законних цілях", - сказав він. "Я не збираюся зловживати ними до такого ступеня, щоб завдати шкоди своєму тілу або розуму".


"Я молюся, щоб ви знали, коли наближаєтеся до цієї точки", - сказав я. Це та ж сама стурбованість, яку багато років потому висловив доктор Ватсон, спостерігав, як Холмс труїв себе кокаїном, морфієм і опіумом всякий раз, коли Холмс вважав, що ситуація виправдана.


Кожен день Фу Манчі, скинувши свою маскування, приносив Холмсу все більше інформації про знаті і скопців, які були головними кандидатами в змові з метою повалення правління мадам Лі Сі. Холмс ставив короткі конкретні питання про кожній людині: яке його походження? Почував він себе гідно винагородженим за свої послуги уряду? Належав він до одного з таємних товариств? Були у нього якісь особисті розбіжності з імператорською родиною? Фу Манчі відповів на запитання коротко, але вичерпно. Ці двоє чоловіків, можливо, два найбільш рухливих розуму, які я коли-небудь знав, легко відкинули багатьох підозрюваних. Врешті-решт вони зійшлися на тому, що винним був або Ань, Чи великий євнух, або принц Гун, ворог Ань і син імператора Тао Куана.


"Я повинен поговорити з обома цими людьми", - сказав Холмс. “Можливо, тоді я зможу знайти рішення. В даний момент я вважаю, що загроза виходить від принца Кунга, який, можливо, заручився допомогою Великого євнуха. Ань, Чи діє самостійно, можливо, не зможе знайти достатньої підтримки за стінами Забороненого міста. Зрештою, він євнух. Мені здається малоймовірним, що євнух міг стати правителем Китаю. Він не отримав благословення багатого і могутнього класу мандаринів, якою б не була сила його особистості ".


"Тим не менш, містер Холмс," мляво промовив Фу Манчі, " ви повинні навчитися ніколи не робити попередніх висновків без повних даних. І все ж в принципі я згоден з вашою теорією, і ми подивимося, чи підтвердить її майбутнє. Я подбаю про те, щоб Ань і принц Гун найближчим часом відвідали вас. В таких випадках я проінструктую вас про роль, яку ви повинні зіграти; цих людей не можна заманювати в це підземелля, щоб вони розмовляли з закутим в ланцюги укладеним. Тому я придумаю підходящий вимисел у більш приємній обстановці ".


Після відходу Фу Манчі Холмс почав обговорювати це питання зі мною. Я заперечив, що у мене мало підходящих матеріалів, але Холмс насправді не шукав мого ради. У нього була звичка розбирати свої головоломки, проговорюючи вголос кожен аспект. Я зробив спостереження, яке пізніше виявилося досить важливим. "Ти згоден з цим монстром в жовтих одежах, що загрозу для імператриці повинен представляти або Ань, Чи цей принц Кун?"


"Ні, зовсім ні", - сказав Холмс. “Я ухилився від цієї заяви. Замість цього я сказав Фу Манчі, що в його списку можливих підозрюваних ці двоє були єдиними ймовірними кандидатами".


"Можливо, що справжній ворог - це хтось, кого немає у списку Фу Манчі?"


“ Абсолютно вірно, Масгрейв. "Холмс тихо розсміявся. “ Я вважаю, це наша єдина реальна надія на порятунок. Фу Манчі не планує відпускати нас звідси живими, але якщо я зможу знайти відповідь на його загадку, я, можливо, зможу використовувати це, щоб завоювати нашу свободу. Якщо б його таємним суперником був Ань Чи принц Кун, напевно Фу Манчі вже був би впевнений в цьому. Його противник - той, кого він не підозрює, можливо, той, кого він не в змозі запідозрити. Ось чому він звернувся до мене за порадою: я стороння людина з чужим поглядом на речі. Доктор сподівається, що я зможу побачити закономірність там, де він взагалі нічого не бачить ".


Кілька годин потому двері камери відчинилися, і увійшов Алі з факелом у руках, без супроводу євнухів-охоронців. У той час я не вважав це незвичайним. "Добрий вечір, добрі господа", - сказав він.


"Вже вечір?" спитав Холмс.


“Я привіз вам привіт від ваших співвітчизників. містер Холмс, я ніколи не брехав вам, і все ж я обдурив вас. Настав час прояснити для вас деякі важливі питання. Я привіз звістку з британської дипломатичної місії.


“ Посольство! - Вигукнув Холмс. “ Але, звичайно, Фу Манчі...


"Я довірений слуга Фу Манчі," сказав Алі, - але я також відданий слуга емісарів королеви Вікторії в Пекіні. Я збирав тут інформацію протягом багатьох років. Мене послали сказати вам, щоб ви нічого не боялись. За високим дипломатичним каналам здійснюються інтенсивні зусилля по вашому звільненню за указом самої імператриці. Британський легат може чинити певний тиск. Я повинен сказати, що спроби вашого втручання з боку лорда Мэйфилда викликали чималі труднощі у обох сторін у цих переговорах. Тим не менш, угоду має бути досягнуто дуже скоро".


"Елі," сказав я, "ти піддаєш себе ризику заради нас".


Він вклонився мені. “Я слуга длинноносых, містер Масгрейв, і як такого мене ненавиділи б всюди в Пекіні. Моя робота була таємною, і я повинен просити вас дотримуватися цю угоду. В іншому випадку я поплатився життям ".


"Звичайно, я даю вам слово", - сказав я.


"У мене також є деяка надія дізнатися секрети Небесних Снігів Фу Манчі, особливо стародавній Еліксир Безсмертя".


"Еліксир безсмертя", - сказав Холмс. "Значить, східні генії теж витрачають свої життя в цій марній погоні".


Алі здвигнув плечима. “Фу Манчі майже довів його до досконалості. Труднощі в тому, що стародавні тексти описують інгредієнти в дуже двозначних, поетичних висловах. Фу Манчі ще повинен дізнатися, що мудрі старики мали на увазі під Квіткою кіноварі і Жиром з червоних каменів. Третє - це мед, а мед, отриманий з нектару певного квітки. Назва цієї квітки нічого не значить для сучасних вчених".


Холмс розсміявся. “Я радий чути, що вчинків Фу Манчі є раціональне пояснення. Він всього лише введений в оману китайський лікар, який вірить, що зможе жити вічно".


"Можливо, він помиляється, але якщо його експерименти увінчаються успіхом, нащадок Лі Сі незабаром одягне корону в Букінгемському палаці".


У підземеллі запанувало довге мовчання. "Ми, британці, змусимо Фу Манчі пошкодувати, що він взагалі прибув до наших берегів", - сказав нарешті Холмс.


Алі похитав головою. "Майбутнє буде таким, як захоче Бог". Він повернувся спиною і знову залишив нас у темряві.


Втратив я після цього свідомість, спав я і бачив сни? Голос доктора Фу Манчі розбудив мене. "Чи можу я припустити, містер Холмс," запитав китайський лікар, що ви близькі до розгадки?"


"Звичайно, я повинен провести ще одне або два інтерв'ю", - сказав Холмс.


Наш викрадач схилив голову, і на його жесту двоє його рабів почали послаблювати наші пута. Фу Манчі разом зі своїми жінками-солдатами і охоронцями-євнухами проводив нас по кам'яних сходах в свою фортецю у Палаці Опалової Місяця. Його резиденція і її дорогоцінний вміст ніколи не були запідозрені євнухами Великого Внутрішнього Світу, проте кожне вимовлене там слово було прошептано на вухо Фу Манчі. Він жив в межах Забороненого міста, тому що вважав себе законним імператором усього Китаю — і хто міг би заперечити його?


Нас викупали, одягли і нагодували, влаштували зручніше і залишили в спокої. Увійшла молода жінка і повідомила, що принц Кун прийме нас протягом години. "Повинно бути, у світі вже розвиднілось", - сказав Холмс дивним замисленим тоном.


Незабаром після цього нас провели в присутності принца Кунга, брата колишнього імператора і міністра фінансів нинішнього імператора. Він був наймогутнішим з усіх імперських князів. У минулі роки він був близьким союзником мадам Лі Сі, але між ними виникла тріщина. Принц Гун, одягнений в жовту куртку, підкреслює його безпосередній зв'язок з імператорською родиною, і рубінове гудзик на капелюсі, що відмічає його високий ранг, похмуро сидів у приймальні Зали Безтурботного Споглядання. Він жестом запросив нас зайняти місця, і був поданий чай. Фу Манчі сів поруч з Холмсом, щоб переводити відбувається.


Принц говорив коротко. Він був відверто здивований, чому цей іноземний джентльмен без дипломатичного рангу хоче бачити принца імперії. Невисловленим був його справжній зміст: навіщо принцу імперії хотіти бачити цього іноземного джентльмена?


Холмс схилив голову. “Навіть далеко в Англії, де наша королева Вікторія сидить, як англійське зображення імператриці Китаю, у нас є люди, які замишляють зрадити спрямовується небом руку нашого великого правителя. Принц Гун, я молюся, щоб ви оцінили мене як скромного, але чесного і правдивого людини. Я хотів би задати вам одне питання, і ваша відповідь, можливо, допоможе зробити Китай такою великою країною, який ви завжди хотіли його бачити ".


Фу Манчі перевів цю промову, більш загадкове, ніж все, що я коли-небудь чув від Холмса за весь час нашого знайомства.


Заговорив принц Кун. Фу Манчі просто повернувся до Холмсу і сказав: “Ви можете задавати своє питання. Принц-імператор подумає над відповіддю".


Холмс знову вклонився. “Принц Кун, “ сказав він, - у стародавньому місті в Європі є монастир. Монахи, які живуть в цьому місці, - чесні, гідні послідовники Бога. Вони доглядають за своїми садами і здійснюють богослужіння, і їх єдина гордість - дерево, яке старше за будь-якого іншого дерева в країні. Воно стояло ще до того, як навколо нього побудували монастир. Це чудове дерево цвіте тільки раз в десять років, і його квіти найкрасивіші, які хто-небудь коли-небудь бачив. Він дає плоди тільки раз в сто років, і кажуть, що тим, хто спробує його, дарується можливість заглянути в Рай. І ось одного разу блискавка вдарила в це прекрасне дерево і спричинила пожежу в його шелестких гілках. Ченці вибігли зі своїх келій, стривожені та налякані. Ось моє запитання, принц Гун: ченці врятували дерево або його невимовні плоди?"


На кілька довгих миттєвостей в залі запанувала тиша. Потім натяк на посмішку торкнувся обличчя принца Кунга, і він кивнув головою з явним задоволенням.


Заговорив Фу Манчі. "Ваша аудієнція закінчена, принц Гун вітає вас в Китаї". Холмс низько вклонився. Принц ще раз мимохіть посміхнувся, встав і з великою гідністю вийшов із залу.


Я був спантеличений. “ Мила маленька історія, Холмс. Де ви її почули?


"Я винайшов це", - відповів мій друг. "У мене було достатньо часу для спокійних ігор розуму, поки ти з дня на день марно трудився над тим, щоб розірвати свої залізні окови".


Я зневажливо пирхнула. "Ти дізнався що-небудь з його відповіді?"


Холмс швидко глянув на Фу Манчі. “ Звичайно, я дещо дізнався. Наскільки, з'ясую завтра, коли поговорю з Ань Чи, Великим євнухом.


Вранці прибув гонець, який повідомив, що Фу Манчі очікує нас у Палаці Опалової Місяця. Зеленоокий лиходій приєднався до нас незабаром після цього. "Ваша бесіда з Ань буде не такою приємною, як з принцом Куном", - сказав він Холмсу.


"Я передбачаю це", - сказав мій друг. "І все ж я повинен задати йому питання і поспостерігати за його поведінкою, коли він відповість".


Фу Манчі кивнув. Він подав знак своїм слугам, збройної жінці і євнухові з мечем. Ми сформували процесію і покинули маленький палац, прямуючи під сірим, холодним китайським небом до загостреним дахах Забороненого міста.


В жилах Ань не було королівської крові, тому наше інтерв'ю не буде проводитися ні в одному з імператорських будинків. У нас було призначено всього чверть години у адміністратора Залу Пам'яті Слави, штаб-квартири Тань Чи. Саме тут він становив розпорядок дня для імператора та його вселяє страх регента Лі Сі


Ми чекали на багато хвилин довше призначеного для розмови часу. У кімнату увірвався Ань Чи, виглядав стурбованим і незадоволеним. Він коротко і кисло оцінив ранг Фу Манчі, окинув Холмса і мене презирливим поглядом і опустився у розкішне крісло у вигляді дракона. Він нічого не сказав, але почекав, поки мій друг швидко перейде до справи.


“ Майстер Ань, - сказав Холмс, - імператор - Син Неба. Але в той же час він є охоронцем свого народу, подібно сторожу храму, що належить до невидимого бога. В деякому сенсі храм належить доглядачеві, оскільки він захищає його і черпає в ньому силу. І все ж його обов'язки ніколи не зменшуються, оскільки, якщо він складе це тягар, храму незабаром більше не буде. Тоді звідки доглядач буде черпати свою силу? Який стан у нього залишиться?"


Ань Чи насупився. "Доктор Фу Манчі привіз вас у Пекін з західного краю світу тільки для того, щоб сказати цю дурість?" роздратовано запитав він.


Холмс посміхнувся. "Я б задав вам ще одне питання", - сказав він.


"Так, говори".


“У доглядача храму є слуга. Якщо доглядач покидає храм, яка провина лежить на слузі?"


Очі Ань Чи звузилися. Він зрозумів, що недооцінив Холмса. “ Якщо доглядач покидає храм, - повільно вимовив Ань Чи є інші храми та інші доглядачі. Слугу не можна звинувачувати". Він вказав, що надто зайнятий, щоб приділити більше часу, тому Фу Манчі вивів нас із Залу Пам'яті Слави.


"Отже, що ви дізналися?" - запитав Фу Манчі так спокійно, наче майбутнє Китаю не залежало від результатів цих зустрічей.


"Я повинен провести ще одну співбесіду", - сказав Холмс. "Я повинен задати питання вдовуюча імператриці, а потім я назву їй особистість вашого прихованого ворога".


Фу Манчі схилив голову в щирій повазі. "Буде виконано", - сказав він. "Сьогодні ввечері ми будемо вечеряти з регентом імператора". Коли я пишу це в 1927 році, вже не здається дивовижним, що Фу Манчі зміг пообіцяти аудієнцію за вечерею з мадам Лі Сі в такий короткий термін. Ми звикли очікувати подібних речей від цього божевільного генія.


Коли ми були належним чином одягнені і причесані, Алі повів нас в Зал Гарантованої Гармонії. Ань, Головний євнух, показав нам наші місця. Ми вклонилися, почекали, поки Лі Сі та юний імператор сядуть, і вечеря продовжився. Ніколи в житті, ні до, ні після, я не був так приголомшений банкетом.


Кілька годин потому, після того, як подали останнє блюдо, Лі Сі поговорив з Фу Манчі, який представив Холмса і мене. Я думаю, що вона відчувала те ж недовіра й презирство до європейців, що і більшість китайських аристократів. Більше того, я не думаю, що Лі Сі розуміла, чим саме Холмс займався при її дворі. Фу Манчі не до кінця підготував її до розуміння того, що мало ось-ось статися.


Холмс підвівся і повернувся обличчям до вдовуюча імператриці, потім зробив потрійний уклін її племінника. "Мені сказали, що у вас є таємний ворог при дворі", - сказав він. “Я вірю, що зможу розкрити джерело цієї нелояльності, задавши лише одне питання. Якщо це так, я скажу тобі, хто твій зрадник. Тоді я попрошу, щоб мені і моїм друзям дозволили благополучно повернутися додому.


Фу Манчі зробив паузу і глянув на Холмса. Вдовуюча імператриця щось сказала, можливо, зажадавши, щоб Фу Манчі переклав слова Холмса. Фу Манчі говорив кілька миттєвостей. Лі Сі відповів. "Їй цікаво почути ваші думки", - сказав Фу Манчі.


Холмс повернувся і вклонився вдовуюча імператриці. “Король, побудував величезний палац, не стане руйнувати його з-за того, що робочий пошкодив черепицю на даху. Він може звільнити робітника, але тоді він повинен найняти іншого на місце першого. Хто сказав, що другий робітник не може заподіяти більше шкоди, ніж перший? І все ж, правильно, що король підіймається на дах і сам чинить шкоду?"


Лі Сі не відповів. Замість цього Ань Чи встав обличчям до Холмсу і заговорив, а Флу маньчжурів переклав. "У царя багато слуг", - сказав євнух. “Він може наказати будь слуг попрацювати на даху. У добре керованому королівстві король навіть не дізнається про це. Борг його камергера - приділяти увагу таким тривіальним речей. Чому ти турбуєш Сина Неба подібними дурницями? Так ти дратуєш свою власну королеву? Ви, європейці, повинні засвоїти, що нам не подобаються ваші загадки.


Лі Сі вимовив кілька слів. "Вона говорить, що ти в десять тисяч разів мудрішими її Головного євнуха", - сказав Фу Манчі. “Вона попереджує тебе, що ти повинен заговорити знову, і що від твоїх слів залежить, чи будеш ти жити чи помреш. Це так просто".


Холмс дозволив собі коротку посмішку. “ Значить, я все-таки прав. Будь ласка, повідомте великої леді, що зрадник знаходиться з нами в цій кімнаті. Це вона сама, вдовуюча імператриця Лі Сі, укладає угоди як з західними державами, так і з таємними товариствами. Вона замишляє повалення своєї власної династії."


Я втупився в Холмса. Алі нічого не сказав. Я думаю, що навіть Фу Манчі був трохи приголомшений. Він повернувся до помосту і заговорив. Коли до нього дійшов сенс слів Фу Манчі, піднялася страшна метушня. Обличчя Великого євнуха стало червоним, як вино, і він почав кричати жахливим, високим голосом, який не був ні чоловічими ні жіночими. Стражники присунулися ближче. Атмосфера в залі була холодною і вбивчою.


Алі нахилився вперед, вставши між Холмсом і мною. "Фу Манчі не перевів ваші слова", - сказав він тихим голосом. “Він сказав їй, що Ань Чи був її зрадником. Вдовуюча імператриця прийме це. Це врятує її, і молодого імператора. Ань Чи помре. Доля самого Китаю в даний момент нікого не хвилює, добрі господа.


Фу Манчі повернувся і кинув на Алі лютий погляд. Він вказав довгою, худою рукою і вигукнув кілька слів. Монгольські стражники поспішили до нас.


"Він засудив мене, добрі господа", - хоробро сказав Алі. "Я—" Монголи заламали Алі руки за спину і швидко вивели його з кімнати. Ми більше ніколи не бачили цього хорошої людини.


"Він був шпигуном британії", - сказав Фу Манчі як недбалого пояснення. “Без сумніву, ви були добре поінформовані про це. Однак Ань Чи, нікчемний пес, також буде видалено, і я використовую свій вплив на Лі Сі, щоб відновити цю націю. Моя влада в Китаї зараз майже абсолютна ".


Тієї ночі я змучений, провалився в сон, стурбований страхітливими сновидіннями про тортури. Я прокинувся в темряві чиясь рука прикривала мені рот. "Заспокойся", - прошепотів низький голос мені на вухо. Я відчув полегшення, побачивши Уілларда Пауерса і лорда Мэйфилда, яких я вважав мертвими.


"Ми повинні діяти швидко", - сказав Пауерс. “Британська територіальна армія атакує будинок Фу Манчі. Всі в замішанні, і це може бути нашим єдиним шансом врятуватися. Якщо ми будемо чекати занадто довго, нас можуть відрізати.


"Тоді ходімо", - сказав Холмс. "Китай більше мене не приваблює".


Лорд Мейфілд здавався нудним і одурманенным. На його неголеному обличчі грала дурна напівусмішка, і він, здавалося, не слухав нашу дискусію. "Я думаю, ми сильно помилялися щодо опіуму", - сказав він. "По-своєму це досить приємно, чи не так?" Ми всі повернулися, щоб подивитися на нього, але ніхто не сказав ні слова.


Пауерс подивився на мене. "Від Мэйфилда не буде толку, якщо справа дійде до бійки", - сказав молодий американець. "Гірше, ніж марно, тому що хтось повинен переконатися, що його не вб'ють".


Я почув постріли і крики. Коли ми вислизнули з кімнати, то побачили, що поспішають всюди рабів і жінок-солдатів. У домі панував повний розгром. Стільці та канапи були розкидані, зламані і розколоті на друзки; гобелени були зірвані зі стін; нефритові скульптури і порцелянові вази валялися розбитими на понівеченому підлозі. Всюди була розбризкана кров, повітря наповнилося густим димом.


Зовні, під холодними зимовими зорями, вирувала битва. Гуркіт грому розкололи повітря, наче місяць вибухнула над нашими головами. Я почув безліч рушничних пострілів і крики чоловіків і жінок. З самої глибокої тіні долинув голос доктора Фу Манчі. "Я ще раз дякую вас", - сказав він. “ Ти дав мені ключ до моєї долі. Тепер я буду правити усім Китаєм, а потім і всіма народами на схід від Суеца. Через кілька коротких років я буду...


Лорд Мейфілд хихикнув. "Я обіцяю вам, - сказав він невиразно, - що ми, англійці, позбавимося від вас і ваших хуліганів ще до того, як истечут ці кілька коротких років". Фу Манчі простягнув довгу кістляву руку до горла Мэйфилда. На декілька секунд все стихло, а потім уповноважений королеви видав єдиний, протяжний, хрипкий подих. Так лорд Мейфілд випустив свій останній подих.


Він був збитим з пантелику і введеним в оману старим, настирливим і нерішучим, але він був чесним і відданим і готовий служити своїй коханій королеві при будь-яких обставин. Він заслуговував кращого кінця, і я п'ятдесят років несла хворобливе тягар провини. Його діти і внуки повинні знати, яким прекрасним і хоробрим людиною він був, бо він так і не отримав тієї данини, яку дійсно заслужив.


Особа Фу Манчі перетворилося на маску ненависті і люті. “Містер Холмс, - сказав він, - ви, мабуть, визнали мене дурнем, стверджують, що вдовуюча імператриця замишляє власну загибель! Ні, не мадам Лі Сі є таємницею зрадницею. Це змова сильних світу цього, союз принца Гуна і Великого євнуха. Жоден з них не зміг би домогтися успіху самотужки. Разом вони уявляють, що зможуть реформувати династію ".


“Якщо це те, у що ви хочете вірити, - сумно сказав Холмс, “ то нехай буде так. Я не буду з вами сваритися".


Фу Манчі не заспокоївся. “Ти заслуговуєш смерті разом з іншими. Хай буде так". Однак, перш ніж він встиг щось зробити, його перервав гуркіт рушничного черги. Він пробурмотів щось по-китайськи, повернувся і побіг назад до палаючим стінах своєї резиденції.


"Принц Кун привів англійців", - сказав Віллард Пауерс.


Ми поспішили слідом за Фу Манчі по тунелю, який вів у Заборонене місто. Пролунав ще один гігантський вибух, киплячий, що вирувала помаранчева куля полум'я і диму, який прогримів в підземному коридорі. Стеля обрушився навколо нас. Ми побачили Фу Манчі, похованого під уламками, але Пауерс, Холмс і я залишилися живими. Наш шлях був заблокований, і нам довелося повернути назад тим же шляхом, яким ми прийшли.


Ми вийшли з зруйнованого маєтку Фу Манчі і виявили, що поле битви в руках солдатів імператора. Принц Кун і британська королівська морська піхота перемогли збентежених поплічників доктора, які швидко здалися, коли стало ясно, що сам майстер нарешті зустрів свій кінець у жорстокому катаклізм.


Нас зустріли переляканий британський дипломат, декілька китайських перекладачів і помічників, кілька імператорських гвардійців і сам принц Кун.


"Доктора Фу Манчі більше немає", - сказав Холмс. "Він вважав за краще смерть, ніж бути схопленим".


Коли інформація була переведена, принц Кун коротко кивнув, хоча вираз його обличчя не змінився. “Наші британські гості зробили нам велику послугу, “ сказав він, - за яку нам нелегко буде відплатити. Ми в боргу перед містером Холмсом і його товаришами і вислухаємо пропозиції британської дипломатичної місії з терпінням і неупередженістю".


Завдяки принцу Кунгу і впливу британського посла, незабаром ми опинилися в каютах на борту англійського корабля, що прямував у Лондон. Ніхто з нас не хотів затримуватися в Пекіні. Нас відірвали від нашого спокійного життя, і ми пристрасно бажали повернутися до нашим родинам і друзям, до наших власних занять та інтересам.


Китай взимку - сумне, сумне, безбарвне місце, і тільки лаковані палаци Забороненого міста створюють натяки на життя і тепло. Тим не менш, ми побачили цілком достатньо Великого Всередині, у Зовнішньому Місті, в усьому Пекіні. Нам хотілося, щоб річкою Темза була, щоб купчасті хмари, що загрожують снігопадом, нещодавно пройшли над англійськими вересовими пустками, а не над безкраїм монгольської пустелею. Мені відчайдушно хотілося побачити англійські квіти і почути англійських птахів, поїсти англійської їжі і послухати сміх грають англійських дітей.


Можливо, Уотсон був трохи правий, коли писав про мене, що я мав млявими і вишуканими манерами і що насправді я не був схильний до пригод. Я вважаю, що це не так, але я був ситий по горло пригодами, більше, ніж більшість чоловіків коли-небудь мріяли, і я стверджую, що добре відгукувався про себе. Моє бажання повернутися додому було викликано не виснаженням мого духу, а природною потребою мандрівника освіжитися в знайомій обстановці.


Отже, незабаром після Різдва ми відпливли з Тяньцзіня, прямуючи додому. Коли почалася наша співпраця, Холмс був зухвалим молодою людиною. Досвід, отриманий в Китаї, зробив його зрілим і навчив більшого, ніж він дізнався за всі роки навчання в школі. Коли східне узбережжя Китаю зникло за кормою, Шерлок Холмс став багато в чому тим генієм, якого описав доктор Джон Х. Ватсон. Мені випала честь спостерігати і документувати це перетворення.


В епізоді з латунним ящиком є один незвичайний аспект, який необхідно зафіксувати, хоча це сталося тільки через багато років після подій, описаних у цих мемуарах. Я отримав лист від Шерлока Хоумса в 1908 році, через тридцять три роки після пекінського справи і приблизно через п'ять років після останнього появи одного з оповідань доктора Ватсона в популярній пресі. Холмс доклав лист, який він отримав з Китаю. Я наводжу тут і його записку, і іншу.


Мій дорогий Масгрейв.


Я приношу вибачення за довгу затримку з відповіддю на ваш останній лист. У мене було кілька цікавих загадок, які зацікавили мене, але нічого особливо важливого і нічого такого, що мій шановний біограф вважав би за потрібне увічнити в своїх журнальних статтях. Єдине подія, про яку варто вам згадати — і дійсно, основна причина цього листа — це додане повідомлення.


Я отримав його тільки сьогодні. Я сподіваюся, що ви знайдете його таким же захоплюючим, як і я, і що жахливі наслідки не залишаться для вас непоміченими. В даний момент я не впевнений, як мені на це реагувати. Я перебуваю в незнайомому стані відчаю.


Ваш, як завжди,

Шерлок Холмс


Лист з Китаю було написано акуратним і чітким почерком, дивно незграбним, але не зовсім неприємним. Зізнаюся, тремтіння відрази охопила мене, коли я глянув на підпис: це було, звичайно, від доктора Фу Манчі — монстр був живий! Він був живий всі ці роки. Зрештою, він втік і використовував минулі десятиліття, щоб відновити свою мерзотну таємну східну імперію. Тут я цитую його останнє послання Шерлоку Холмсу.


Містер Холмс:


Пройшло багато років з тих пір, як ми розмовляли в останній раз, і за цей час я зрозумів, що вчинив з вами дуже несправедливо. Я повинен вам свого роду компенсацію, якщо не вибачення. Для мене незвично перебувати в такому положенні, і я боюся, що, можливо, я недосвідчений у практиці визнання помилок.


Не так давно вдовуюча імператриця померла при сумнівних обставинах. Після її смерті з'ясувалося, що ваші міркування щодо її незаконною і зрадницької діяльності були повністю правильними, а моя версія подій повністю помилковою. Це дійсно був Лі Сі, який спровокував виникнення таємних товариств, тих, які об'єдналися, щоб здійснити те, що ви, англійці. називається Боксерським повстанням.


Ми поділяємо відповідальність за це повстання, ви і я, оскільки у нас були сили запобігти його, але ми нічого не зробили. Я визнаю свою сліпоту і свою помилку. Якщо б я послухав вас, я був би позбавлений від багатьох років боротьби. Я заплатив за ту грубу помилку мого юного "я", і я обіцяю вам і всьому світу, що подібне більше ніколи не повториться.


Я посилаю вам дещо, щоб позбавити свій розум від почуття боргу перед вами. Це формула Еліксиру Безсмертя, одного з Небесних Снігів. Я домігся великих успіхів у розшифровці стародавніх текстів, і я включаю всі дані, що відносяться до неоднозначного термінології, використовуваної моїми предками, навіть ті, які випливають з моїх недавніх лабораторних успіхів. Тільки ти і я у всьому світі поділяємо це знання. Я не заздрю тобі за це, ти єдина людина, яка коли-небудь вражав мене дисципліною і цілісністю свого інтелекту.


Не вистачає тільки одного фрагмента інформації, виявлення якого зробило б еліксир завершеним: у древніх текстах йдеться про особливий вид меду, готується бджолами з нектару квітки ХО КУО. Я не знаю, що мається на увазі під ХО КУО. Ці слова означають лише "бліда птах", і жоден з коментарів давнину не проливає подальшого світла на це питання. Я почав ретельно продуману кампанію по збору меду, приготованого з усіх видів квітів, які ростуть в Китаї, і видів, які, можливо, були завезені дослідниками і торговцями. Я вважаю, що цей проект виправдовує такі зусилля. Однак, можливо, вам пощастить більше, ніж мені


Доктор Фу Манчі


Шість років потому, в 1914 році, Холмс і Ватсон прийняли виклик, який Ватсон описав у “Своєму останньому поклоні", останньому пригоді Шерлока Флолмса. У цій історії ми читаємо наступний цікавий обмін репліками:


“ Але ви вийшли на пенсію, Холмс. Ми чули, що ви вели життя відлюдника серед своїх бджіл і книг на маленькій фермі в Саут-Даунсе.


“ Абсолютно вірно, Ватсон. Ось плід мого неробства, найбільше твір моїх останніх років! Він узяв зі столу тому і прочитав повністю назва: Практичне керівництво по бджільництву з деякими спостереженнями з приводу сегрегації матки


Це має відповісти на часто задається питання: "Чому Холмс пішов на пенсію в такому юному віці?" Враховуючи китайську формулу, в якій розшифровані всі невідомі кількості, крім одного, Холмс зник, щоб знайти відсутній інгредієнт. Добився він успіху? Я вже згадував, що дізнався про його смерть з листа випускників університету, але це повідомлення могло бути помилковим і вводити в оману. Зрештою, світ вже одного разу був повідомлений про неминучу смерть Шерлока Холмса. Доктор Фу Манчі повертався знову і знову протягом нинішнього сторіччя, щоб паплюжити сили цивілізації та порядку. Можливо, його старий ворог — мій друг Шерлок Холмс — все ще живий, щоб захистити сплячий світ від страшних загроз, про які ми навіть не мріємо. Мій старий товариш, можливо, спостерігає за нами навіть сьогодні, невидимий ангел-хранитель, що захищає нас, коли ми сліпо йдемо по життю. Я волію думати, що це правда, як би ірраціонально це не звучало. Я вважаю за краще вірити в Шерлока Холмса.


OceanofPDF.com


ДЖАЙЛС ЛЕСТРЕЙД, ВІЛЬГЕЛЬМ ГОТТСРАЙХ, СИГИЗМОНД ФОН ОРМШТЕЙН, БЕВИС СТЕМФОРД, АРТУР КОНАН ДОЙЛ, доктор медичних наук, ДЖЕЙМС МОРТІМЕР, доктор медичних наук.


"У мене завжди було в звичкою не приховувати ні один з своїх методів ні від мого друга Ватсона, ні від кого-небудь, хто міг би проявити до них розумний інтерес".


— "Зброєносець Рейгейта"


автор К. Д. ЮІНГ


А решта ...


Перерва в Денних Заняттях


Однією з жертв Сильного урагану 1907 року, який завдав значної шкоди більшій частині Лондона, особливо в районі старих пристаней уздовж внутрішньої закруту Темзи, став повний тираж вересневого номера "Ілюстрованого місячника Хогайна" за 07 вересня................ "Ілюстрований щомісячник Хогайна". Друкарня, яка перебувала на Лоуер-Темз-стріт, неподалік від Тауера, зісковзнула з того, що виявилося древнім пірсом, в Темзу, де вона розпалася, і її уламки потрапили в Північне море.


Журнал протримався ще кілька років, перш ніж об'єднатися з журналом Pickwick Magazine, тільки для того, щоб повністю припинити публікацію через брак паперу під час Першої світової війни. Але за випуск 07 вересня, який, як вважалося, містив різке звинувачення Джорджа Бернарда Шоу у всіх сучасних драматургиях, крім його власної; мемуари Е. В. Хорнунга під назвою "Мій шурин, доктор"; і стаття під назвою "Дирижабль — готовий дирижабль графа Цепеліна до прийому пасажирів?" здавалося, він був втрачений назавжди.


І ось у липні 1952 року, в один із таких чудових моментів осяяння, Континентальну агентство розслідувань і захисту, британське відділення Континентального детективного агентства Сполучених Штатів, відкрило свої нові офіси в колишньому будинку Hogbine Building на Феттер-лейн, недалеко від Фліт-стріт. Назва "Хогбайн-білдінг" все ще було вирізано на сірій кам'яній плиті над вхідними дверима, хоча ніхто на милю в будь-якому напрямку не знав, ким був Хогбайн, чим він займався і навіщо йому знадобилося будинок, в якому він це робив. В процесі знесення стіни, щоб перетворити два офісу в одну велику картотеку - детективне агентство збирає акри папок, — був виявлений довгий забитий шафа. У ньому були модель Ейфелевої вежі; комплект фотографій в палітурці, на яких була зображена досить пишнотіла молодиця, расхаживающая у своєму камзолі з написом "В будуарі Міледі", оттиснутой сусальним золотом на обкладинці; коробка з роздрукованими бланками відмови; серія французьких листівок із зображенням Ейфелевої вежі на різних стадіях будівництва; програмна книга для виробництва Люсія у "Друрі-Лейн"; і повне прошита доказ наявності зниклого вересневого номера за 07 рік.


Однією з статей у втраченому номері, про існування якої з часом було повністю забуто, була щомісячна публікація із серії під назвою "Яким вони його знали" (або, звичайно, "Її", якщо мова йшла про жінку). Серед знаменитих персонажів протягом багатьох років були Чарльз Діккенс, Гюстав Доре, Елеонора Дузе, У. С. Гілберт і Артур Салліван (в парі, що дратувало їх обох), Джеймс Макніл Вістлер і папа Лев XIII. Місяцем раніше мова йшла про Бенджаміна Дізраелі, а місяцем пізніше - про королеві Вікторії. Темою вересневого номера за 07 вересня був чоловік, загальновизнаний видатний детектив-консультант дев'ятнадцятого століття.


Агентство Continental, яке з гордістю вважали себе найбільшим консалтинговим детективним агентством двадцятого століття, відправило відповідні сторінки назад в свою штаб-квартиру у Флэтайрон Білдінг в Нью-Йорку, де вони були вставлені в рамки і розвішані на стінах коридору, що веде в кабінет генерального директора. Там вони залишалися майже півстоліття, їх значення було ще більш забуте, поки випадково, в жовтні 2001 року, молодий редактор в St. Преса Мартіна випадково натрапила на них, коли вони чекали в коридорі шансу переконати "Попа" Гора, який йшов з посади генерального менеджера після сорока чотирьох років роботи в Continental, що однією цікавою життя недостатньо для створення мемуарів-бестселерів — ще потрібно вміти писати англійські пропозиції і навіть абзаци.


"Ви могли б подумати про використання примари", - сказав Pop редактор the St. Martin's Кіт Калу. "А що ви знаєте про тих журнальних сторінках, які висять в коридорі?"


"До речі, про привидів," пожвавився Тато. “ Я розповідав тобі про те часу в Огаллале, штат Небраска ...


Зрештою Кале вдалося переконати офіс-менеджера Continental дозволити йому зняти ці сторінки і зробити з них фотокопії. Після неабиякої кількості досліджень, що включали поїздку в Лондон і ще одне — в Амстердам, — про те, як ми страждаємо через нашого мистецтва, - вдалося встановити історію і походження цих сторінок. Ми друкуємо їх тут вперше, вважаючи, що авторське право на них давно минув і що всі правовласники, повинно бути, давно померли. Якщо ми помиляємося в цьому і якщо законні спадкоємці помічника суперінтенданта Скотленд-Ярду Джайлза Лестрейда, доктора Бевис Стемфорд або будь-який інший автор цих сторінок спогадів зв'яжеться з відділом прав і дозволів St. Martin's Press, вони будуть знати, як з вами вчинити.


З ілюстрованого місячника Хогбайна за вересень 1907 року:


ТАКИМ , ЯКИМ ВОНИ ЙОГО ЗНАЛИ


В ЦЬОМУ МІСЯЦІ — ШЕРЛОК ХОЛМС


У цьому місяці у нас є велике задоволення для наших читачів: рідкісний погляд на одного з найбільш знаменитих британських сищиків від деяких з тих, хто добре знав його в той період, коли він був провідним неофіційними детективом Англії — ні, світу. З тих пір як містер Холмс вийшов на свою ферму в Сассексі і відмовляється давати інтерв'ю, він зник з поля зору громадськості, але як і раніше займає чільне місце в суспільній уяві. Ми думаємо, що наші читачі будуть зачаровані і, можливо, просветлены цими короткими спогадами людини, який, завдяки доктору Босвеллианские зусилля Джона Уотсона були так само добре відомі в сучасному англомовному світі, як Елеонора Дузе, Бенджамін Дізраелі, Сесіл Родс, Сидячий Бик або господа Дж. Гілберта і Саллівана.


Як звичайно, ми дозволимо нашим запрошеним авторам говорити самим за себе і нагадуємо нашим читачам, що думки авторів є їх власними, відредагованими (за винятком орфографії, граматики та пунктуації, де це необхідно), і ми в Hogbine's Illustrated Monthly не зробили нічого, щоб спонукати їх погоджуватися або не погоджуватися з відомою записом. Отже, витягніть ноги перед зігріваючим морським вугіллям каміном і приготуйтеся до хорошого читання, оскільки ми зі справжнім задоволенням починаємо:


Помічник суперінтенданта Джайлс Лестрейд,

Відділ кримінальних розслідувань Скотленд-Ярду (у відставці)


За його власними словами:


Чи знав я Шерлока Холмса? Що за питання! Що за жарт! Цей чоловік був постійної скалкою в оці Скотленд-Ярду, шкідником і прикрою перешкодою з того дня, як він відкрив магазин на Бейкер-стріт, 221Б, і до того дня, як пішов на пенсію. І я б анітрохи не здивувався, якщо б він продовжував час від часу з'являтися, щоб докучати Скотленд-Ярду справами, з якими Відділ кримінальних розслідувань прекрасно справлявся і без його хваленої "допомоги".


Не зрозумійте мене неправильно, містер Холмс мені дійсно подобався, настільки, наскільки цей нестерпний педант дозволив би собі подобатися. Це я можу сказати вам точно, що більше, ніж мої колеги зі Скотленд-Ярду. Грегсон червонів до вух всякий раз, коли згадувалося ім'я Холмса. Позитивним моментом було те, що він допоміг нам з одним або двома з наших найбільш неясних справ. Його спеціальність — можна сказати, його сильною стороною' — були проблеми, які нелегко дозволялися звичайною поліцейською роботою. О, в кінці кінців, ми б розкрили ці справи. Але ми були пов'язані рутиною і правилами, як це необхідно в будь-якій організованій групі людей, у той час як фрілансер начебто Холмса йшов своїм шляхом і часто був здатний безпомилково знайти рішення. З іншого боку, нам з карного розшуку знову довелося шукати докази, які могли б бути представлені в суді. Все, що Холмсу потрібно було зробити, це обвиняюще ткнути пальцем, вимовити своїм високим, писклявим, дражливим голосом: "Ось ваш злочинець, Лестрейд", - і він закінчив з цим, надавши нам зібрати воєдино, якщо зможемо, деталі, які дійсно допомогли б розкрити справу.


Читач може здивуватися, дізнавшись, що Холмс не розкривав всі справи, за які брався, хоча за записами його помічника і компаньйона доктора Ватсона цього ніколи не скажеш. Часто, і це може стати ще більшим сюрпризом, після того як Холмс відмовлявся від розслідування, нам у Скотленд-Ярді з допомогою наших наполегливих, як він сказав би, позбавлених уяви методів вдавалося знайти рішення. І коли я кажу, що він відмовився від розслідування, я не маю на увазі, що він розвів руками і визнав, що був збитий з пантелику. О, ні. Не Холмс. Це було б більше схоже на: “Ну, тепер, коли я вказав вам правильний напрямок, Лестрейд, я піду. Мені потрібно проконсультуватися з королем Норвегії по справі надзвичайної державної ваги, хіба ти не знаєш?


Якщо б ви запитали мене, я б сказав, що найбільшим даром Холмса була його здатність робити заяви, які звучали так, ніби він знав, що робить, незалежно від того, чи робив він це чи ні. Навіть коли у нього не було ні найменшого уявлення в "блакитний місяць" про те, що насправді сталося в даному випадку, не більше, ніж у нас, бідних копів, він ніколи не міг щось сказати, і це завжди звучало так, ніби він знав щось, чого не знали ми.


Давайте візьмемо випадок, який я збираюся назвати "Справою огрядного плутократії", коли я опублікую перший том своїх мемуарів — Лестрейд з Ярду, як я планую його назвати - приблизно через рік.


Уодлингтон Скитербиггинс (вимовляється "Віггінс"), банкір, був знайдений мертвим у вітальні свого будинку на Фортинбрас-Корт недалеко від набережної. Огрядний чоловік — ні, чесно кажучи, він вже деякий час був огрядним і наближався до ожиріння, — з бакенбардами, як у баранячої відбивною, він був одягнений у синьо-біло-золоту строкатий одяг. Він лежав гротескною купою на підлозі, і меч, відомий як фехтувальна шабля, пронизував його шию з боку в бік. До його шиї було прикріплено щось на зразок невеликого дерев'яного стрижня, і, проходячи через шию жертви, меч пронизував обидві сторони цього безглуздого на вигляд пристосування. Наполовину викурена гидко пахне сигара-черута лежала в окремо що стоїть попільничці поруч з тим місцем, яке було б поряд з ним, якщо б він все ще стояв. Його дворецький запевнив мене, що строкатий костюм не був його звичайним одягом, і зазвичай він не ходив з дерев'яним прикладом замість краватки або мечем, проткнувшим йому шию.


Як раз в той момент, коли я збирався допитати покоївку, прибув доктор Семплман, поліцейський хірург, щоб оглянути тіло, а містер Шерлок Холмс прибув, щоб ще раз сунути свій довгий ніс в поліцейські справи. Він почав з того, що втупився на тіло з одного боку і постукав себе по носі, а потім перейшов на іншу сторону і потягнув себе за вухо. Коли йому це набридло, він почав повзати по підлозі і підбирати шматочки пуху, котячу шерсть тощо та складати їх у ці маленькі конвертики, які він всюди носив з собою, і які, я думаю, він зробив спеціально, тому що я ніколи не бачив, щоб хто-небудь ще використовував їх для будь-яких цілей.


“ Що кажуть слуги, Лестрейд? - запитав він, піднімаючись з підлоги і обтрушуючи коліна штанів.


"Дуже мало, містер Холмс", - сказав я йому. "Їх не було тут, коли сталося вбивство, оскільки їх роботодавець дав їм вихідний".


Холмс багатозначно постукав пальцем по кінчику носа. "Це варто перевірити", - сказав він.


"Я розслідую це, містер Холмс," сказав я йому. “ Дійсно, якраз перед вашим приходом...


"Зверніть увагу на відсутність крові під тілом, Лестрейд," перебив Холмс у своїй звичайній заискивающей манері.


"Це перше, на що я звернув увагу, містер Холмс", - сказав я йому.


"Цей чоловік був убитий не тут", - сказав Холмс.


“ Це абсолютно очевидно, містере Холмс.


"Тіло було переміщено".


“ Будь ласка, розкажіть, містере Холмс.


"Меч, пронизуючий шию, - це знак бандитів, таємного товариства злісних лиходіїв, що бере свій початок на Сході".


Я дістав свій блокнот і олівець і записав "Бандит".


"Але я вважаю, що це робота кого-то, що імітує цей жахливий ритуал", - продовжив Холмс. "Справжній, непідробний бандит незмінно користується ятаганом".


"Дуже цікаво, Холмс," сказав я йому. - Як ви думаєте, чому...


"Я привертаю вашу увагу, Лестрейд, до тантала на буфеті", - перебив він, театрально вказуючи пальцем на вищезгаданий предмет.


"Я вже помітив це, містер Холмс," ввічливо відповів я. “ Це "тантал". Він стоїть на буфеті, де, за словами покоївки, завжди стояв.


"Саме так!" - відповів він. А потім він посміхнувся своєю приводить в сказ посмішкою і відійшов, щоб подивитися на сліди черевиків у коридорі.


Ну а тепер я питаю вас, звідки мені було знати, чи він говорив серйозно, або просто пускав дим?


Приблизно через десять хвилин, коли я був на кухні, готуючись заарештувати кухаря, доктор Семплман покликав мене назад у вітальню. "Я тут закінчив", - сказав він мені, надягаючи пальто. “Уодлингтон-Скитербиггинс помер від раптового великого серцевого нападу. Я напишу про це в офісі ".


Мій рот, повинно бути, відкрився, як у тріски. "Вибачте, доктор?" Я сказав.


"Звичайно", - відповів він.


“ Я маю на увазі — серцевий напад?


“Абсолютно вірно. Подивися, яку вагу бідолаха тягав з собою. Якщо люди будуть носити з собою зайві шість кілограмів жиру і не будуть займатися спортом, у них буде мало шансів дожити до відведених їм трьох десятків десяти років ".


“ Але — меч пронизав його шию—


"Ах, це!" Він розсміявся. "Це фокус". Він простягнув руку і витягнув меч, а потім відстебнув маленьку дерев'яну рукоятку. “Бачиш? На шиї ні сліду. Меч якимось чином закріплений на важелі. Відсутність крові повинно було підказати вам це. Я б сказав, судячи по його одязі, що Уодлингтон-Скитербиггинс практикувався в фокусах, можливо, щоб розважити дітей, коли впав.


“ Але, Холмс, ми ж думали, що його перевезли.


"Подивіться на нього", - сказав доктор Семплман, жестикулюючи. "Хотіли б ви, щоб вам доручили перемістити його на яке-небудь велике відстань?"


"Не я", - погодився я. "Холмс, ви—" Я подивився в кінець коридору якраз вчасно, щоб побачити, як за консультуючим детективом закривається вхідні двері.


Я знову повернувся до доктора. - Я не думаю, що “тантал" мав якесь відношення до смерті Уодлингтона Скитербиггинса? Я поцікавився.


“Тантал? Можливо, в більш широкому сенсі, що пияцтво сприяло його проблеми з вагою. Але крім цього, я не розумію, як."


Я похитав головою. "Дим," сказав я. - Я знав, що це дим.


"Можливо, - погодився доктор Семплман. "Ці сигари з черутой жахливо навантажують серце".


Вільгельм Готтсрайх Сигізмунд фон Ормштейн

Великий герцог Касет-Футштейнский і спадковий король Богемії


За його власними словами.


Шерлок Холмс? Шерлок Холмс? Не можу сказати, що я коли-небудь чув про це обухівського джентльмена. Ви коли-небудь чули про нього, моя люба? Ні, вибачте, моя дружина про це Шерлока Холмса теж ніколи не чула. Якийсь британський торговець, чи не так?


Бевис Стемфорд, доктор медицини, F. R. C. P.

Лікар-ординатор лікарні Сестер милосердя

Нью-Провіденс, Багамські острови


За його власними словами:


Так, це правда. Я "Молодий Стемфорд", який першим представив Джеймса Ватсона і Шерлока Холмса. Уотсон розповів цю історію в своєму "Стяжки" Етюду в "Старлетці", і розповів він її добре, але не всі деталі передав правильно. Деякі факти він змінив в інтересах кращого оповідання, оскільки не усвідомлював їх важливість, а про декого він і не підозрював. Тепер я розповім все так, як це сталося, не в інтересах посилення моїй власній невеликій ролі в оповіданні, а на службі Історії. Бо, як одного разу сказав К'єркегор — я думаю, це був К'єркегор, — "Що є, то є, і що було, те було, і вони є провісниками того, що буде".1


Я працював костюмером в лікарні Святого Варфоломія, відомої всім, хто працює на її території, як "Бартс", коли Уотсон був там молодим інтерном, а я був навіть молодше його. "Костюмером" був той, хто обробляв і перев'язував рани і хірургічні розрізи - функції, які значною мірою перейшли до медсестрам, оскільки цим компетентним жінкам було дозволено займатися наданням допомоги хворим і пораненим. Завдяки невеликій спадок від двоюрідного дідуся згодом мені вдалося отримати медичну ступінь, і я переїхав на острови, щоб займатися медичною практикою там, де мої навички були б більш затребувані.


В той день, про який йде мова, коли я представив містера Шерлока Холмса людині, якій судилося стати його Босуеллом, я майже півроку час від часу проводжав Холмса по лікарні. У мене склалася думка, що він був досить розумним, але надзвичайно холоднокровним людиною. У нього було повне нехтування усім людським слабкостям, будь то в інших або в ньому самому. Я бачив, як він бив палицею трупи в анатомічній палаті, щоб подивитися, які залишаться синці на тілі людини після смерті. Одного разу я помітив, що у нього був сильний фінгал: сильно підбите око і опухла і сильно порізана щока. Я пожурив його за це, зауваживши, що, враховуючи його майстерність у боксі і боротьбі однією палицею, якщо він так виглядає, інший хлопець, мабуть, лежить в коматозному стані в одній з наших палат.


Він засміявся і запевнив мене, що завдав собі сам. “Я веду щоденник, - сказав він мені, - записую процес загоєння. Щоранку і щовечора я малюю себе в дзеркалі. Я не Пейджет, але думаю, що малюнки підійдуть для моїх цілей.


"А які ваші цілі?" Я запитав його.


Він знову розсміявся. "Прогрес людських знань, містер Стемфорд", - сказав він. "Саме так; прогрес людських знань".


Самий дивний чоловік, якого я коли-небудь зустрічав? Ні, я б так не сказав. Ця честь належить худому, нервового джентльменові по імені Пилчард, який завжди носив казанок, вдома і на вулиці, і збирав рибу. Дохла риба. Він зазвичай носив з собою чемодан, набитий використаними залізничними квитками третього класу, які він збирав у сміттєвих баках біля урядових будівель та залізничних вокзалів. У нього були деякі дивні звички, але я думаю, тут не місце обговорювати.


В той день, коли я зіткнувся зі своїм старим другом Ватсоном в барі "Критерій" і ми засперечалися про житло, незадовго до цього я покинув хімічну лабораторію в Бартс і згадав, що там у мене був схожий розмова з містером Шерлоком Холмсом. Він, мабуть, знайшов відповідні апартаменти на Бейкер-стріт, але потребував когось, хто вніс би з ним плату за оренду. Я згадав про це Ватсону, і йому не терпілося зустрітися з Холмсом і подивитися, чи зможуть вони прийти до якогось порозуміння. Я, як міг, попередив його про особливості Холмса, але він був непохитний. І крім того, я справді нічого не знав проти Холмса, я просто відчував, що з ним, можливо, важко жити.


Ми увійшли в Бартс через бічний вхід, і я залишив Ватсона на сходовому майданчику, а сам пішов попередити Холмса, що привів декого для розмови з ним.


"Можливо, він саме та людина, з якою можна зняти квартиру", - сказав я Холмсу.


“ Справді? В голосі Холмса звучав інтерес. “ Що він за хлопець?


“Він лікар, служив військовим хірургом в Афганістані. Був поранений кулею Джезайля в битві при Майванде. Здається, досить добре поправився. Приємний співрозмовник. Ніяких шкідливих звичок, наскільки я можу пригадати.


Холмс розсміявся. "Для мене цього достатньо", - сказав він. “Приведіть його, і я дам йому шанс дізнатися про мої шкідливі звички. Хто знає, може бути, ми сподобаємося один одному".


Я пішов за Ватсоном і привів його назад у лабораторію. "Доктор Ватсон," сказав я, - містер Шерлок Холмс.


Холмс повернувся і уважно подивився на Ватсона, потім схопив його за руку і потиснув її. "Я так розумію, ви були в Афганістані", - сказав він.


"Як, чорт візьми, ви дізналися про це?" Здивовано запитав Ватсон.


Настала моя черга розсміятися. Але перш ніж я встиг сказати: "Він вас розігрує; я сам йому сказав", Холмс перейшов до обговорення цього нібито безпомилкового тесту на гемоглобін, який він тільки що розробив. Що ж, до того часу, як я зміг вставити слово, момент був упущений, і з мого боку було б неввічливо розігрувати спойлер.


Через деякий час я запитав Холмса, навіщо він це зробив, ризикуючи при цьому вибовкати той жахливий факт, що тут не було ніякої розумної дедукції. "Я дійсно не знаю", - сказав мені Холмс. “Уотсон виглядав таким незворушним, таким самовпевненим, таким англійцем, що я захотів подивитися, чи я зможу здивувати його. Я розраховував, що ти будеш мовчати, і ти мовчав. Так я і зробив".


Я зберігав цей секрет ось вже чверть століття і розкриваю його тільки тому, що це, звичайно, більше не може заподіяти ніякої шкоди. Думки, що ці два старих товариша живлять один до одного, були загартовані десятиліттями досвіду — і яким досвідом вони були! Хто не може читати спогади доктора Джона Ватсона без почуття легкої заздрості до тих років, коли він жив у будинку 221Б по Бейкер-стріт?


І все ж я задаюся питанням, чи було б все по-іншому, якби я не вагався ці кілька секунд. Якщо б я сказав: "Не вірте йому, Ватсон, він розігрує вас!", - можливо, Ватсон не відповів би: “Як ви смієте розігрувати мене таким чином! Добрий день, містере Холмсе!" І, можливо, вийшов з лабораторії, щоб ніколи не повертатися?


І, таким чином, з-за того, що цей жарт збила з толку, хіба світ не збіднів? Загалом, я радий, що промовчав.


Артур Конан Дойл, доктор медицини,

Лікар, Письменник, Агент


Так, я досить добре дізнався Шерлока Холмса за роки, проведені в якості літературного агента його компаньйона і помічника доктора Джона Ватсона. Він мені подобався, але, по правді кажучи, я повинен визнати, що були моменти, коли я шкодував, що взагалі зустрів його.


Ватсон не бачив Холмса нічого, крім хорошого, і стверджував, що постійно дивувався, коли той витягав того чи іншого дедуктивного кролика зі свого добре відомого мисливця на оленів. Але, якщо хочете знати мою думку, я завжди думав, що Ватсон надів це небагато для більшого ефекту і для того, щоб Холмс був задоволений. Я багато разів помічав, яким виглядав задоволеним Холмс — хоча він з усіх сил намагався цього не показувати, — коли Ватсон дивився на нього після особливо переконливого міркування і бурмотів: "Вражаюче, Холмс, я не знаю, як вам це вдається!"


Але я скоріше думаю, що Ватсон знав, принаймні значною мірою, як Холмс це робив. Ватсон, зрештою, був лікарем, і, наскільки я міг судити, особливо компетентним. А медики, за необхідності, навчені дедукції і практикуються в ній. Можливо, вони не можуть визначити існування Ніагарського водоспаду або Атлантичного океану по краплині води, але я часто бачив, як мій старий професор, доктор Джозеф Белл з Единбурзького університету, на підставі попереднього огляду з'ясовував історію хвороби пацієнта. Я пам'ятаю наступний обмін репліками з пацієнтом Беллом, представлений перед нашим медичним заняттям:


"Ну що, друже, ти служив в армії?" запитав Белл.


"Є, сер", - відповів пацієнт.


“ Нещодавно виписався?


"Ні, сер?"


“ Шотландський полк?


"Є, сер"


"Унтер-офіцер"


"Є, сер".


“ Дислокується на Барбадосі?


"Є, сер".


Доктор Белл пояснив свої висновки так: “Цей чоловік був поважною людиною, але він не зняв капелюха. В армії цього не роблять, але він навчився б цивільним манерам, якщо б його давно звільнили. У нього владний вигляд, і він явно шотландець. Що стосується Барбадосу, то він скаржиться на слоновість, яка є вест-індійській, а не британські, шотландські полиці в даний час знаходяться саме на цьому острові."


Якщо це має певне схожість з одним з маленьких показів Холмса, про який розповів Ватсон, що ж, я не можу пояснити це; вам доведеться попросити пояснення у Ватсона.


Я завжди дотримувався думки, що популярність Холмса була заснована в рівній мірі на героїчному зображенні його художником Сідні Пейджетом, а також на розповідях Ватсона про нього. Повинен сказати, що Холмс наживо був далеко не таким гарним, яким його зображує Пейджет на своїх малюнках в журналі "Стренд". Він схуд, змарнів, і його одяг постійно перебувала в безладді, оскільки у нього не було часу думати про своєму вбранні, за винятком, можливо, тих випадків, коли він переодягався.


Вибач, але це все, чим я можу тебе зараз приділити. Я працюю над історичним романом, яким дуже пишаюся. Так, я думаю, що якщо світ і запам'ятає мене, так це моїми історичними романами.


Джеймс Мортімер, M. R. C. S.

медичний працівник Граймпене, Терсли і Хай-Барроу

Граймпен, Дартмур, Девоншир


Шерлок Холмс захопив мене з першого моменту нашої зустрічі, коли сталися дивні події, описані моїм колегою доктором Ватсоном під назвою "Собака Баскервілів". Як я тоді сказав Холмсу, на мене справила враження яскраво виражена долихоцефальная форма його черепа, яка, поряд з добре вираженим розвитком надорбитали, вказувала на щось рідкісне, якщо не унікальне, в еволюційній лінії Homo sapiens sapiens. Хоча, це є поверненням назад або кроком вперед, я не готовий сказати. Я все ще мрію про слепке його черепа, і, якщо б він помер раніше за мене, сам череп став би бажаним доповненням до моєї невеликої колекції.


Після моєї участі у інциденти, що мали місце в Баскервіль-холі, і блискучого дозволу Холмсом виникла в результаті них проблеми я з великим інтересом стежив за його кар'єрою, описаною у працях доктора Ватсона. Я також, коли представлявся випадок, користувався гостинністю його в сіті і час від часу сидів за келихом вина в його кабінеті на Бейкер-стріт, 221Б, обговорюючи останні досягнення науки або яке-небудь нове кримінальний злочин.


Нещодавно я почав інтенсивне вивчення робіт віденських психіатрів Зігмунда Фройда, Карла Юнга і Альфреда Адлера, зокрема книги Фрейда "Drei Abhandlungen zur Sexualtheorie" ("Три есе з теорії сексуальності"), які, як я вважаю, дали мені глибоке розуміння людської поведінки. Але, хоча їх теорії є хорошим початком у розкритті цього складного предмета, і хоча вони можуть бути вірними для Відня, це лише початок, і їх істини не універсальні. Англія - це не Відень, а британський йомен - це не австрійський бургер.


Я скористаюся цим місцем, щоб коротко обговорити деякі з моїх власних поглядів на людське — або, зокрема, британське—поведінка, прикладом чого може служити поведінка містера Холмса і його відносини з доктором Ватсоном. Хоча містер Холмс ні в якому разі не типовий, його відхилення лежать на одному кінці спектра поведінки, яке, я думаю, можна розглядати як суто британське.


(Як прийнято в цих, як доктор Фрейд називає їх "психіатричних" аналізах, я до кінця цієї монографії буду називати Холмса "H", а Ватсона "W."Тому пам'ятаєте, коли я кажу про "H", я маю на увазі Шерлока Холмса, а "W" представляє доктора Джона Х. Ватсона.)


Не може бути ніяких сумнівів у тому, що на доросле поведінка Х. сильно вплинуло його дитинство і його відносини з батьками. Фрейд припустив би, що наполегливе прагнення Ейч до порядку закону і впорядкованості — і його звичка рачкувати в пошуках "зачіпок" в бруду на підлозі були результатом надмірно суворого привчання його до туалету і відмови матері любити його, якщо він бруднити підгузки. Коли він повзає по підлозі, він, образно кажучи, шукає лайно, яке поверне любов його матері. Фрейдистский психоаналіз стверджує, що Х. ніколи не переходив з анальної фази розвитку в більш зрілу— або Генітальну, фазу, про що також свідчить відсутність у нього інтересу до жінок.


Але, я впевнений, ви погодитеся, що це вже занадто. Описувати H як особистість-копрофилит в той же час надмірно спрощує і неправильно розуміє його поведінку. Давайте глянемо глибше.


Можливо, відповідь слід шукати в думках H про жінок і його стосунки з ними. Що H говорить про жінок? W цитує його: “Любов - це емоційна річ, і все, що емоційно, протистоїть тому істинному, холодного розуму, який я ставлю понад усе. Я б ніколи не одружувався на собі, щоб не судити упереджено", - говорить Ейч в Знаку Чотирьох. І ще: "Жінки від природи потайливі, і їм подобається робити свої власні секрети", - говорить Ейч у книзі "Скандал в Богемії". І ще: "Мотиви жінок так незбагненні", - скаржиться Ейч в "Пригоду з другим плямою".


Чи Не занадто сильно він протестує? Хіба ми не чули скарг чоловіка, який закоханий по вуха в жінку, яка недоступна; який, можливо, занадто вище свого становища, щоб сподіватися домогтися її розташування, або, можливо, що вже одружений, або, можливо, і те й інше разом? Чи є які-небудь натяки на те, ким може бути ця леді? Можливо, їх два: по-перше, опис Ейч Ірен Адлер як "Жінки", фраза, що свідчить не про бажання, а про великому захопленні. І що ж такого чудового вона зробила? Вона відкинула короля Богемії, щоб вийти заміж за простолюдина. І, по-друге, Ейч стріляє з револьвера в стіну — безсумнівно, знак сильного хвилювання - ініціали ВР в честь королеви Вікторії. І що таке королева, як не сама сильна материнська фігура, яку тільки можна собі уявити? І який британський хлопчик не любить свою матір? Більше я нічого не скажу.


OceanofPDF.com


Також Майклом Курландом


РОМАНИ ПРОФЕСОРА МОРІАРТІ


Пекельний Пристрій


Смерть при газовому світлі


Велика Гра


РОМАНИ ОЛЕКСАНДРА БРАССА


Дуже Рано Помер


Дівчата в туфлях на високих підборах


OceanofPDF.com


Про авторів


КАРА БЛЕК ("Кабаре асасинів") живе в Сан-Франциско. У неї та її чоловіка, книгопродавця, є син, який хотів, щоб вона написала про його улюбленому романі "Шерлок Холмс і ліга рудих". Однак його мати вважала, що в перший раз все було зроблено досить добре. Кара Блек пише про розслідування Еймі Ледюк, номінованих на премію Ентоні, дія яких розгортається в різних округах Парижа, включаючи "Вбивство в Маре", "Вбивство в Бельвиле", і "Вбивство у Сентье" (для яких вона зробила фотографію для обкладинки), та працює над наступною справою Еймі. Адреса веб-сайту www.carablack.com.


ДЖЕРАРД ДОУЛ ("Відьма з Грінвіча") - історик музики, який пише старомодні детективні історії для свого задоволення. Він автор книги "Нові пригоди шевальє Дюпена" і "Подвиги Гаррі Діксона, американського Шерлока Холмса" Доул веде богемне життя в майстерні художника, яка колись була мансардою Артюра Рембо, в Сен-Жермен-де-Пре, Париж.


ДЖОРДЖ АЛЕК ЭФФИНДЖЕР ("Пригоди в небесних снігах") - відзначений нагородами, високо цінований письменник-фантаст, який, прагнучи підкорити нові світи, переходить до написання детективів і кримінальних хронік. Він був номінований на премію Всесвітньої конвенції наукової фантастики "Хьюго" і на премію письменників-фантастів Америки "Небюла" в загальній складності близько дюжини разів, а також отримав премію "Хьюго" і премію "Х'юго" за повість "Кошеня Шредінгера". Він написав більше двадцяти романів, включаючи два кримінальних роману "Феліція" і "Shadow Money і опублікував шість збірок своїх коротких художніх творів. Эффинджер живе в Новому Орлеані, де проводить час, стукаючи палицею по комп'ютеру і скаржачись на шум. [Примітка: Джордж раптово помер наприкінці квітня 2002 року. Його не вистачає.]


К. Д. ЮІНГ ("інші") стверджує, що є прямим нащадком Олександра Дюма старшого, але не молодшого. У зв'язку з цим виникає кілька цікавих питань, які можна сміливо ігнорувати. Випускник Мискатоникского університету зі ступенем магістра дочеловеческой релігії, містер Юінг присвятив своє життя підтримки безнадійних справ, свого пса Барнабаса і, послідовно, ряду чарівних, безпритульних жінок, які в кінцевому підсумку йдуть до менш ефемерним чоловікам. Його інтерес до Шерлоку Холмсу сходить до випадкової зустрічі в лондонському пабі, де він підслухав наступний діалог: "Я звертаю вашу увагу на те, що собака робила вночі". "Але собака нічого не робила вночі". “Ви помиляєтеся. Вивчи свою взуття". Юінг продав свій перший розповідь в чоловічий журнал, який називався, якщо він правильно пам'ятає, men's Magazine. Це було добре виконане дослідження морської торгівлі в третьому столітті до нашої ери, озаглавлене "Ассан Монгу і військова галера рабинь". Потім він зник у чагарнику, з якого йому ще доведеться вийти.


КРЕЙДА ГІЛДЕН (("Пригода забутого парасольки") - автор багатьох дитячих книг, остання з яких вийшла у твердій палітурці, є "Гарбуза часу". У 1999 році його перша книга "Киберсерфер" (написана спільно з Тедом Педерсеном) отримала престижну італійську премію Selezione Bancarellino за дитячу фантастику. Книги для дорослих включають роботів-самураїв-серфінгістів і чотири романи, написані по всесвіту Зоряного шляху: "Домашня тварина" (написано спільно з Педерсеном), "Кардассианские біси", "Бугимены" і "Пастка на зорельоті". Гілден (також публікував оповідання у багатьох оригінальних і перевидавати збірниках, зовсім недавно "Книга інопланетних гостей" Брюса Ковилла і "Останній прибулець" Він провів п'ять років у якості провідного науково-фантастичного інтерв'ю-шоу на радіо Лос-Анджелеса "Час-25" і був помічником редактора оповідань в DIC production "Справжні мисливці за привидами". Він писав мультфільми для телебачення і навіть розробляв нові шоу. Серед його заслуг - сценарії до фільмів "Осколковий камінь", "Захисники Землі", "Джеймс Бонд-молодший"., "Привид 2040", "Флеш Гордон" і "Маска". Відомо, що Гілден (викладає художню літературу, зовсім недавно в Каліфорнійському університеті в Лос-Анджелесі. Він є членом Асоціації письменників наукової фантастики і фентезі Америки, Суспільства авторів дитячих книг і ілюстраторів, Асоціації письменників-містиків Америки і PEN. Він живе в Лос-Анджелесі, Каліфорнія, де уламки зустрічаються з морем, і все ще сподівається стати астронавтом, коли виросте.


БАРБАРА ХЭМБЛИ ("Лялькарка з Меріголд-Уок") - дослідження розповсюдження авторських творів. Якщо в світі існує літературний жанр, вона, ймовірно, написала в ньому принаймні одну книгу і була номінована принаймні на одну нагороду за цю роботу. "Я завжди хотів стати письменником, але все продовжували говорити мені, що пробитися в цю область або заробити гроші неможливо", - говорить Хэмбли. "Я довів, що вони помилялися по обом пунктам". І вона довела. Її похмурі фантазії і багато придумані і містять більше, ніж зазвичай, добре реалізованої романтики, але класифікувати їх далі неможливо, оскільки, починаючи з "Леді Мандригин" і її продовження "Нареченій Щурячого бога" (тепер є назва!), Кожне з яких блискуче унікально. Її історичні детективи, такі як "Справа на Квірінальському пагорбі", дія якого відбувається в Стародавньому Римі, і "Вільний кольоровий людина", дія якого відбувається в Новому Орлеані в 1833 році, добре опрацьовані і демонструють таке знайомство з обстановкою, що можна заприсягтися, що у неї в підвалі є машина часу. Хэмбли в минулому був президентом асоціації письменників-фантастів Америки, лауреатом премії Locus award та багато разів номінувався на премію SFWA "Небюла". Вона живе в Лос-Анджелесі з безліччю тварин, включаючи кілька зухвалих пекінесів.


МАЙКЛ КУРЛАНД ("Багато років тому і в іншому місці") - автор більше тридцяти книг, в основному детективів і наукової фантастики, але з невеликою кількістю наукової літератури, у тому числі "Як розкрити вбивство: довідник криміналіста" і "Як розслідувати вбивство: довідник для кабінетних юристів". Довідник і як розслідувати вбивство: довідник для кабінетних юристів. Його останній роман - "Велика гра", третій у серії "Загадок професора Моріарті". Четвертий, "Імператриця Індії", вийде пізніше в цьому році. Його розповіді з'являлися в багатьох антологіях, включаючи "Найкраще з Omni II", "100 маленьких шкідливих таємниць" і Гігантську книгу таємниць замкнених кімнат і неможливих злочинів. Він двічі номінувався на премію Едгара MWA і один раз на Американську книжкову премію. Курланд живе в Петалуме, Каліфорнія, з по-справжньому милої леді та безліччю собак і кішок. Більше, ніж ви хочете знати про нього, можна знайти на його веб-сайті: www.michaelkurland.com.


ГЕРІ ЛОВИЗИ ("Велика гра Майкрофта") був прихильником і читачем Холмса протягом десятиліть. Він написав ще одну стилізацію, "Пропажа британського барка Софі Андерсон", яка була заснована на згадці Ватсона в каноні, а також на різних статтях про Шерлока, включаючи статтю про стилізаціях в твердій палітурці для FIRSTS. Бібліографія його книги "Шерлок Холмс: Великий детектив у м'якій обкладинці" вийде в наступному році. Він є редактором журналу Paperback Parade, провідного в світі видання, присвяченого колекційних книг в м'якій обкладинці. Як засновник Gryphon Books, він опублікував безліч віршів про Холмса таких авторів, як Френк Томас, Ральф Воен та інші, а також документальну літературу "Шерлокиана". Ви можете зв'язатися з ним за його веб-сайту: www.gryphonbooks.com.


РІЧАРД А. ЛУПОФФ ("Випадок з безгрошовим кавалером") був представлений канонику маленькою дитиною, коли його старший брат уступив батьківському тиску і потягнув його з собою на ранок в кіно. Художнім фільмом стала версія "Собаки Баскервілів" 1939 року з Бэзилом Рэтбоуном і Найджелом Брюсом в ролі Холмса і Ватсона. "Я був шокований," згадує Лупофф, " але я також закохався у персонажів і їх світ. А що стосується мого боргу, що ж, я можу тільки процитувати самого сера Артура Конан Дойла: 'По, на мій погляд, кращий автор коротких розповідей всіх часів ... Йому слід приписати жахливий потомство письменників про розкриття злочинів ... . Кожен може знайти якесь своє маленьке розвиток, але його головне мистецтво повинно підноситися до цим чудовим розповідями месьє Дюпена, таким чудовим за своєю майстерно виконаної силі, стриманості, швидкому драматичного дотепності. 'Коротше кажучи, хоча Холмс, можливо, і не зміг визнати свій обов'язок перед своїм славетним попередником, творець Холмса не так вже й помилився." Лупофф занадто скромний, щоб повідомити подробиці своєї письменницької кар'єри, але в будь-якому довіднику авторів наукової фантастики або детективів буде перерахована його велика і вражаюча професійна біографія. Він живе в Берклі, Каліфорнія, зі своєю чарівною дружиною Патрісією.


МАЙКЛ МЕЛЛОРІ ("Загадка молодого протестувальника") - автор близько сімдесяти коротких оповідань, у тому числі "Цікавість вбиває", який отримав премію Дерринджера від Суспільства короткометражної детективної літератури за найкращий детективний розповідь "Флеш" 1997 року. Його розповіді з'являлися всюди: від журналу Discovery, бортового видання Hong Kong Airlines, до журналу Fox Kids Magazine. Його розповіді про Амелії Уотсон друкувалися в кожному номері журналу Murderous Intent Mystery з 1995 по 2000 рік. Дванадцять з них зібрані в книзі Пригоди другий місіс Вотсон, опубліковані видавництвом Deadly Alibi Press, і ще одне, "Пригода мерзенного племінника", з'являється в Найбільшому збірнику юридичних трилерів ("Керролл і Граф"). Вдень Меллорі працює незалежним журналістом у сфері розваг з Лос-Анджелеса, на його рахунку понад 250 журнальних і газетних статей. Його остання науково-популярна книга про американську поп-культурі - Marvel: Персонажі та їх всесвіт (Hugh Lauter Levin Associates). Він також є батьком для буйного семирічної дитини і у вільний час дуже погано грає на банджо.


ЛІНДА РОБЕРТСОН ("Місіс Хадсон згадує") — юрист некомерційної юридичної фірми California Appellate Project, що базується в Сан-Франциско. Вона починає будувати другу кар'єру письменниці і була опублікована в San Francisco Chronicle і онлайн-журналі Salon, а також на Форумі каліфорнійських адвокатів у кримінальному правосуддю (CACJ). Вона є співавтором, разом з Майклом Курландом, книги "Керівництво повного ідіота по нерозгаданим таємниць", але жоден з них не несе відповідальності за назву. Вона живе в Петалуме, Каліфорнія, з трьома собаками, двома кішками і письменником, і не впевнена, про кого з них дбати найбільше.


НОРМАН ШРАЙБЕР ("Кличте мене Віггінс") пише, що він "веде хроніку життя, свободи і переслідування демонів в бізнесі, мистецтві, поп-культурі, фотографії подорожей та технологіях". Серед авторських робіт - American Management Review, Amtrak Express, Camera Arts, Family Circle, Independent Business, Kiplinger's Personal Finance, Ladies' Home Journal, MultiMedia Pro, New Choices, Photo District News, Playboy, Популярна фотографія, Pulse, Смітсонівський інститут, Успіх, Подорожі та відпочинок, і writer's Digest. Шрайбер був редактором галузевого видання Роздрібний продавець журналів з моменту своєї появи в 1996 році і до виходу останнього номера (зима 2001-2002). Серед його книг - "Путівник по незалежним звукозаписуючих лейблів і виконавцям Ultimata" і "Ваш домашній офіс". Він вніс свій внесок у Біблію споживача, Повне керівництво з написання наукової літератури, і Digital Deli, серед інших публікацій. Він живе в Нью-Йорку і Кі-Ларго, штат Флорида.


ПІТЕР ТРЕМЕЙН ("Етюд у помаранчевих тонах") найбільш відомий своїм бестселером "Таємниці сестри Фидельмы", в якому в ролі детектива фігурує ірландська религиозница сьомого століття. Серіал, виданий на сьогоднішній день на семи мовах, стає культовим, і в США вже існує Міжнародне товариство сестер Фидельмы з офіційним веб-сайтом і журналом. Тремейн, псевдонім, народився в Ковентрі, Англія, в сім'ї ірландців і отримав вчений ступінь з вивчення кельтики. Його перша книга була опублікована в 1968 році, перша з низки науково-популярних робіт про кельтів під його власним ім'ям. Він опублікував свій перший роман про Тремейне в 1977 році і створив безліч творів в жанрі фентезі, використовуючи кельтські міфи та легенди в якості фону. В 1981 році він опублікував "Повернення Раффлса", віршик про "обухівського джентльмена-злодії". Це також призвело до створення кількох віршів оповідань про Шерлока Холмса. В 1993 році вперше з'явилося його більш довговічне творіння "Сестра Фидельма", а дванадцятий роман з серії виходить у Великобританії в цьому році. На сьогоднішній день Тремейн випустив в загальній складності тридцять дев'ять романів і сімдесят оповідань, які вийшли майже на десятки мов.


OceanofPDF.com


Примітки


1


Ми не можемо знайти цю цитату серед перекладених робіт філософа Серена К'єркегора, але, можливо, у доктора Стемфорда є інше видання його робіт, або, можливо, він думав про інше Кьеркегоре.—Редактори


OceanofPDF.com


МІЙ ШЕРЛОК ХОЛМС. Авторське право No 2003, Майкл Курланд. Всі права захищені. Ніяка частина цієї книги не може бути використана чи відтворена яким-небудь чином без письмового дозволу, за винятком коротких цитат, що містяться в критичних статтях чи оглядах. За інформацією звертайтеся в St. Martin's Press, 175, П'ята авеню, Нью-Йорк, N. Y 10010.


www.minotaurbooks.com


eISBN 9781466826120


Перше видання електронної книги : червень 2012 р.


Каталогізація даних Бібліотеки Конгресу у публікаціях


Мій Шерлок Холмс: нерассказанные історії великого детектива / під редакцією Майкла Курланда.—1-е изд.


п. див.


ISBN 0-312-28093-9 (hc) ISBN 0-312-32595-9 (pbk)


1. Детективи та містичні історії, американські. 2. Холмс, Шерлок (вигаданий персонаж) — художня література. 3. Приватні детективи—Англія— Художня література. В. Курланд, Майкл.


PS648.D4 M8834 2003


813'.087208351—dc21


2002035664


OceanofPDF.com