# Стівен Кінг Темна Вежа. Тому 3 Вовки Кал'ї

Стівен Кінг

Table of Contents


Вовки Кал'ї


Короткий зміст попередніх книг


Опір 19-ти


Пролог Рунт[4]


Частина 1 СТРИБОК


## Глава 1 Особа на воді


## Глава 2 Нью-йоркське мельтешение


## Глава 3 Міа


## Глава 4 Розмова начистоту


## Глава 5 Оуверхолсер


## Глава 6 Шлях Эльда


## Глава 7 Стрибок


Частина 2 РОЗПОВІДАЮЧИ ІСТОРІЇ


## Глава 1 Павільйон


## Глава 2 Сухої скрут


## Глава 3 Історія священика


## Глава 4 Продовження історії священика (Таємні хайвеї)


## Глава 5 Історія Сірого Діка


## Глава 6 Історія діда


## Глава 7 Нічна сцена, голод


## Глава 8 Магазин Лою: ненайденная двері


## Глава 9 Завершення історії священика (Ненайденная двері)


ЧАСТИНА 3 ВОВКИ


## Глава 1 Секрети


## Глава 2 «Доган», частина 1


## Глава 3 «Доган», частина 2


## Глава 4 Дудник в строкатому


## Глава 5 Збори


## Глава 6 Перед бурею


## Глава 7 Вовки


ЕПІЛОГ ПЕЧЕРА ДВЕРІ


ВІД АВТОРА


ПІСЛЯМОВА АВТОРА


Пісня Сюзанни


Строфа 1. Крах променя


Строфа 2. Стійкість магії


Строфа 3. Труді і Міа


Строфа 4. «Доган» Сюзанни


Строфа 5. Черепаха


Строфа 6. Галерея в замку


Строфа 7. Засідка


Строфа 8. Перекидання м'ячів


Строфа 9. Едді прикушує мову


Строфа 10. Сюзанна-Міа, роздвоєна дівчинка моя


Строфа 11. Письменник


Строфа 12. Джейк і Каллагэн


Строфа 13. Хайл, Міа, хайл, Мати


Код: Сторінки з щоденника автора


Стівен Кінг


Темна Вежа. Тому 3


Вовки Кал'ї


Ця книга присвячується Френку Мюллеру, який чує голоси в моїй голові.


Короткий зміст попередніх книг


[1]«Вовки Кал'ї» — п'ята книга довгого оповідання, навіяного поемою Роберта Браунінга «Чайлд Роланд до Темної Вежі прийшов». Шоста книга, «Пісня Сюзанни», буде опублікована у 2004 р. Сьома і остання — «Темна вежа», в тому ж році, але пізніше.


У першій книзі, «Стрілець», розповідається, як Роланд Дискейн з Гилеада переслідує і нарешті наздоганяє Уолтера, людини в чорному, обманом завоював дружбу батька Роланда, але насправді служив Червоному Королю з далекого-далекого Крайнього світу. Для Роланда наздогнати напівлюдини Уолтера — перший крок на шляху до Темної Вежі. Діставшись до неї, він сподівається зупинити прискорюється руйнування Серединного світу і неухильне знищення Променів, а можливо, і повернути ці процеси назад.


Темна Вежа — нав'язлива ідея Роланда, його чаша Грааля, на момент нашої зустрічі з ним він і живе тільки тому, що хоче її знайти. Ми дізнаємося, що Мортен намагався, коли Роланд був ще підлітком, влаштувати все так, щоб його в безчесті «вигнали на захід», прагнув прибрати цю велику фігуру з дошки великої гри, але Роланд, однак, руйнує плани Мортена, головним чином, завдяки вдалому вибору зброї у випробуванні на право зватися чоловіком.


Стівен Дискейн, батько Роланда, посилає сина і двох його друзів (Катберта Олгуда і Олена Джонса) в прибережний феод Меджис в основному тому, що там до нього не міг дотягнутися Уолтер. У цьому маленькому феоде Роланд закохується в Сюзан Дельгадо, яка прогнівила відьму. Риа з Кооса заздрить красі Сюзан, вона особливо страшна, тому що володіє одним з кришталевих куль, відомих як Веселка Мерліна, або Магічні кристали. Цих куль тринадцять, і самий могутній і небезпечний з них — Чорний Тринадцятий. Багато трапляється з Роландом і його друзями в Меджисе, і хоча їм вдається врятуватися (і навіть прихопити з собою Рожевий куля), Сюзан Дельгадо, красива дівчина у вікні, гине: її спалюють на вогнищі. Про це розповідається в другій книзі — «Чаклун і кристал». Підзаголовок цього роману: «ПОГЛЯД У МИНУЛЕ».


З циклу книг про Темної Вежі ми дізнаємося, що світ стрілка міцно, нехай і незбагненним чином, пов'язаний з нашим світом. Перша з цих зв'язків виявляється, коли Джейк, хлопчик з Нью-Йорка 1977 р., зустрічається з Роландом на станції занедбаної дороги через багато років після смерті Сюзан Дельгадо. Між світом Роланда і нашим існують двері, і одна з них — смерть. Джейк виявляє себе на покинутій станції, після того як на Сорок третій вулиці зіштовхують його з тротуару під колеса автомобіля і він гине. За кермом автомобіля був якийсь Енріко Балазар. Штовхав хлопчика маніяк-вбивця на ім'я Джек Морт, представник Уолтера на нью-йоркському рівні Темної Вежі.


Перш ніж Роланд і Джейк наздоганяють Уолтера, Джейк гине знову... на цей раз тому, що стрілець, поставлений перед болісним вибором, — символічний син, або Темна Вежа, вибирає Вежу. І останні слова Джейка перед падінням у прірву: «Тоді йди... є й інші світи, крім цього».


У вирішальній сутичці Роланд і Уолтер сходяться на березі Західного моря. У ніч довгих переговорів людина в чорному пророкує майбутнє Роланда з допомогою незвичайних карт Таро. Особливу увагу Роланда привертають три карти: В'язень, Пані тіней і Смерть («але не твоя, стрілок»).


Дія роману «Витяг трьох» (підзаголовок: «ВІДРОДЖЕННЯ») починається на березі Західного моря, незабаром після того, як Роланд приходить у себе після сутички з Уолтером. На знесиленого стрілка нападає зграя м'ясоїдних повзучих чудовиськ, омароподобных тварюк, і, перш ніж стрілок встигає ретируватися, вони завдають йому тяжкі рани. Стрілець втрачає два пальці на правій руці. Крім того, в рани потрапляє отрута. Роланд продовжує свій шлях вздовж Західного моря. Він слабшає... можливо, вмирає.


Йому зустрічаються три двері, що стоять прямо на березі. Всі відкриваються в Нью-Йорк нашого світу, але в різні часи. З 1987 р. Роланд «витягує» Едді Діна, наркомана, яка підсіла на героїн. З 1964 р. — Одетту Сюзанну Холмс, жінку-каліку, якої в підземці до колін відрізало ноги: маніяк Джек Морт штовхнув її під поїзд, що наближається. Одетта дійсно Пані тіней, в її мозку ховається ще одна злісна особистість. Ця що ховається жінка, агресивна і підступна Детта Волкер, прагне вбити Роланда і Едді після того, як стрілок перетягує її в Серединний світ.


Роланд думає, що він, можливо, вже «дістав» трьох — Едді і Одетту, оскільки в Одетті «живуть» дві людини, проте коли Одетта і Детта зливаються в Сюзанну (багато в чому завдяки любові і відваги Едді), стрілець розуміє, що його припущення помилково. Знає він і інше: його мучать думки про Джейка, хлопчику, казав перед самою смертю про інших світах.


Роман «Безплідні землі» (підзаголовок «СПОКУТА») починається з парадоксу: для Роланда Джейк одночасно і живий, і мертвий. У Нью-Йорку кінця 1970-х років Джейка Чемберза гризе той же питання: живий він чи мертвий? Який він насправді? Убивши величезного ведмедя, Міа (так звали його древні боялися його), або Шардика (так назвали його Великі древні, створили ведмедя, який на перевірку виявився кіборгом), Роланд, Едді й Сюзанна йдуть по сліду чудовиська і знаходять Стежку Променя, відому як Шардик-Матурін або Ведмідь-Черепаха. Колись таких Променів було шість, вони проходили між порталами, або брамою, зведеними на кордоні Серединного світу. У точці перетину Променів, у центрі світу Роланда, і стоїть Темна Вежа, сполучна ланка всіх часів і світів.


До цього часу Едді й Сюзанна більше не бранці світу Роланда. Люблячі один одного, самі вже майже стрілки, вони стають повноправними учасниками пошуків Темної Вежі і по своїй волі слідують за Роландом, останнім стрільцем, по Дорозі Шардика, Шляхи Матурін.


У розмовляє колі, неподалік від Брами Ведмедя, час тане, парадокс самоусувається і з'являється третій «витягнутий». Джейк повертається в Серединний світ по завершенні небезпечного обряду, коли всі четверо, Джейк, Едді, Сюзанна і Роланд, згадують обличчя своїх батьків і знову знайомляться один з одним. Незабаром після цього квартет стає квінтетом: Джейк знаходить собі нового друга, вуханя-путаника, звірка, схожого на гібрид єнота з бабаком, а заодно трішечки з таксою, що володіє зачатками людської мови. Джейк називає нового друга Ыш.


Шлях приводить пілігримів в Лад, напівзруйноване місто з нескінченним конфліктом між в стані деградації нащадками двох ворогуючих угруповань. По дорозі до Ладу вони потрапляють в крихітне містечко, Річковий Перехрестя, де зустрічають кількох старих людей, що вижили з давніх часів. Ці прямі нащадки Стародавніх людей визнають у Роланда прибульця з далекого минулого, що існував до того, як світ зрушив з пошаною приймають і стрілка, і його супутників. Літні люди також розповідають їм про монорельсовому поїзді, який досі курсує з Ладу в Безплідні землі, вздовж Стежки Променя, до Темної Вежі.


Джейк наляканий цими новинами, але не здивований. Перед тим як перенестися з Нью-Йорка в Серединний світ, він купив дві книги в магазині, що належить якомусь Келвіна Тауеру. Одна з них — книга загадок з вирваними відповідями. Друга — «Чарлі Чу-Чу», дитяча історія про поїзді, в якій виразно чуються відгомони Серединного світу. Адже слово «чар» означає «смерть» на Високому Складі, мовою, на якому Роланд говорив Гилеаде.


Тітонька Таліта, матриарх Річкового Перехрестя, дарує Роланду срібний натільний хрестик, і подорожні відправляються далі. Коли вони переходять річку Сенд за дихає на ладан мосту, Джейка викрадає Гашер, вмираючий (але дуже небезпечний) бандит. Свого юного бранця Гашер тягне під землю, призводить до Тік-Таку ватажкові банди сєдих.


Поки Роланд і Ыш розшукують Джейка, Едді й Сюзанна знаходять Колиска Лада, ангар, де спить той самий монорельсовий поїзд, про який говорили старі люди у Річковому Перехресті. Блейн Моно — останній наземний компонент величезного комп'ютерного комплексу, розташованого під містом Лад. Блейн обіцяє відвезти мандрівників на кінцеву станцію монорельсової дороги... якщо вони загадають йому загадку, яку він не зможе розгадати. В іншому випадку, каже Блейн, поїздка закінчиться їх смертю.


Роланд рятує Джейка, залишаючи Тік-Так помирати, але Ендрю Спритно вдається уникнути смерті. Полуослепшего, із страшною раною на обличчі, його рятує Річард Фаннин, який також називає себе Незнайомцем Поза Часом. Фаннин — демон, про який попереджав Роланда Уолтер.


З вмираючого міста Лада мандрівники їдуть на монорельсовому поїзді. Той факт, що мозковий центр, управляючий потягом, — комп'ютер, відстань від якого все збільшується і збільшується, не має рівно ніякого значення. Рожева куля мчить по ледь тримається на опорах рейку зі швидкістю, що перевищує вісімсот миль в годину. Їх єдиний шанс вижити — загадати Блейну загадку, на яку комп'ютер не зможе знайти відповідь.


У першій частині роману «Чаклун і кристал» Едді загадує комп'ютера таку загадку, знищує Блейна унікальним зброєю людини: алогічністю. Монорельсовий поїзд зупиняється на станції міста, який в цьому світі є аналогом міста Топіка, штат Канзас, нашого світу. Все населення міста знищила хвороба, названа «супергриппом». Ка-тет Роланда продовжує свій шлях по Стежці Променя (тепер вона трансформується в апокаліптичну версію автостради 70) і бачить тривожні написи. «ХАЙ ЖИВЕ ЧЕРВОНИЙ КОРОЛЬ[2]» — говорить одна. «БЕРЕЖИСЬ ХОДЯЧОГО ТРУПА» — попереджає інша. І, як зрозуміють проникливі читачі[3], ім'я Ходячого Трупа дуже співзвучно з Річардом Фаннином.


Розповівши своїм друзям історію Сюзан Дельгадо, Роланд разом з ними підходить до палацу із зеленого скла, побудованому впоперек А-70, палацу, що нагадує той, що побачила Дороті Гейл в книжці «Чарівник країни Оз». Але в тронному залі палацу вони знаходять не Оза Великого і Жахливого, а Твк-Така, останнього втікача з Ладу. Зі смертю Тік-Так на сцену виходить справжній Чаклун. Давній заклятий ворог Роланда Мортен Броудклоук, відомий в деяких світах як Рендалл Флегг, в інших як Річард Фаннин, в третіх як Джон Фарсон (Добрий Чоловік). Роланду і його друзям не вдається вбити цього Мортена Броудклоука, який в останній раз просить їх припинити пошуки Темної Вежі («У мене він не вистрілить, старовина. Ні на що, крім осічки, не розраховуй»), але вони змушують його тікати.


Після того як мандрівники ще раз заглядають у Магічний кристал і дізнаються жахливе: Роланд з Гилеада вбив свою матір, вирішивши, що це відьма Ріа, вони знову переносяться в Серединний світ, на Стежку Променя. Продовжують шлях до наміченої мети, і ми зустрінемося з ними на перших сторінках роману «Вовки Кал'ї».


«Короткий зміст» жодним чином не може служити адекватною заміною перших чотирьох книг циклу «Темна вежа». Якщо ви не прочитали їх до того, як взяли в руки цю книгу, переконливо прошу вас це зробити або відкласти роман «Вовки Кал'ї» в бік. Ці книги — частини одного довгого оповідання, і краще прочитати його від початку до кінця, ніж починати з середини.


«Містер, наша справа — свинець»


Стів Маккуїн у «Чудовій сімці»


«Спочатку усмішка, потім брехня.


На кінці — постріли».


Роланд Дискейн з Гилеада


Кров одна і та ж у жилах


наших тече.


Гляну в дзеркало і бачу,


Там твоє обличчя встає.


Дай же руку,


І вперед. Свобода нас чекає,


Хлопчик мій мандрівник.


Родні Кроуелл


Опір 19-ти


Пролог


Рунт[4]


1


Тіана облагодіяли (нехай і рідко хто з фермерів вживав таке слово) трьома ділянками землі: Річковим полем, на якому його родина вирощувала рис з незапам'ятних часів, Придорожнім полем, де покоління Джеффордсов довгі роки садили буряки, гарбуз і пшеницю, і Сучьім сином, невдячним ділянкою землі, багатим тільки камінням, мозолями і несправдженими надіями. Тіан був не першим Джеффордсом, вирішили домогтися якоїсь віддачі від двадцяти акрів землі, розташованих за житлом. Його дід, в іншому цілком нормальний чоловік, перебував в переконанні, що на Сучьем сина можна знайти золото. Мати Тіана вірила, що ділянка годиться для вирощування порина — прянощі, яка коштувала чималих грошей. Тіан ж зациклився на мадригалі. Зрозуміло, на Сучьем сина міг рости мадригал. Повинен зростати. Він вже придбав тисячу насінин (і вони обійшлися йому в кругленьку суму), які тепер зберігалися під мостиною в спальні. До сівби наступної весни залишалося тільки одне: підготувати землю на Сучьем сина. І завдання це було не з легких.


Клан Джеффордсов облагодіяли домашньою худобою, у тому числі трьома мулами, але тільки божевільний міг спробувати використовувати мула для оранки Сучьего сина. Нещасна тварина, на яку припав би вибір, ще до полудня першого дня лежала на землі зі зламаною ногою або до смерті зажаленная. Один з дядьків Тіана кілька років тому лише дивом уникнув такої долі. Він прибіг до оселі, кричачи на весь голос, переслідуваний бджолами-мутантами з жалами в ніготь завдовжки.


Вони знайшли те гніздо (точніше, гніздо знайшов Енді, яким будь бджоли дарма) і спалили його з допомогою гасу, але ж могли бути й інші. А ще були нори. Безліч нір, а нори не спалиш, не так? Ні, не спалиш. Сучий син знаходився, як говорили старі люди, на «хиткою землі», і нори там числом не поступалися камінню, не кажучи вже принаймні одній печері, выплевывающей огидний, смердюче повітря. Хто знав, які демони і злі духи мешкали в її чорних глибинах?


Найнебезпечніші нори перебували не там, де їх міг побачити людина або мул. І не думайте, сей, ні в якому разі. Ноголомы завжди ховалися під острівцем бур'янів або у високій траві. Якщо мул наступав на нору, лунав хрускіт, наче зламалася гілка в лісі, а через мить він вже лежав на боці, ощерив зуби, вирячивши очі, іржав в агонії; не залишалося нічого іншого, як позбавити його від страждань. А худобу в Кальян Брін Стерджис берегли і цінували, хоча він і не відрізнявся породою.


Тому Тіан запріг у плуг сестру. Чому ні? Тіа була рунтом, отже, ні для чого іншого практично не годилася. Дівчина велика, як всі рунты, вона й не заперечувала. Людина-Ісус любив її. Старий зробив їй Ісус-дерево, він називав його розп'яттям, і вона завжди носила його. Ось і тепер воно блукало взад-вперед, з боку в бік, ударяючи по спітнілій шкірі, коли вона з силою тягне за собою плуг.


Плуг кріпився до її плечей шкіряного упряжжю, а позаду, вчепившись в залізні рукоятки, пихтів Тіан, утискуючи леміш в землю і намагаючись не спіткнутися про відвали. Повна Земля підходила до кінця, але на Сучьем сина було жарко, як у розпал літа. Комбінезон Тіа потемнів і промокла від поту і щільно облягав її довгі м'ясисті стегна. Всякий раз, коли Тіан підкидав голову, щоб відкинути волосся, що падали на очі, на всі боки летіли бризки поту.


— Обережніше, сука! — крикнув він. — Ти тягнеш плуг на валун, який може його зламати. Або ти сліпа?


Не сліпа, не глуха — всього лише рунт. Вона потягнула вліво, і сильно. Тіана рвонуло слідом, і він вдарився гомілкою про великий камінь, якого не бачив і який ось вже диво, не зачепив плуг. Відчуваючи, як перші теплі струмки потекли по щиколотці, Тіан задався питанням: ну чому Джеффордсов постійно тягне сюди, до Сучьему синові? В глибині душі він розумів, що толку від посадки мадригалу буде не більше, ніж від порина, рости тут могла тільки біс-трава. Якщо б він захотів, міг би засадити цією гидотою всі двадцять акрів. Та тільки найперше завдання фермера на Нову Землю полягала, щоб висмикнути всі її сходи. Вона...


Плуг смикнуло вправо, потім рвонуло вперед з такою силою, що руки Тіана ледь не вивернулися з плечових суглобів.


— Гей! — прогарчав він. — Легше, дівчинка! Якщо ти мені їх відірвеш, заново вони не виростуть!


Тіа підняла широке спітніле тупе обличчя до неба з навислими над землею хмарами і розреготалася. Людина-Ісус, навіть сміхом вона нагадувала осла. І тим не менше це був сміх, людський сміх. Вона розуміла сенс його слів або реагувала тільки на інтонації? Рунты взагалі що-небудь...


— Добрий день, сей, — пролунав над вухом гучний, начисто позбавлений емоцій голос. Його власник повністю проігнорував переляканий зойк, який видав Тіан. — Приємних тобі днів, і нехай довго тривають вони на землі. Я повернувся з довгих мандрів і тепер до твоїх послуг.


Тіан обернувся, побачив що стоїть за спиною Енді, всі його сім футів, і ледь не впав, бо його сестра знову рушила вперед. Ремені хомута вирвалися з його рук і обвилися навколо шиї. Тіа, нічого не помічаючи, зробила ще крок — у Тіана перехопило подих. Енді спостерігав за подіями з звичайної широченною і безглуздою посмішкою.


Ще крок, і Тіана збило з ніг. Куприком він приземлився на камінь, але хоча б отримав можливість дихати. У всякому разі, на мить. Погане нещасливе полі! Завжди таким було! І завжди буде!


Тіан вхопився за шкіряний ремінь до того, як він знову затяглася на шиї, і закричав: «Стій, сука! Стій, якщо не хочеш, щоб я відірвав твої здоровенні і даремні сиськи!»


Тіа тут же зупинилася і озирнулася, щоб подивитися, з чого стільки шуму. Її усмішка стала ще ширшою. Вона підняла мускулисту руку, виблискуючу від поту, вказала на семифутовую фігуру.


— Енді! — сказала вона. — Енді прийшов!


— Я не сліпий, — пробурчав Тіан і підвівся, потираючи дупу. Там у нього теж пішла кров? Добра Людина-Ісус, він вважав, що так.


— Добрий день, сей, — привітався з нею Енді, тричі постукав по металевій шиї трьома металевими пальцями. — Довгих днів і приємних ночей.


Хоча Тіа тисячу, а то й більше разів чула стандартна відповідь: «І нехай твої триватимуть в два рази довше», — вона змогла лише підняти до неба широке обличчя ідіотки і розсміятися ослячим сміхом. Тіан відчув щемливий біль, не в руках, не в пораненої ноги, не в ушибленном заде, а в серці. Він смутно пам'ятав Тіа маленькою дівчинкою, красивою, спритною, як бабка, розумною, кмітливою. А тепер...


Але перш ніж ця думка остаточно сформувалася, у неї виникло погане передчуття. І серце впало. «Щось сталося, поки я тут орав, — подумав Тіан. — Невже прийшло те саме час, гірше якого не буває?» Адже Пора. Давно пора.


— Енді. — Він повернувся до робота.


— Так! — Енді посміхався. — Енді твій друг! Повернувся з далеких мандрів і до твоїх послуг. Хочеш почути свій гороскоп, сей Тіан? Зараз Повна Земля. Луна червона, і в Серединному світі така місяць називається Мисливської. До тебе прийде в гості друг! У справах буде супроводжувати удача! У тебе виникнуть дві ідеї, одна хороша і одна погана...


— Погана полягала в тому, що я вирішив переорати поле, — пробурчав Тіан. — Про моє чортовому гороскопі забудь. Чого ти приперся сюди?


В усмішці Енді швидше за все не могла читатися тривога — в кінці кінців він був роботом, останнім у Калья Брін Стерджис і на багато миль і колеса навколо, але Тіан здалося, що він її розгледів. Виглядав робот як дитина-переросток, неймовірно високий і дуже худий. Руки і ноги серебрились. Голова нагадувала сталевий бочонок з електричними очима. Тіло, звичайний циліндр, відливало золотом. На циліндрі, приблизно в тому місці, де у людини знаходиться груди, кріпилася табличка:


ПІВНІЧНИЙ ЦЕНТР ПОЗИТРОНИКИ


ЗА УЧАСТЮ


ПРОМИСЛОВОЇ КОМПАНІЇ ЛаМЕРКА


ЯВЛЯЄ


ЕНДІ


Призначення: ПОСИЛЬНИЙ (багато інших функцій)


Серійний № DNF-44821-V-63


Чому і як ця дурна залізяка вижила, хоча інші роботи зникли, і зникли багато поколінь тому, Тіан не знав і не хотів знати. Енді постійно мотався на Кальє (але ніколи не виходив за її межі), крокуючи на неймовірно тонких сріблястих ногах, все видивлявся, іноді всередині нього щось клацало, немов він набирав (а може, навпаки, стирав, хто знає) інформацію. Він співав пісні, поширював чутки і плітки, не знає втоми ходок Енді, робот-посильний; але найбільше йому подобалося повідомляти кожному зустрічному його гороскоп, хоча всі давно зійшлися в думці, що гороскопи ці дуже далекі від дійсності.


Але була у Енді ще одна функція, яка сприймалася дуже серйозно.


— Чому ти прийшов сюди, старий мішок, набитий гайками і болтами? Відповідай мені! Невже Вовки? Вони йдуть з Тандерклепа?


Тіан знизу вгору дивився на дурне усміхнене металеве обличчя, піт на його шкірі перетворився на крижану кірку. Він молився всім богам, щоб залізний чоловік відповів «ні», потім знову запропонував скласти гороскоп, готовий був навіть заспівати пісню «На зеленому кукурудзяному полі», всі двадцять або тридцять куплетів.


Але Енді, все так же посміхаючись, коротко відповів: «Так, сей».


— Христос і Людина-Ісус, — вирвалось у Тіана (начебто Старий говорив йому, що це дві назви одного і того ж, але він не став уточнювати). — Як скоро?


— До їх прибуття один місячний день, — відповів Енді, продовжуючи посміхатися.


— Від повної до повного місяця?


— Практично так, сей.


Значить, тридцять плюс-мінус один або два дня. Тридцять днів до прибуття Волков. І ніякої надії, що Енді помиляється. Ніхто не міг пояснити, яким чином Енді вдається заздалегідь дізнаватися про прибуття Волков з Тандерклепа, але він це знав. І ніколи не помилявся.


— Будь ти проклятий зі своїми поганими новинами! — вигукнув Тіан і прийшов в лють від тремтіння у власному голосі. Яка від тебе користь?


— Я шкодую, що погані новини, — відповів Енді. Всередині у нього щось заклацало, сині очі засяяли яскравіше, він відступив на крок. — Не хочеш вислухати свій гороскоп? Зараз самий кінець Повної Землі, коли особливо важливо завершити всі старі справи і зустрітися з новими людьми...


— Та пішов ти зі своїми пророцтвами! — Тіан нахилився, підняв грудку землі і кинув в робота. Камінчик, прятавшийся в комі, дзенькнув, вдарившись об металевий бік Енді. Тіа ахнула, потім почала плакати. Енді відступив ще на крок, його тінь довгою смугою рухалася по поверхні Сучьего сина. Але на обличчі залишалася ненависна дурна посмішка.


— Як щодо пісні? Я почув дуже забавну від Менні, далеко на північ від села. Вона називається «Коли тобі загрожує біда, сподівайся тільки на себе». — Де-то в утробі Енді зазвучала музика. — Вона починається...


Піт градом котився по щоках Тіана, штани, мокрі від поту, прилипли до стегон. Запах його Тіан терпіти не міг. І Тіа ревла, звернувши до неба дурне обличчя. А цей ідіот-посланець мав намір виконати йому якийсь псалом Менні.


— Помовч, Енді. — Йому вдалося вимовити ці слова рівним голосом, нехай і крізь зціплені зуби.


— Сей. — Робот погодився, замовк.


Тіан підійшов до ревучою сестрі, обійняв за плечі, вдихнувши йде від неї сильний (але не такий вже і неприємний) запах поту. Нічого противного, просто запах роботи і покірності. Він зітхнув, потім почав погладжувати її по руці.


— Годі, годі репетувати, дурепа. — Вона не реагувала на слова, а на тон, говорив він м'яко, так що ридання пішли на спад. Стегно Тіа ледь не доходило до грудної клітки Тіана (вона височіла над ним на добрий фут), і будь-незнайомець, який проходив повз і зупинився, щоб поглянути на них, здивувався б, зазначивши дивовижну схожість осіб і разюча невідповідність зростання. Щодо схожості, втім, все було зрозуміло: для близнюків це звичайна справа.


Він остаточно заспокоїв сестру, перемежовуючи добрі слова і лайки: за роки, що минули з того дня, як вона повернулася з сходу рунтом, для Тіана Джеффордса перші не так вже відрізнялися від других, і вона перестала плакати. А коли по небу пролетіла рости, як завжди, з огидними викриками, Тіа підвела руку, вказуючи на неї, і засміялася.


Нове почуття стало підніматися в Тіані, настільки для нього нехарактерні, що спочатку він навіть не зрозумів, що з ним відбувається.


— Це неправильно. — Він перевів почуття в слова. — Ні, клянуся Людиною-Ісусом і всіма богами, це неправильно. — Він подивився на схід, де пагорби йшли в громоздящуюся над горизонтом темряву, яка лише віддалено схожа на хмари. Там лежала кордон Тандерклепа. — Те, що вони творять з нами, неправильно.


— Так ти точно не хочеш почути свій гороскоп, сей? Я бачу блискучі монети і чудову чорну даму.


— Чорні дами обійдуться без мене. — Тіан почав знімати упряж з широких плечей сестри. — Я одружений, і ти це прекрасно знаєш.


— У багатьох одружених чоловіків є подружки, — зазначив Енді. Як здалося Тіан, з нотками самовдоволення в голосі.


— Тільки не в тих, хто любить своїх дружин. — Тіан звалив упряж на плече (він зробив її сам, спеціально для сестри), повернувся, попрямував до оселі. — І в жодному разі не у фермерів. Покажи мені фермера, який може дозволити собі подружку, і я поцілую тебе в твою блискучу дупу. Давай, Тіа. Ноги в руки і пішла.


— До оселі? — запитала вона.


— Абсолютно вірно.


— Ленч у житло? — Вона з надією подивилася на нього. — Картопля? — Пауза. — З підливою?


— Звичайно, — кивнув Тіан. — Чому б і ні?


Тіа випустила радісний крик і побігла до будинку. В біжучому Тіа було щось зачаровує. Як одного разу зазначив їхній батько, незадовго до удару, після якого він покинув цей світ: «Розумна чи дурна, де ще побачиш в русі стільки м'яса?»


Тіан повільно рушив слідом, опустивши голову, втупившись у землю, щоб не потрапити ногою в нори, які його сестра обходила не дивлячись, наче якась її частина точно знала, де вони знаходяться. А дивне нове почуття росло й міцніло. Він, звичайно, знав, що таке злість. Її відчував кожен фермер, втрачаючи корову через молочної хвороби або спостерігав, як річний заряд граду збиває майже стиглу пшеницю, але злість, мабуть, не могла змагатися з цим почуттям. То була лють, а ось її-то Тіан відчував вперше. Продовжував йти, так же поволі, з опущеною головою, міцно стиснувши кулаки. Не помічав, що Енді не відстає ні на крок, поки робот не сказав: «Є й інші новини, сей. На північний захід від села, на Стежці Променя, з'явились незнайомці із Зовнішнього світу...


— На хрін Промінь, на хрін незнайомців, на хрін тебе з твоїм вічно гарним настроєм, — гаркнув Тіан. — Відчепись від мене, Енді.


Енді застиг на місці, оточений валунами, бур'янами та буграми Сучьего сина, невдячного ділянки землі, що належить Джеффордсам. Заклацали реле під металевим корпусом. Блиснули очі. І він вирішив піти і поговорити зі Старим. Старий ніколи не посилав його на хрін. Старий завжди з радістю вислуховував гороскоп.


І його завжди цікавили незнайомці.


Енді пішов до села і церкви Непорочної Богоматері.


2


Залия Джеффордс не чула, як чоловік та його сестра повернулися з Сучьего сина. Не чула, як Тіа опускала голову в діжку з дощовою водою у комори, а потім слизывала вологу з губ, наче коняка. Залия перебувала у південної сторони будинку, розвішувала випрану білизну і наглядала за дітьми. Вона не знала про повернення Тіана, поки не побачила, що він визирає з вікна кухні. Здивувалася, що він повернувся так рано, і ще більше здивувалася, помітивши, яке в нього обличчя. Мертвотно-біле, якщо не вважати двох плям рум'янцю на щоках і третього, палаючого на лобі, немов клеймо.


Вона кинула прищіпки, які тримала в руках, в корзину з білизною і попрямувала до будинку.


— Куди йдеш, ма? — тут же запитав Хеддон, а за ним луною відгукнулася Хедда: «Куди йдеш, ма-ма?»


— Не ваше діло, — відповіла Залия. — Дивіться за молодшими.


— Чому-у-у-у? — завила Хедда. Своїм ниттям вона вже дістала мати. Ясно було, що дуже скоро перегне палицю і отримає міцну ляпас.


— Тому що ви — старші.


— Але...


— Закрий рот, Хедда Джеффордс.


— Ми приглядим за ними, ма, — відповів Хеддон. Ось вже хто ніколи з нею не сперечався. Може, не такий розумний, як сестра, але зате слухняний. А розум в житті це ще не все. Далеко не все. — Хочеш, щоб ми розвісили залишився білизну?


— Хед-дон-н-н-н... — Це вже сестра. Знову завила. Але часу на них у Залии не було. Вона коротко подивилася на інших дітей. П'ятирічних Лаймана і Лію, дворічного Аарона. Аарон, голий, сидів у пилюці і радісно стукав камінням. Він народився один, рідкісний випадок, і як же їй заздрили жінки всього села! Тому що Аарона нічого не загрожувало. А от інші, Хеддон і Хедда, Лайман і Ліа...


Залия раптово усвідомила, що могло означати появу Тіана в будинку в розпалі дня. Вона молилася богам, попросила їх, щоб вони такого не допустили, але, увійшовши в дім та побачивши, як він дивиться на дітей, зрозуміла: трапилося найгірше.


— Скажи мені, що це не Вовки. — Вона раптом осиплости. — Скажи, що не вони.


— Вони. — Тіан зітхнув. — Будуть тут через тридцять днів, каже Енді. Від місяця до місяця. І в цьому Енді ніколи...


Перш ніж він продовжив, Залия Джеффордс притиснула руки до скронь і пронизливо закричала. У дворі Хедда аж підстрибнула. І вже зірвалася з місця, щоб бігти до хати, але Хеддон втримав її.


— Вони не беруть таких маленьких, як Лайман і Ліа, чи не так? — запитала вона його. — З Хеддой і Хеддоном все зрозуміло, але вже моїх маленьких вони не чіпатимуть? Їм виповниться шість тільки через півроку!


— Вовки беруть всіх старше трьох років, і ти це знаєш, — відповів Тіан. Його пальці стискалися в кулаки і розтискалися. Нове почуття продовжувало зростати, те саме, більш сильне, ніж злість.


Залия дивилася на нього, на щоках блищали сльози.


— Може, нам пора сказати «ні». — Тіан і сам не впізнав власного голосу, він не говорив! — гарчав.


— Та хіба ми зможемо? — прошепотіла Залия. — Та хіба в ім'я богів, ми посміємо?


— Не знаю, жінка, але, прошу тебе, підійди сюди.


Вона підійшла, кинувши останній погляд на своїх п'ятьох дітей, що гралися у дворі, щоб переконатися, що все на місці, що Вовки їх ще не забрали, і лише потім перетнула вітальню. Дідусь сидів у кріслі в погашеної каміна, спав, схиливши голову набік, з беззубого рота витікала на підборіддя цівка слини.


З цієї кімнати вікно виходило на сарай. Тіан простягнув руку.


— Дивись, жінка. Ти добре бачиш?


Природно, вона бачила. Сестра Тіана, зростанням у шість з половиною футів, скинула з плечей широкі лямки комбінезона, і її здоровенні грудей волого блищали: вона тільки що вимила їх у бочку з дощовою водою. У дверному отворі комори стояв Залман, рідний брат Залии. Майже семи футів, величезний, як лорд Перт, високий, як Енді, з таким же тупим, як і у Тіа, особою. У будь-якого молодого хлопця, дивиться в упор на молоду деваху з голими цицьками, тут же роздуло б штани, але тільки не у Залмана. В штанях у нього нічого не могло роздутися. Він був рунтом.


Залия повернулася до Тіан. Вони дивилися один на одного, чоловік і жінка, не рунты, але лише тому, що так розпорядився сліпий випадок. З тією ж ступенем ймовірності ситуація могла повторитися з точністю до навпаки: Зал і Тіа стояли б біля вікна, спостерігаючи за крупнотелыми і пустоголовими Тианом і Залией.


— Зрозуміло, бачу, — відповіла вона. — Чи ти думаєш, що я сліпа?


— У тебе не виникало бажання стати такою ж, як вони? — запитав він. — Щоб ніколи такого не бачити?


Залия промовчала.


— Це неправильно, жінка. Неправильно. Ніколи не було правильним.


— Але ж з незапам'ятних часів...


— На хрін незапам'ятні часи! — вигукнув Тіан. — Вони — діти! Наші діти!


— Так ти б хотів, щоб Вовки спалили Калью дотла? Залишили нас з перерізаними шиями і випущеними очима? Таке вже траплялося. Ти знаєш.


Він знав, само собою. Але хто міг виправити неправильне, як не чоловіки Кал'ї Брін Стерджис? Ніякої влади, хоча б шерифа, в цих краях не було. Вони жили самі по собі. Навіть у далекому минулому, коли у Внутрішніх феодах панували світ і порядок. А потім почали приходити Вовки і життя стала ще більш дивною. Як давно це почалося? Скільки з тих пір змінилося поколінь? Тіан не знав, але здогадувався, що з незапам'ятних часів Залия погарячкувала. Вовки здійснювали набіги на прикордонні села, коли дідусь був молодим, власне, вони повезли з собою його брата-близнюка, коли діти грали в пилу. «Вони взяли його, тому що він був ближче, — розповідав дідусь (багато разів). — Ел вийшов з дому в той день першим і опинився ближче до них. Якщо б першим вийшов я, вони б взяли мене. Слава Богу, цього не сталося!» — Тут він цілував дерев'яне розп'яття, яке дав йому Старий, піднімав до неба і хихикав.


Однак дід дідуся розповідав того, що в його час, тобто п'ять або шість поколінь тому, якщо Тіан не помилявся в розрахунках, ніякі Вовки не з'являлися з Тандерклепа на сірих конях. Як-то Тіан запитав у діда: «В ті часи теж завжди народжувалися двійнята? Що говорили старі люди у дні твоєї молодості?» Дідусь довго думав, потім похитав головою. Він не пам'ятав, щоб літні люди таке говорили.


Залия стурбовано дивилася на чоловіка.


— Ти не в настрої, тому що провів весь ранок на Сучьем сина. Заспокойся.


— Як я можу заспокоїтися, якщо вони скоро нагрянуть заберуть наших дітей?


— Але ти не збираєшся зробити що-небудь дурне, не так, Ти? Щось дурне і поодинці?


— Ні, — відповів він.


Без жодної запинки. «Він вже почав будувати плани», — подумала Залия, і в неї з'явилась надія. Звичайно, Тіан нічого не міг протиставити Вовків, ніхто з них не міг, але він був далеко не дурень. У фермерської селі, де у більшості чоловіків вистачало розуму лише на те, щоб орати, сіяти та збирати врожай, Тіан разюче відрізнявся від інших. Він міг написати своє ім'я. Він міг написати: «Я ЛЮБЛЮ ТЕБЕ, ЗАЛЛІ». Цим, власне, він і завоював її серце, хоча вона не могла прочитати написане в пилу. Він міг складати числа, міг перераховувати їх, йдучи від більшого до меншого, що, за його словами, куди складніше. Так, може...


Якась її частина не хотіла доводити цю думку до логічного завершення. І проте, коли вона подумала про Хедде і Хеддоне, Ліі і Лаймане, інша частина почала сподіватися на краще.


— І що ти задумав?


— Хочу скликати загальні збори. Пошлю пір'їнка.


— Вони прийдуть?


— Після того, як новина облетить Калью, прийдуть всі чоловіки. Ми все обговоримо. Може, на цей раз вони зважаться вступити в бій. Може, захочуть битися за своїх дітей.


Ззаду почувся старечий голос:


— Це дурна затія.


Тіан і Залия обернулися до старого. Той дивився на них.


— Чому ти так сказав, дідусь? — запитав Тіан.


— Розходячись з такого зібрання, як ти плануєш, чоловіки, якщо п'яні, можуть спалити половину країни, — відповів старий. — А тверезі... — Він похитав головою. — Ти не сдвинешь їх з місця.


— Я думаю, на цей раз ти помиляєшся, дідусь, — стояв на своєму Тіан, і Залия відчула, як жах стискує серце. Однак вогник надії не бажав гаснути.


3


Бурчання поменшало б, якщо б Тіан призначив збори на вечір наступного дня, але він цього не зробив, вважаючи, що часу в них залишилося так мало, що не можна втрачати навіть один день. І коли він послав Хедді і Хеддона з пір'їнкою, вони прийшли. Як він і розраховував.


Зал зборів Кал'ї перебував у далекому кінці Головної вулиці, за магазином Тука, поряд з Павільйоном, темним і курних в кінці літа. При звичайному розкладі скоро жінки почали б його прикрашати, готуючись до свята Жнив, хоча в принципі свято це ніколи не відзначався в Кальє з розмахом. Дітям подобалося дивитися, як солом'яні опудала кидають у багаття, деяким сміливцям вдавалося урвати свою частку поцілунків, але на тому все й закінчувалося. Народ, можливо, і гуляв у Серединному і Внутрішньому світах, але не тут. Тут людей займали більш серйозні проблеми, ніж свято Жнив.


Такі проблеми, як Вовки.


Деякі з чоловіків, з процвітаючих ферм на заході і трьох ранчо на півдні, приїхали на конях. Эйзенхарт з «Рокинг Бі» навіть прихопив з собою гвинтівку, а груди його хрест-навхрест перепоясывали патронташі (Тіан Джеффордс, правда, сумнівався, що від патронів буде якийсь толк і що з давньої гвинтівки можна стріляти, хоча деякі таки стріляли). Делегація Менні приїхала на возі, запряженому двома меринами-мутантами: один триокий, другий — з величезним рожевим наростом на спині. Але в більшості своїй чоловіки Кал'ї приїжджали на ослах або волах, одягнені в білі штани і квітчасті сорочки. Стусаном мозолистого великого пальця вони відкидали сомбреро на спину, де його утримували зав'язки на шиї, входили в зал, намагаючись ні з ким не зустрічатися поглядом, розсідалися по лавок з нефарбованої сосни. У відсутність жінок і рунтов чоловіки заповнили менше тридцяти з дев'яноста лавок. Деякі перемовлялися один з одним. Ніхто не сміявся.


Тіан стояв біля дверей з пір'їнкою в руці, спостерігаючи, як сонце скочується до горизонту, як золото все густіше замішується на багрянце. Коли його край торкнувся землі, Тіан ще раз подивився на головну вулицю. Порожньо. Лише три або чотири рунта сиділи на східцях магазину Лою. Всі величезні і придатні лише на те, щоб перевертати каміння. А от чоловіків він більше не побачив — ні піших, ні на ослах, ні на конях. Глибоко вдихнув, видихнув, знову вдихнув, підняв очі до неба.


— Людина-Ісус, я в тебе не вірю, — сказав він. — Але якщо ти там, допоможи мені. Замолви Богу слівце.


Потім увійшов у Зал зборів і зачинив двері, можливо, трохи голосніше, ніж було потрібно. Розмови стихли. Сто сорок чоловіків, в основному фермери, спостерігали, як він іде по проходу, в широких штанях, кожен крок гучно віддається від дерев'яної підлоги. Він побоювався, що перспектива виступити перед усіма чоловіками Кал'ї вжене його в жах, все-таки він — простий фермер, не артист або політик. Але подумав про своїх дітей, потім подивився на чоловіків і зрозумів, що без праці може витримати їх погляди. Пір'їнка у його руці не тремтіло. Коли він заговорив, слова злітали з мови одне за іншим, складаючись в чіткі, зв'язкові пропозиції. Вони могли не підтримати його, хоча він сподівався, що підтримають, що дідусь помиляється, але відчувалося, що вони готові слухати.


— Ви знаєте, хто я, — почав він. — Тіан Джеффордс, син Люка, чоловік Залии Хуник. У нас п'ятеро дітей, дві пари близнюків і ще один син.


По залу пробіг тихий шепіт, можливо, люди говорив один одному, які ж Тіан і Залия щасливі, що у них народився і єдина дитина. Тіан почекав, поки знову запанує тиша.


— Я прожив в Кальє все життя. Я ділив з вами свою долю, ви зі мною — свою. А тепер прошу, щоб ви вислухали мене.


— Ми говоримо спасибі, сей, — вони пробурмотіли. Стандартний, нейтральний відповідь, але і він надихнув Тіана.


— Скоро прийдуть Вовки. Мені повідомив про це Енді. Тридцять днів, від місяця до місяця, і вони будуть тут.


Знову бурмотіння. Тіан чув у ньому відчай і лють, але не здивування. Коли справа стосувалася розповсюдження новин, Енді не було рівних.


— Навіть ті з нас, хто вміє читати і писати, не можуть нічого написати, бо немає паперу, — продовжив Тіан, — тому я не можу сказати з певністю, коли вони приходили в останній раз. Нічого не записується, ви знаєте, все передається з уст в уста, від старих до молодих. Але я пам'ятаю, що вже ходив в штанях, отже, пройшло більше двадцяти років...


— Двадцять чотири, — крикнули з далеких рядів.


— Ні, двадцять три, — заперечив хтось із сидячих попереду. Чоловік піднявся. Рубен Каверра, пухкий, завжди усміхнений товстун. Але тепер посмішка зникла з його обличчя, на ньому відбивалася тільки печаль. Вони взяли мою сестричку, Рут, так що можете мені повірити.


Знову шепіт, на цей раз виражає згоду. Чоловіки могли б розсістися по всьому залу, але вважали за краще сісти в тісноті, щоб відчувати плече один одного. Інший раз і незручність є свої плюси, відзначив про себе Тіан.


— Ми грали під великою сосною перед будинком, коли вони прийшли, — продовжив Рубен. — З тих пір я кожен рік залишав на дереві карб. Навіть після того, як її привезли назад, продовжував залишати. Зараз їх двадцять три, отже, минуло двадцять три роки, — з цим він сів.


— Двадцять три-двадцять чотири, різниці немає, — знову заговорив Тіан. — Ті, хто був дитиною, коли Вовки приходили в останній раз, стали дорослими, у них самих з'явилися діти. Непоганий урожай для цих мерзотників. — Він помовчав, даючи їм можливість самим прийти до думки, яку збирався озвучити. — Якщо ми дозволимо цьому статися, якщо ми дозволимо Вовкам забрати наших дітей в Тандерклеп і повернути рунтами.


— Так що ж ми можемо зробити? — в розпачі вигукнув хтось із чоловіків, що сидять в середніх рядах. — Вони ж нелюди! — і по залу пробіг приголосний шепіт.


Піднявся один з Менні, в темно-синьому плащі на худих плечах. Погляд його темних очей оббіг сидять. Вони не були божевільними, ці очі, але Тіан здалося, що і розсудливості в них небагато.


— Вислухайте мене, прошу вас.


— Ми говоримо спасибі, сей, — відповіли йому шанобливо, але стримано. Поява Менні в селі — явище рідкісне, а тут прийшли цілих вісім, натовп. Тіан радів їхньому приходу. Якщо у когось і виникали сумніви в серйозності ситуації, кращого підтвердження, ніж прихід Менні, просто не могло бути.


Двері Залу зборів відкрилася, і через поріг переступив ще один чоловік. У довгому чорному плащі. Зі шрамом на лобі. Ніхто, включаючи Тіана, його появи не помітив. Всі дивилися на Менні.


— Послухайте, що говорить Книга Менні: «Коли ангел смерті пролетів над Эйджипом, він убив первістка в кожному будинку, двері якого не була помазана кров'ю жертовного баранчика». Так говорить Книга.


— Хай живе Книга, — вигукнули інші Менні.


— Може, ми повинні вчинити так само, — продовжив Менні-оратор. Голос звучав спокійно, але на лобі люто пульсувала жила. — Може, ці тридцять днів нам перетворити на свято для тих, кого можуть відвести, а потім приспати їх, щоб вони заснули сном вічним, і окропити землю їх кров'ю. І нехай Вовки відвезуть на схід трупи, якщо буде в них таке бажання.


— Ти[5] божевільний, — відповів йому Беніто Кеш, обурено і одночасно мало не сміючись. — Ти і тобі подібні. Ми не збираємося вбивати наших дітей!


— А хіба ті, хто повертається, краще мертвих? — запитав Менні. — Величезні даремні тіла! Порожні, позбавлені розуму голови!


— Тут ти правий, але як щодо їх братів і сестер? — запитав Воун Эйзенхарт. — Вовки беруть тільки одного з близнюків, і ви це знаєте.


Піднявся другий Менні, з сріблястою бородою, що лежить на грудях. Перший сіл. Старий, його звали Хенчек, оглянув усіх, потім подивився на Тіана.


— Ти тримаєш пір'їнка, молода людина... я можу говорити?


Тіан кивнув, пропонуючи йому продовжити. Він не бачив нічого поганого в різноманітті думок. Нехай висловлюються. Бо не сумнівався, що вибирати доведеться лише між двома варіантами: або дозволити Вовкам, як було завжди, забрати по одній дитині з кожної пари близнюків, які не досягли повноліття, або вступити з ними в бій. Але для того щоб звузити вибір до цих двох варіантів, слід було зрозуміти, що всі інші — тупикові.


Старий заговорив повільно, із сумом у голосі:


— Це жахлива ідея, згоден. Але подумайте ось про що, сеі. Якщо Вовки прийдуть і знайдуть нас бездітними, вони, можливо, залишать нас у спокої на віки вічні.


— Ага, можуть залишити, — пробурмотів один із дрібних фермерів, Хорхе Естрада. — А можуть і не залишити. Менні-сей, невже ви готові перебити всіх дітей заради того, що ще тільки може бути?


Чоловіки схвально загули. Піднявся ще один дрібний фермер, Гаррет Стронг. На грубому, немов вирубаному з каменю особі зло блиснули очі. Перш ніж заговорити, він засунув за ремінь великі пальці.


— Краще вбити всіх. І себе, і дітей.


Хенчику ця пропозиція не здалося незвичайним. Як і іншим сімом Менні, які сидять поруч в однакових синіх плащах.


— Це варіант, — кивнув старий. — Ми готові його обговорювати, якщо буде на те згода інших, — і сів.


— Я не готовий, — пробурчав Гаррет Стронг. — Ніхто не відрізає собі голову, щоб не голитися. Чуєте мене?


Пролунав сміх, кілька вигуків: «Будь упевнений, чуємо і дуже добре». Гаррет сіл, сковывавшее його напруга спала, він нахилився до Воуну Эйзенхарту, зашептался з ним. Ще один ранчер, Дієго Адамс, уважно прислухався, не зводячи з них своїх чорних очей.


Піднявся черговий дрібний фермер, Баки Хав'єр. Сині очі збуджено блищали на маленькій голівці. Борідка не могла приховати практично повної відсутності підборіддя.


— А може, нам на якийсь час піти? Що, якщо ми візьмемо дітей і вирушимо на захід? Далеко на захід, до рукава Великої Річки?


Кілька миттєвостей всі мовчки оцінювали цю сміливу ідею. Західний рукав Уайе знаходився практично в Серединному світі... де, за інформацією Енді, нещодавно з'явився величезний палац з зеленого скла, щоб через деякий час зникнути. Тіан уже збирався відповісти, але його випередив Ебен Тук, господар магазину. Тіан цьому тільки порадів. Він мав намір мовчати як можна довше. І висловитися вже після всіх.


— Ти чокнулся? — запитав він. — Вовки прийдуть, побачать, що нас немає, і спалять все дотла, ферми і ранчо, посіви і припаси, вершки і корінці. І до чого ми тоді повернемося?


— А якщо вони підуть за нами? — вставив Хорхе Естрада. — Ти думаєш, нас важко наздогнати таким, як Вовки? Вони все спалять, як сказав Тук, потім доженуть нас і все одно заберуть дітей!


Сидячі в залі схвально затопали. Почулися крики: «Справа каже справу».


— А крім того, — Нейл Фарадей підвівся, тримаючи перед собою величезне і брудне сомбреро, — вони ніколи не беруть всіх наших дітей. — В голосі виразно чувся переляк людини, який хотів залишити все як є, погоджуючись на погане, щоб не допустити найгіршого. Тіан аж скрипнув зубами. Такої точки зору він найбільше боявся. Покірності долі.


Один з Менні, молодий і безбородий, різко, зневажливо розсміявся.


— Ага, з двох спасеться один. А значить, все добре, чи не так? Нехай Господь благословить тебе!


Він міг сказати щось ще, але кістляві пальці Хенчика стиснули передпліччя молодої людини. Він замовк, але не опустив в покорі голови. Очі палали вогнем, губи перетворилися в білу смужку.


— Я не кажу, що це добре, — Нейл почав крутити сомбреро, — але ми повинні дивитися правді в обличчя. Вони не беруть всіх дітей. Ось моя дочка Джорджина, розумна, весела, спритна...


— Ага, а твій син Джордж — пустоголовый здоровань, — перервав його Бен Слайтман. Він працював на ранчо у Эйзенхарта, своєї ферми у нього не було, але дурнів на дух не переносив. Бен зняв окуляри, протер їх банданою, повернув на перенісся. — Я бачив, як він сидів на східцях магазину, коли проїжджав по вулиці. Він і ще кілька пустоголових...


— Але...


— Я знаю, — знову Слайтман не дав йому договорити, — це важке рішення. Можливо, кілька пустоголових краще, ніж загальна смерть. — Він помовчав. — Або якби вони забирали всіх дітей, а не половину.


І Слайтман сів під крики: «Справа говорить» і «Спасибі, сей».


— Вони ніколи не залишали нас без усього, — заговорив ще один дрібний фермер, землі якого знаходилися на захід від житла Тіана, біля кордону Кал'ї. Його звали Луїс Хейкокс, і в голосі вчувалася гіркота. А в усмішці, яка изгибала губи під вусами, геть відсутня веселість. — Ми не будемо вбивати наших дітей. — Він подивився на Менні. — При всій повазі до вас, я не вірю, що навіть ви зважитеся на таку, коли доведеться від слів переходити до справи. У всякому разі, якщо і сподобитеся, то не всі. Ми не можемо зібрати пожитки і рушити на захід або в будь-якому іншому напрямку, адже тоді доведеться залишити наші ферми. Вовки їх спалять, це точно, а потім все одно прийдуть за нашими дітьми. Вони їм потрібні, вже не знаю чому.


Все завжди зводиться до одного: більшість з нас фермери. Ми сильні, коли маємо справу з землею, слабкі — коли ні. У мене двоє дітей, їм по чотири роки, я люблю їх обох, і серце обливається кров'ю при думці, що доведеться втратити. Але я віддам одного, щоб зберегти другого. І ферму. — Навколо схвально зашепотіли. — А яке інше рішення ми можемо взяти? Я скажу так: злити Волков — найгірша з помилок, яку ми можемо допустити. Якщо, звичайно, не зможемо дати їм бій. Якщо зможемо, я — за. Хоча просто не збагну, що ми їм протиставимо?


Тіан відчував, як від кожного слова Хейкокса стискається серце. Цей чоловік просто вибивав грунт з-під ніг. Боги і Людина-Ісус!


З лави підвівся Уейн Оуверхолсер, самий процвітаючий фермер Кал'ї Брін Стерджис, доказом чого служив значний живіт.


— Вислухайте мене, прошу вас.


— Ми говоримо спасибі, сей, — вони пробурмотіли.


— Скажу вам, що ми повинні зробити. — Він озирнувся. — Те ж саме, що робили завжди. Хто-небудь з вас хоче запропонувати битися з Вовками? Є серед нас божевільні? Чим будемо битися? Камінням і списами? Кількома луками і гвинтівками? Такими ось заржавленными, як у нього? — Він тицьнув пальцем у Эйзенхарта. — Думаю, у всій Кальє ми наберемо штуки чотири.


— Не треба сміятися над моєю залізною стрілялкою, синку, — відповів Эйзенхарт, але із сумною посмішкою.


— Вони прийдуть і візьмуть наших дітей. — Уейн знову Оуверхолсер обвів поглядом присутніх у залі чоловіків. — Деяких з них. А потім залишать нас у спокої на ціле покоління. А то й більше. Так є, так було, я кажу, не можна і намагатися що-небудь змінити.


Багато хто, схоже, не погодилися з Оуверхолсером, але він почекав, поки гомін замовкне.


— Двадцять три роки або двадцять чотири, особливої різниці немає, — продовжив він, коли запанувала тиша. — У будь-якому випадку це довгий період. Довгий період миру. Можливо, ви дещо забули, друзі. Наприклад, що діти в принципі та ж пшениця або кукурудза. Бог пошле нових. Знаю, змиритися з цим важко, але так ми жили і так повинні жити.


Тіан не став чекати відповідної реакції. Чим далі вони йшли цією дорогою, тим менше залишалося в нього шансів, що вдасться їх розгорнути. Він підняв пір'їнка опопанакса і вигукнув:


— Послухайте, що я скажу! Послухайте мене, прошу вас!


— Ми говоримо спасибі, сей, — відгукнулися чоловіки. Оуверхолсер недовірливо дивився на нього.


«Ти правий в тому, що так дивишся на мене, — подумав фермер. — Тому що я ситий по горло цим боягузливим здоровим глуздом».


— Вейн Оуверхолсер — розумна людина, людина, що добився багато чого, — почав Тіан, — і з цих причин мені не хочеться сперечатися з ним. Є ще причина: за віком він міг бути мені батьком.


— А ти впевнений, що він не твій батько? — крикнув Росситер, єдиний найманий працівник Гаррета Стронга. Звичайно ж, усі засміялися, навіть Оуверхолсер посміхнувся жарту.


— Синку, якщо ти не хочеш сперечатися зі мною, так і не сперечайся, — зауважив Оуверхолсер. Губи його все ще були зворушені посмішкою.


— Але я повинен. — Тіан почав походжати перед рядами лавок. В руці мірно покачивалось іржаво-червоне пір'їнка опопанакса. Тіан трохи підвищив голос, щоб усі зрозуміли: тепер він говорить не тільки з великим фермером. — Я повинен, бо сей Оуверхолсер досить старий, щоб бути мені батьком. Його діти виросли, як ви всі знаєте, і, наскільки мені відомо, їх було всього двоє, одна дівчинка і хлопчик. — Він витримав театральну паузу, а потім завдав удару: — які Народилися з перервою в два роки — іншими словами, по одному. Тобто недоступні для Вовків. — Вимовляти цих слів не потрібно. Всі і так зрозуміли. І зашепотіли.


Оуверхолсер густо почервонів.


— Навіщо ти це сказав? Я говорив в загальному, незалежно від того, скільки дітей народжується відразу, один або двоє! Дай мені пір'їнка, Джеффордс. Мені ще є що сказати.


Але чоботи почали тарабанити по підлозі все сильніше і сильніше. Оуверхолсер сердито озирнувся, з червоного став багряним.


— Я кажу! — заревів він. — Чи ви не хочете мене слухати, питаю я вас?


У відповідь пролунало: «Ні», «Не тепер», «Пір'їнка у Джеффордса», «Сідай і слухай». Тіан зрозумів, Оуверхолсер пізнає на власному досвіді, нехай і запізно, що в глибині душі найбагатших і найуспішніших в селі не люблять. Ці менш щасливі та менш хитрі (в більшості випадків перше йшло рука об руку з другим) могли знімати капелюха, коли багаті проїжджали мимо на возі або в двуколке, могли послати зарезанную свиню або теляти в знак подяки за допомогу, надану найманими працівниками багатія при будівництві будинку або комори, багатим могли аплодувати на загальних зборах в кінці року за покупку піаніно, що тепер стояло в Павільйоні. Але тепер чоловіки Кал'ї з радістю вибивали чобітьми дріб по дерев'яній підлозі, користуючись нагодою «опустити» Оуверхолсера.


Оуверхолсер, що не звик до такого поводження, більш того, приголомшений тим, що сталося, зробив ще одну спробу:


— Можу я взяти пір'їнка, дай мені, прошу тебе!


— Ні, — відповів Тіан. — Пізніше, якщо захочеш, але не зараз.


Йому відповіли вигуками захоплення. Кричали в основному самі дрібні фермери і їх наймані працівники. Менні компанію їм не склали. Вони ще більше притиснулися один до одного, злившись у суцільний синє пляма посеред залу. Такий поворот подій явно поставив їх у глухий кут. Воун Эйзенхарт і Дієго Адамс тим часом перемістилися до Оуверхолсеру, зашепотіли з ним.


«У мене є шанс, — подумав Тіан. — І головне, використовувати його по максимуму».


Він підняв пір'їнка, і всі замовкли.


— Всім буде надана можливість висловитися, — нагадав він. — Що ж стосується мене, я кажу: ми не можемо й далі так жити, схиляти голови і стояти стовпом, коли Вовки приходять, щоб забрати наших дітей. Вони...


— Вони завжди повертають їх, — устряв найманий працівник, Фаррен Поселла.


— Вони повертають оболонку! — вигукнув Тіан, і його тут же підтримали кілька голосів: «Діло кажеш». Не так вже й багато, вирішив Тіан. Аж ніяк не більшість.


Він знову знизив голос. Не хотів нав'язувати їм свою думку. Оуверхолсер спробував, але нічого не домігся, незважаючи на свою тисячу акрів.


— Вони повертають оболонку, — повторив він. — А ми? Що відбувається з нами? Деякі можуть сказати, що нічого, що Вовки завжди були частиною нашого життя в Кальян Брін Стерджис, як ураган або землетрус. Однак це не так. Вони приходять сюди шість останніх поколінь, але не більше того. А люди живуть в Кальє більше тисячі років.


Старий Менні з кістлявими плечима і похмурим поглядом підвівся:


— Він каже правду, друзі. Фермери жили тут, а серед них і Менні, задовго до того, як темрява опустилася на Тандерклеп, не кажучи вже про прихід Волков.


В залі на слова старого відповіли здивованими поглядами. Його, схоже, така реакція цілком влаштувала, оскільки він кивнув і опустився на лаву.


— Тому якщо говорити про заведеному порядку речей, то Вовки в ньому є новий елемент, — продовжив Тіан. — Шість разів приходили вони за останні сто двадцять, сто сорок років. Хто знає? Ми, як ви знаєте, не дуже стежимо за часом.


Шепіт. Кивки.


— У будь-якому випадку приходять вони з кожним новим поколінням. — Тіан зауважив, що незгодні з ним люди почали групуватися навколо Оуверхолсера, Эйзенхарта і Адамса. До них прилучитися, а міг і не примкнути Бен Слайтман. Він вже зрозумів, що їх не переконати, якби він навіть голосом ангела. Що ж, вирішив Тіан, він обійдеться без них. Якщо, звичайно, інші підуть за ним. — Раз у покоління з'являються вони і скільки дітей забирають з собою? Три дюжини? Чотири? У сея Оуверхолсера, можливо, тоді й не було дітей, але у мене вони є, і не одна пара близнюків, а дві. Хеддон і Хедда, Лайман і Ліа. Я люблю всіх чотирьох, але через місяць двох з них заберуть. А тому вони повернуться рунтами. Позбувшись тієї іскорки, яка перетворює кожного з нас людини.


«Слухайте його, слухайте його», — прокотилося по залу.


— У скількох з вас є близнюки, у яких волосся ростуть тільки на голові? — запитав Тіан. — Підніміть руки!


Шестеро чоловіків підняли руки. Потім вісім. Дванадцять. Всякий раз, коли Тіан думав, що все, порушувалася ще одна неохоча рука. Врешті-решт він нарахував двадцять дві руки, і, зрозуміло, в Зал зборів прийшли не всі, хто мав дітей. Він побачив, як скривився Оуверхолсер, побачивши таку кількість піднятих рук. Дієго Адамс також підняв руку, і Тіан задоволено відзначив, що він трохи відсунувся від Оуверхолсера, Эйзенхарта і Слайтмана. Троє Менні підняли руки. Хорхе Естрада. Луїс Хейкокс. І багато інших, яких він знав. Нічого дивного в цьому не було, в Кальє він знав практично всіх. За винятком, можливо, декількох бродяг, які працювали на маленьких фермах за мізерну платню і гарячий обід.


— Всякий раз, коли вони приходять і забирають наших дітей, вони несуть також шматочок нашого серця і душі. — Тіан чітко вимовляв кожне слово.


— Та перестань, синку, — подав голос Эйзенхарт. — Ти вже перегибаешь...


— Заткнися, ранчер, — перебив його чоловік, який прийшов останнім, зі шрамом на лобі. Голос його тремтів від злості і презирства. — Пір'їнка у нього. Так дай йому висловитися.


Эйзенхарт розвернувся, щоб подивитися, хто сміє з ним розмовляти в такому тоні. Побачивши, нічого не сказав у відповідь. Тіана це не здивувало.


— Спасибі тобі, Пер, — подякував його Тіан. — Я вже закінчую. Все думаю про дерева. Якщо зірвати з міцного дерева все листя, воно виживе. Якщо вирізати на стовбурі багато імен, воно відростить нову кору. Можна навіть взяти частину ядрової деревини, і дерево вистоїть. Але якщо знову і знову брати ядровую деревину, настане момент, коли загине навіть найміцніше дерево. Я бачив, як таке сталося на моїй фермі, і це жахливо. Дерево вмирає зсередини. Ти бачиш, як листя жовтіє спочатку біля стовбура, потім жовтизна поширюється по гілках, до самих кінчиків. Ось що роблять Вовки з нашою маленькою селом. Ось що вони роблять зі всієї Кальей.


— Слухайте його! — вигукнув Фредді Росаріо з сусідньої ферми. — Слухайте його уважно! — У Фредді теж були близнюки, але, можливо, їм нічого не загрожувало, тому що вони ще смоктали груди.


— Ти кажеш, — Тіан дивився на Оуверхолсера, — що вони вб'ють нас і спалять всю Калью від сходу до заходу, якщо ми не віддамо наших дітей і будемо воювати з ними?


— Ага, — кивнув Оуверхолсер. — Я так кажу. І не я один. — Сиділи навколо нього схвально загули.


— Однак кожен раз, коли ми стоїмо, опустивши голови і з порожніми руками, і дивимося, як у нас забирають дітей, вони ще глибше вгризаються в ядровую деревину дерева, яке зветься нашої селом. — Тепер голос Тіана гримів, він стояв, високо піднявши над головою пір'їнка. — Якщо ми не зробимо спроби битися з Вовками і захистити наших дітей, ми все одно помремо! Ось що кажу я, Тіан Джеффордс, син Люка! Якщо ми не зробимо спроби битися з Вовками і захистити наших дітей, ми станемо рунтами!


— Слухайте його! — залунали крики. Багато захоплено затопали чобітьми. Дехто навіть зааплодував.


Джордж Телфорд, ще один ранчер, щось прошепотів Эйзенхарту і Оуверхолсеру. Вони вислухали його, кивнули. Телфорд піднявся. Сивочолий, засмаглий, з иссеченным вітром мужнім обличчям, які так подобаються жінкам.


— Ти все сказав, синку? — по-доброму запитав він, як питають дитини, не награвся він і чи не пора йому спати.


— Так, мабуть. — Раптово Тіана охопив відчай. За багатством і розмірами ранчо Телфорд не міг змагатися з Воуном Эйзенхартом, але набагато перевершував його красномовством. І Тіан злякався, що пропустить здавалася вже настільки близькою перемогу.


— Так я можу взяти пір'їнка?


У Тіана виникла думка не віддавати пір'їнка, але який у цьому був сенс? Він сказав все, що міг. Зробив усе, що в його силах. Може, йому і Залии зібрати пожитки і з дітьми рушити на захід, до Серединного світу? Все-таки до приходу Волков, якщо вірити Енді, майже тридцять днів. А за тридцять днів можна піти далеко.


Він передав пір'їнка.


— Ми глибоко цінуємо жар душі молодого сея Джеффордса і, зрозуміло, ніхто не сумнівається в його особистій хоробрості, — заговорив Джордж Телфорд, притискаючи пір'їнка до лівій половині грудей, над серцем. Оглядаючи присутніх, він намагався зустрітися поглядом, дружнім поглядом, з кожним. — Але ми повинні думати про дітей, які залишаться, так само як і про тих, яких заберуть, чи не так? Іншими словами, ми повинні захищати всіх дітей двійні, трійні або одинаки, як Аарон сея Джеффордса.


Тут Телфорд повернувся до Тіан.


— Що ти скажеш своїм дітям, коли Вовки застрелять їх мати і, можливо, подпалят прадіда своїми променевими трубками? Як ти поясниш їх крики, заспокоюючи дітей? Як заткнеш носи, щоб вони не відчували запаху палаючої шкіри і гарячих посівів? І це ти називаєш спасінням душ? Або ядрової деревини якогось вигаданого тобою дерева?


Він замовк, даючи Тіан шанс відповісти, але Тіан не знав, що сказати. Він розумів, що Телфорд переламав ситуацію... і відчував, що Телфорд йому не по зубах. Солодкоголосий сучий син Телфорд, вік якого дозволяв не турбуватися про те, що Вовки на своїх сірих конях пріскачут до його будинку.


Телфорд кивнув, як би показуючи, що нічого іншого, крім мовчання, він від Тіана не очікував, і знову повернувся до лавок.


— Коли Вовки приходять, вони приходять зі зброєю, що стріляє вогнем, променевими трубками, ви знаєте, і гвинтівками, і літаючими металевими штуковинами. Забув, як вони називаються...


— Дзижчать кулі, — підказав один.


— Стрекотуны, — крикнув другий.


— Лопастники, — додав третій.


Телфорд кивнув і лагідно посміхнувся. Вчитель, хвалящий хороших учнів.


— Як не назви, вони літають по повітрю, вишукуючи мета, а коли сідають, випускають з себе обертові лопаті гострі, як бритва. У п'ять секунд вони можуть розрубати людини від голови до п'ят, залишивши від нього лише коло крові та волосся. Можете не сумніватися, я правду кажу, бо бачив таке на власні очі.


— Слухайте його, слухайте його уважно! — закричали з лавок. Очі чоловіків округлилися від переляку.


— Вовки і самі страшні. — Телфорд плавно переходив від однієї страшної історії, які розповідають біля багаття, до іншої. — Виглядають вони як люди, але насправді вони нелюди, величезні і жахливі. А ті, кому вони служать в Тандерклепе, ще страшніше. Вампіри, як я чув. З тілом людини і головами птахів і тварин. Ходячі трупи. Воїни Червоного Ока.


Чоловіки зашушукались. Навіть Тіан відчув, як холодок пробіг у нього по спині при згадці Очі.


— Волков я бачив сам, про решту мені тільки говорили, — продовжував Телфорд. — І нехай я не вірю всьому, але багато чого я вірю. А тепер залишимо осторонь Тандерклеп і тих, хто живе там. Давайте обмежимося Вовками. Вовки — наша проблема, і проблема серйозна. Особливо коли вони приходять, озброєні до зубів! — Він похитав головою, похмуро посміхнувся. — Так що ж нам робити? Може, нам вдасться посшибать їх з коней нашими вилами і мотиками, сей Джеффордс? Ти думаєш, вдасться?


Презирливий сміх підтримав його слова.


— У нас немає зброї, щоб боротися з ними. — Тепер Телфорд говорив сухо, по-діловому, як людина, що підводить підсумок. — Навіть якщо б і було, ми — ранчери і фермери, а не солдати. Ми...


— Закінчуй зі своїми боягузливими промовами, Телфорд. Тобі повинно бути соромно за них.


Багато ахнули, почувши настільки різку відповідь. Кістки захрумтіли, коли чоловіки поверталися, щоб подивитися, хто посмів її вимовити. І побачили, як з одного із задніх лав повільно піднімається той, хто прийшов останнім, сивочолий чоловік у чорному плащі і сорочці з коміром-стійкою. У світлі гасових ламп на його лобі яскраво виділявся шрам у формі хреста.


Старий.


Телфорд досить швидко прийшов у себе, але, коли заговорив, по голосу відчувалося, що він остаточно не оговтався від такого кричущого порушення традиції.


— Вибач, батько Каллагэн, але пір'їнка у мене...


— До біса твоє божественне пір'їнка і до біса твої боягузливі поради, — відрізав Каллагэн. Пройшов по проходу на ногах, що погано гнуться, позначався артрит. Не такий старий, як старійшина Менні, набагато молодше дідуся Тіана (який заявляв, що старша за нього нікого немає навіть у Кальє Локвуде на півдні), і, проте, він здавався старшим їх обох. Старше вічності. За це говорили і його очі, що дивилися на світ з-під шраму на лобі (Залия стверджувала, що він сам вирізав цей хрест), в яких читалася мудрість століть, і, навіть більшою мірою, його голос. Хоча він прожив у Кальє досить довго, щоб побудувати церкву дивним Людині-Ісуса і навернути в свою віру половину жителів, навіть незнайомець ніколи б не прийняв Пера Каллагэна за місцевого. Його інородність виявлялася і у вимові, і в багатьох словах, які до нього в Кальє ніхто не чув («вуличний жаргон», як він їх називав), знайомі слова знаходили в його вустах новий сенс. Не викликало жодних сумнівів — він прийшов з одного з інших світів, про існування яких постійно твердили Менні, хоч сам ніколи про це не розповідав, а Калья Брін Стерджис давно вже стала йому будинком. Та безумовну повагу, яким він користувався, давало йому повне право говорити, коли у нього виникло таке бажання. І навряд чи хто смів заперечити це право, з пір'їнкою або без.


Нехай і молодше дідуся Тіана, Каллагэн все одно був Старим.


4


А тепер він дивився на чоловіків Кал'ї Брін Стерджис, не удостоївши Джорджа Телфорд і поглядом. Пір'їнка поникли в руці Телфорд. Він сів на лаву першого ряду, не віддавши його ні Старому, ні Тіан.


Каллагэн почав з одного з жаргонних виразів, але перед ним сиділи фермери, так що пояснень не потрібно.


— Це все куряче лайно.


Він знову оглянув присутніх. Багато хто не зважилися зустрітися з ним поглядом. А за мить навіть Эйзенхарт і Адамс опустили очі. Оуверхолсер не опустив, але під важким поглядом Старого ранчер якось зіщулився, ніби відчуваючи за собою провину.


— Куряче лайно, — повторив чоловік у чорному плащі, карбуючи кожен склад. Маленький золотий хрестик блищав у нього під коміром. На лобі другий хрест (Залия вірила, що він вирізав його сам, відкупляючи якийсь страшний гріх) у світлі гасових ламп виглядав як тавро.


— Цей хлопець не належить до моєї пастви, але він правий, і я думаю, що ви все це знаєте. Ви знаєте це серцем. Навіть ти, містер Оуверхолсер. І ти, Джордж Телфорд.


— Нічого такого я не знаю, — відповів Телфорд слабким, ледь чутним голосом, зовсім втратили колишню переконливість.


— Брехня видно в очах, ось що сказала б тобі, моя мати, — і Каллагэн сухо посміхнувся йому. Я б не хотів, щоб мені ось так посміхалися, подумав Тіан, і тут же Старий повернувся до нього. — Ніколи не чув, щоб хтось міг сказати про це краще, ніж ти сьогодні, мій хлопчик. Спасибі, сей.


Тіан вдалося підняти руку і видавити з себе посмішку. Він раптом перетворився на персонажа дурного ярмаркового спектаклю, який рятується в самий останній момент завдяки втручанню надприродної сили.


— Я дещо знаю про боягузтво, можете мені повірити. — Каллагэн вже звертався до людей, які сидять на лавках чоловікам. Підняв праву руку, спотворену, викривлену, що нагадує суху гілку, подивився на неї, опустив. — Можна сказати, маю особистий досвід. Знаю, як одне боягузливе рішення веде до іншого... третій... четвертий... і так далі, поки не наступає момент, коли вже надто пізно давати задній хід, коли вже неможливо що-небудь змінити. Містер Телфорд, запевняю вас, дерево, про яке говорив молодий містер Джеффордс, не вигадане. Калья в смертельній небезпеці. Ваші душі в смертельній небезпеці.


— Слався Марія благодатна, — вигукнув хтось з лівої сторони проходу, — та Господь з тобою. Так буде благословенний плід твого лона, і...


— Зав'язуй, — гаркнув Каллагэн. — Прибережи ці слова до неділі. — Його очі, сині іскри в темних глибинах очниць, перебігали з одного обличчя на інше. — У цей вечір треба забути про Бога, Марії і Людину-Ісуса. Треба забути про променеві трубки і дзижчать кулі Волков. Ви повинні битися. Ви — чоловіки Кал'ї, чи не так? От і будьте чоловіками. Вистачить вести себе як собаки, повзли на животі, щоб вилизати чоботи жорстокого господаря.


Оуверхолсер густо почервонів і почав підніматися. Дієго Адамс схопив його за руку і щось шепнув на вухо. На мить Оуверхолсер застиг, зависнувши над лавою, потім опустився на неї.


— Звучить красиво, падре, — заговорив Адамс з сильним акцентом. — Звучить сміливо. Однак є кілька питань. Один вже поставив Хейкокс. Як ранчери і фермери зможуть протистояти озброєним до зубів вбивцям?


— Найнявши своїх збройних вбивць, — відповів Каллагэн.


На мить запанувала повна, абсолютна тиша. Здавалося, відповідь Старого пролунав на нікому не знайомому мовою. Нарешті Адамс зважився:


— Я не розумію.


— Зрозуміло, не розумієш, — відповів йому Старий. — Тож слухай і набирайся мудрості, ранчер Адамс, і ви слухайте і набирайтеся мудрості. В шести днях шляху до північно-заходу від нас троє стрільців і один підмайстер йдуть по Стежці Променя на південний схід. — Він посміхнувся їх здивованим поглядам. Повернувся до Слайтману. — Підмайстер трохи старше твого сина Бена, але він вже швидкий, як змія, і смертельно небезпечний, як скорпіон. Решта ще швидше і небезпечніше. Я дізнався про це від Енді, який їх бачив. Вам потрібні могутні захисники? Вони у мене є. Я це гарантую.


На цей раз Оуверхолсер піднявся в повний зріст. Обличчя його палало, як в лихоманці. Товстий живіт тремтів.


— Що це ще за вечірня казка для малят? — прогарчав він. — Якщо такі люди і існували, вони канули в небуття разом з Гилеадом. А Гилеад вже тисячу років, як перетворився на пил.


Ніхто не підтримав Оуверхолсера, не спробував заперечити його слова. Ніхто не розкрив рота. Всі немов скам'яніли, перетворені в статуї одним магічним словом: стрілки.


— Ти помиляєшся, — спокійно відповів Каллагэн, — але нам немає потреби сперечатися про це. Краще поїхати і побачити все власними очима. Я думаю, вистачить маленького загону. Джеффордс... я... як щодо тебе, Оуверхолсер? Хочете поїхати?


— Немає ніяких стрільців! — заревів Оуверхолсер.


За його спиною піднявся Естрада.


— Батько Каллагэн, так зійде на тебе благодать Божа...


— ...і ти Джордж.


— ...але якщо навіть стрілки і є, як вони втрьох зможуть протистояти сорок чи шістдесят? І ці сорок чи шістдесят не звичайні люди — Вовки!


— Слухайте його, діло говорить, — вигукнув Ебен Тук, господар магазину.


— І з чого їм боротися за нас? — продовжив Естрада. — Ми з року в рік ледве зводимо кінці з кінцями. Що ми можемо їм запропонувати, крім гарячої їжі? Хіба хто-небудь погодиться вмирати за обід?


— Слухайте його, слухайте його! — хором вигукнули Телфорд, Оуверхолсер і Эйзенхарт. Інші ритмічно загупали підборами по дощок підлоги.


Старий почекав, поки шум припиниться.


— У мене є книги. З півдюжини.


І хоча багато чули про книги, сама думка, що вони дійсно існують, що до них, до паперу, навіть можна доторкнутися, викликала зітхання подиву.


— Згідно з однією з них, стрільцям заборонено брати винагороду за свої послуги. Начебто тому, що вони ведуть свій рід від Артура Эльда.


[6]— Эльд! Эльд! — зашептали Менні, і кілька кулаків піднялися в повітря, з відстовбурченими мізинцем і вказівним пальцем. «На роги їх, — подумав Старий. — Вперед, Техас». Йому вдалося придушити смішок, але аж ніяк не посмішку, искривившую губи.


— Ти говориш про міцних хлопців, що бродять по землі і творять добрі справи? — глузливо запитав Телфорд. — Ти занадто старий, щоб вірити в такі байки, Пров.


— Не про міцних хлопців, — терпляче поправив його Каллагэн. — Про стрілках.


— Як зможуть троє чоловіків вистояти проти шістдесяти Вовків? — почув Тіан свій голос.


Енді повідав, що одним із стрільців була жінка, але Каллагэн розумів: не варто втомлювати присутніх у залі такими подробицями (хоча сидить в ньому проказнику і хотілося сказати про це).


— Це питання до їх лідера, Тіан. Ми його запитаємо. І вони будуть битися не тільки за гарячі обіди, чи знаєте. Зовсім не за обіди.


— Тоді за що ж? — запитав Баки Хав'єр.


Каллагэн думав, що вони захочуть дістати якийсь предмет, що лежав під мостинами його церкви. І Каллагэн того тільки радів тому, що предмет цей прокинувся. Старий, який колись втік з міста Салемс-Лот, розташованого в іншому світі, хотів від нього позбавитися. Адже не позбудься він від цього предмета в найближчому часі, його чекала неминуча смерть.


Ка прийшла в Калью Брін Стерджис. Ка — як вітер.


— Всьому свій час, містер Хав'єр, — відповів Каллагэн. — Всьому свій час, сей.


В Залі зібрань зашепотіли. Немов вітер надії і страху зашелестел над лавами.


Стрілки.


Стрілки на заході, що прийшли з Серединного світу.


І якщо це правда, хай допоможе їм Бог. Останнім дітям Артура Эльда, що йдуть до Кальє Брін Стерджис по Стежці Променя. Ка — як вітер.


— Час ставати чоловіками, — сказав їм Каллагэн. Під шрамом на лобі очі горіли, як лампи. Проте в голосі чулося і співчуття. — Час піднятися з колін, панове. Піднятися з колін і ступити на шлях істинний.


Частина 1


СТРИБОК


## Глава 1


Особа на воді


1


«Час — особа на воді». Приказка з далекого минулого, з далекого Меджиса. Едді Дін ніколи там не був.


І одночасно був, у певному сенсі. Одного разу вночі, коли вони встали табором на А-70, канзаської платній автостраді, в Канзасі, якого не було у його світі, Роланд своєю розповіддю переніс туди всіх чотирьох: Едді, Сюзанну, Джейка і Ыша. Тієї ночі він розповів їм історію Сюзан Дельгадо, своєї першої коханої. Можливо, єдиною коханою. Історію про те, як він її втратив.


Приказка, можливо, відповідала дійсності в ті часи, коли Роланд був трохи старше Джейка Чемберза, але Едді вважав, що вона стала ще вірніше зараз, коли світ скручувався, як заводна пружина в давніх часах. Роланд сказав їм, що в Серединному світі більше не можна довіряти навіть таким аксіомам, як напрям стрілки компаса. Сьогоднішній захід завтра може стати південно-заходом — божевілля, та й тільки. І з часом відбувалися аналогічні дивацтва. Деякі дні, Едді міг у цьому заприсягтися, розтягувалися годин на сорок, а деякі ночі (на кшталт тієї, коли Роланд переніс їх у Меджис) здавалися ще довше. А потім приходив день, коли вечір наступав мало не після полудня, темрява буквально рвалася з-за обрію тобі назустріч. Звичайно ж, Едді задавався питанням, а не заблукало час в цих краях.


Вони виїхали з міста Лад на Блейне, монорельсовому поїзді. І цей Блейн Моно завдав їм чимало клопоту, тому що керуючий їм комп'ютерний мозок остаточно з'їхав з глузду. Едді вдалося вбити його своєю алогічністю («В цьому ти майстер, солоденький. Це в тебе від природи», — сказала йому тоді Сюзанна), і з поїзда вони вивантажилися в Топіку, розташованої зовсім не в тому світі, звідки Роланд «витягнув» Едді, Сюзанну і Джейка. Напевно, їм слід було радіти, що вони в ньому не жили, бо світ цей, де професійна баскетбольна команда Канзас-Сіті називалася «Монархс», «Кока-кола» — «Нозз-А-Ла», великий японський автомобільний концерн — «Такуро», а не «Хонда», вразила якась страшна хвороба, названа «супергриппом» і яка викосила практично все населення. «Так що засунь ці думки в свою «такуро спірит» і їдь далі», — подумав Едді.


Раніше він чітко відчував плин часу. Страх, звичайно, практично ні на секунду не відпускав його, він вважав, вони всі боялися, за винятком, можливо, Роланда. Але в тому, що він тримає руку на пульсі часу, сумнівів не було. Відчуття, що час вислизає від нього, не виникало, навіть коли вони крокували А-70 з патронами у вухах, дивлячись на застиглі автомобілі і слухаючи гнітюче деренчання того, що Роланд називав червоточиною.


Але після зустрічі в скляному палаці з приятелем Джейка Тік-Такому давнім знакомцем Роланда (Флеггом... або Мортеном... або, можливо, Мерліном) час змінилося.


«Не відразу, звичайно. Ми потрапили в цей чортовий рожевий куля... побачили, як Роланд помилково убив матір... і коли повернулися...»


Так, саме в той момент все і сталося. Вони прокинулися на узліссі, в тридцяти милях від Зеленого палацу. Раніше могли його бачити. Але відразу зрозуміли, що коштує він вже в іншому світі. Хтось... чи якась сила... перенесла їх над або крізь червоточину і залишила на шляху Променя. Хтось або щось подбав і про те, щоб забезпечити їм ленч: банки з газованою водою «Нозз-А-Ла» і куди більш знайоме печиво «Кіблер».


Поруч вони виявили насаджену на сучок записку від того типу, якого Роланд ледь не убив в палаці: «Відступіться від Вежі. Це моє останнє попередження». Безглуздість, інакше і не скажеш. Хіба міг Роланд відступитися від Вежі? З тим же успіхом можна було попросити його вбити прирученого Джейком путаника, оббілувати і засмажити до вечері. Жоден з них вже не міг відступитися від Темної Вежі Роланда. Хай допоможе їм Бог — кожен хотів пройти цей шлях до кінця.


«До темряви ще є час, — сказав Едді в той день, коли вони знайшли записку-попередження Флегга. — Ти хочеш використовувати його, чи не так?»


«Так, — відповів Роланд з Гилеада. — Давайте його використовуємо».


Що вони і зробили, слідуючи Стежці Променя, крокуючи по безкрайніх полях, розділеним смугами колючого чагарника. Ніде і ні в чому не виявляючи присутності людини. День за днем, ніч за ніччю низькі хмари затягують небо. Але оскільки вони йшли Стежкою Променя, над їх головами хмари часом розходилися, оголюючи острівці синяви, шкода лише, що ненадовго. Одного разу вночі вони побачили повний місяць, а на ній — особа з неприємним прищуром і хитрою усмішкою торговця-мешочника. За підрахунками Роланда виходило, що зараз пізнє літо, але Едді схилявся до того, що глибока осінь: трава пожухла і пожовкла, з рідкісних дерев облетіла листя, так і кущі стояли голі. Дичину траплялися все рідше, і вперше за довгі тижні, з тих пір, як вони покинули ліс Шардика, ведмедя-кіборга, їм доводилося лягати спати на порожній шлунок.


Але все це, думав Едді, дратувало куди менше, ніж відчуття втрати часу: воно більше не поділялося на години, дні, тижня, пори року. Місяць могла підказувати Роланду, що літо закінчується і настає осінь, але навколишній світ виглядав як в перший тиждень листопада, дрімав, готуючись впасти в зимову сплячку.


Час, до такого висновку прийшов Едді в той період, здебільшого створюється зовнішніми подіями. Коли трапляється багато всякого і різного, воно ніби біжить швидко. Якщо ж не трапляється нічого, крім звичної рутини, воно сповільнюється. А коли взагалі нічого не відбувається, просто зникає. Збирає речі і відправляється розважитися на Коні-Айленд. Дивна, але правда.


«Невже нічого не відбувається?» — задавався питанням Едді (а оскільки в нього не було іншого заняття, окрім як штовхати перед собою коляску Сюзанни, перетинаючи одне пусте поле за іншим, часу для пошуку відповіді йому вистачало). Єдиною аномалію, яка мала місце після повернення з Магічного кристала, це, як назвав його Джейк, Загадкове число, але, можливо, воно нічого не значило. Їм довелося вирішувати математичну загадку в Колисці Лада, щоб отримати доступ до Блейну, і Сюзанна припустила, що Магічне число — відрижка тієї самої загадки. Едді сумнівався в її правоті, але, чорт забирай, погоджувався прийняти припущення як одну з версій.


Ну справді, що могло бути такого особливого в числі дев'ятнадцять? Це ж треба, Загадкове число. Після деякого роздуми Сюзанна сказала, що це просте число, як і ті числа, що відкрили ворота між ними і Блейном Моно. Едді додав, що це єдине число, що стоїть між вісімнадцятьма і двадцятьма всякий раз, коли він вважав до двадцяти. Джейк розсміявся і запропонував йому не нести нісенітницю. Едді, який сидів біля самого вогнища і свежевавший кролика (цього кролику треба було приєднатися до вже освежеванным кішку і собаку в його заплічному мішку), попросив Джейка не насміхатися над його єдиним талантом.


2


Можливо, вони йшли по Стежці Променя вже п'ять чи шість тижнів, коли натрапили на дві подвійні колії, по яких ніхто не їздив бог знає скільки років, але в те, що колись це була дорога, сумнівів не виникало. Вона не тяглася вздовж Стежки Променя, але Роланд все одно звернув на неї. Дорога, сказав він, проходить досить близько від Стежки, і їх це цілком влаштує. Едді сподівався, що дорога допоможе їм відновити тимчасову орієнтацію, але марно. Правда, вона йшла не тільки вперед, але і вгору, а навколо зникали всі ті ж пустельні поля. Нарешті вони вийшли на гребінь хребта, який простягнувся з півночі на південь. По інший бік гребеня дорога пірнала в темний ліс. Прямо-таки дрімучий ліс з казки, подумав Едді, коли вони заглибилися в нього. Сюзанна підстрелила оленя на другий день їх перебування в лісі (а може, на третій або четвертий), і м'ясо, після вегетаріанських «буріто по-стрелецки», здавалося божественним стравою, але в гущавині не ховалися ні велетні-людоїди, ні тролі. Не зустрілися їм також і ельфи або хто інший. Як, втім, і другий олень.


— Я все шукаю льодяникової будиночок. — Едді картинно озирнувся. Вони вже кілька днів йшли по дорозі, що в'ється поміж величезних дерев. А може, й цілий тиждень. Напевно він знав лише одне: Стежка Променя десь поруч. Вони бачили її в небі... і відчували її близькість.


— Який ще льодяникової будиночок? — спитав Роланд. — Це ще одна історія? Якщо так, хотілося б її почути.


Звичайно, йому хотілося. Він обожнював історії, особливо ті, що починалися словами: «Давним-давно, коли всі жили в лісі...» Але слухав якось дивно. Трохи відсторонено. Одного разу Едді згадав про це Сюзанні, і та миттєво знайшла пояснення, що частенько траплялося з нею. Сюзанна володіла дивовижною здатністю, зазвичай властивої поетам, виражати почуття словами, схоплювати їх на льоту.


— У тебе склалося таке враження, тому що він не слухає, як дитина перед сном, — сказала вона Едді. — Ти-то розраховував, що слухати він буде саме так, солоденький.


— А як же він слухає?


— Як антрополог, — без запинки відповіла вона. — Як антрополог, намагається зрозуміти незнайому йому цивілізацію за міфами і легендами.


Вона потрапила в десятку. І якщо Едді відчував якийсь внутрішній дискомфорт через те, що Роланд слухав не так, як йому хотілося, то причина була одна: в глибині душі Едді вважав якщо хтось і повинен слухати як вчений, так це він, Едді, а ще Сюзі і Джейк. Тому що вони прийшли з більш просунутого світу. Чи Не так?


Але чий би світ не був більш просунутим, всі четверо виявили, що багато історії належали обом світам, тільки називалися по-різному. Скажімо, історія, знайома Роланду під назвою «Оповідь Діани», практично нічим не відрізнялася від «Жінки і тигра», яку троє ньюйоркців читали в школі. Легенда про лорда Перті повторювала біблійну притчу про Давида і Ґоліяте. Роланд чув багато історій про Людину-Ісуса, який помер на хресті, покутником світу, і розповів Едді, Сюзанні і Джейку, що у Ісуса і його вчення багато послідовників в Серединному світі. Спільними для обох світів були і деякі пісні. Скажімо, «Безтурботна любов». Або «Гей, Джуд».


Едді ніяк не менше години розповідав Роланду історію про Гензеля і Гретель, перетворивши, сам того не підозрюючи, злобну, що поїдає дітей відьму в Риа з Кооса. Підійшовши до тієї частини оповідання, де відьма вирішила трошки відгодувати дітей, він перервався, щоб запитати Роланда: «Ти знаєш цю історію? Є у вас схожа?»


— Ні, — відповів Роланд, — такої історії я не знаю. Так що, будь ласка, розкажи її до кінця.


Едді і розповів, закінчивши стандартним: «А потім вони жили довго і щасливо».


Стрілець кивнув.


— Ніхто, звичайно, після такого не зможе жити щасливо, але дітей ми надаємо можливість з'ясувати це самим, чи не так?


— Так, — погодився з ним Джейк.


Ыш трусив біля ніг хлопчика і, як завжди, в його очах із золотим обідком, коли він дивився знизу вгору на Джейка, неприховане захоплення. «Так», — повторив вухань-плутаник, в точності копіюючи інтонацію хлопчика.


Едді обійняв Джейка за плечі.


— Дуже погано, що ти тут, а не в Нью-Йорку. Якби ти в Яблуці, Джейки-бій, напевно, вже здобув власного психоаналітика. Обговорював з ним проблеми, пов'язані з батьками. Добирався до суті нерозв'язаних конфліктів. Може, брав би високоякісні ліки. Що-небудь на зразок ріталіну[7].


— Знаєш, я б вважав за краще залишитися тут, — відповів Джейк, подивившись на Ыша.


— Так, — посміхнувся Едді. — Не можу тебе за це дорікнути.


— Такі історії називаються чарівними казками, — раптом сказав Роланд.


— Точно, — кивнув Едді.


— Тільки в цій казці чарівниць не було.


— Ні, — погодився Едді. — Скоріше це назва певної категорії історій. У нашому світі є детективні історії, історії в жанрі «саспенс», науково-фантастичні історії... жахи... вестерни... казки. Розумієш?


— Так, — відповів Роланд. — Так люди у вашому світі завжди в кожний конкретний момент хочуть слухати тільки одну історію? Тільки одного типу?


— Гадаю, що так, — відповіла йому Сюзанна.


— А хто-небудь у вас їсть м'ясо, тушковану з овочами?


— Вважаю, трапляється, — відповів Едді. — Але коли справа доходить до розваг, ми воліємо щось одне і не змішуємо м'ясо з картоплею. Хоча виходить нуднувато, якщо дивитися під таким кутом.


— І скільки, ви кажете, є цих чарівних казок?


Без запинки, практично в унісон, Едді, Сюзанна і Джейк промовили одне і те ж слово: «Дев'ятнадцять!» А миттю пізніше Ыш повторив його своїм хрипким голосом: «Дів-цать!»


Вони переглянулися і засміялися, бо слово «дев'ятнадцять» стало у них модним слівцем. Але в сміху чулася і тривога, тому що вся історія з дев'ятнадцятьма приймала досить-таки дивний оборот. Едді вирізав це число на боці своєї останньої фігурки тварини. Сюзанна і Джейк зізналися, що, збираючи хмиз для вечірнього багаття, всякий раз приносили оберемок з дев'ятнадцяти гілок. Ні один не міг сказати чому. Виходило якось само собою.


А потім настав ранок, коли Роланд зупинив їх посеред лісу, по якому вони йшли. Вказав на небо, просвечивающее крізь крислаті віти високого дерева. І ці гілки на тлі неба утворили число дев'ятнадцять. Саме дев'ятнадцять. Вони все це бачили, тільки Роланд побачив першим.


Однак Роланд, вірив в знаки і знамення точно так само, як Едді колись вірив у лампи розжарювання і акумуляторні батареї, не надавав особливого значення дивною і раптової закоханості свого ка-тету в це число. Вони все більше ставали єдиним цілим, міркував він, як і належить ка-тету, а тому думки, звички і навіть нав'язливі ідеї кожного поширювалися на всіх, як застуда. Він вірив, що в популяризації числа дев'ятнадцять певною мірою позначається вплив Джейка.


— Є у тебе така здатність, Джейк, — сказав він. — Не впевнений, що така ж сильна, як у мого давнішнього друга Олена, але, клянусь богами, сподіваюся на це.


— Я не розумію, про що ти говориш. — Джейк здивовано насупився. Едді зрозумів в принципі і здогадався, що Джейк теж зрозуміє з часом. Якщо, звичайно, час поверне собі звичний хід.


І в той день, коли Джейк приніс здобні кулі, це сталося.


3


Вони зупинилися, щоб перекусити (все ті ж вегетаріанські голубці, м'ясо оленя давно з'їли, а від печива «Кіблер» залишились тільки солодкі спогади), коли Едді зауважив, що Джейка з ними немає, і запитав стрілка, не знає, куди подівся хлопчик.


— Звернув трохи раніше, приблизно на полколеса, — і Роланд показав на дорогу рештою пальцями правої руки. — З ним все в порядку. Якщо би що сталося, ми б відчули. — Роланд подивився на свій голубець, відкусив без всякого ентузіазму.


Едді відкрив рот, щоб сказати щось ще, але Сюзанна випередила його:


— А ось і він. Привіт, солоденький, що це ти приніс?


В руках Джейк тримав кругляш розміром з тенісний м'яч. Тільки ці м'ячі безумовно не могли стрибати: з них в усі боки стирчали короткі ріжки. Коли хлопчик підійшов ближче, до ніздрів Едді долетів запах, чудовий запах, як у свіжоспеченого хліба.


— Думаю, їх можна їсти, — сказав Джейк. — Пахнуть вони як свіжий хліб, який моя мати або місіс Шоу, домоправительниця, завжди купували в «Забарс»[8]. — Він подивився на Сюзанну і Едді, посміхнувся. — Ви знаєте цей магазин?


— Я, звичайно, знаю, — відповіла Сюзанна. — Там продається все найкраще. М-М-м. Ну до чого добре пахнуть! Ти їх ще не їв, не так?


— Ні, звичайно. — Джейк запитливо подивився на Роланда.


Стрілок не став їх мучити, взяв один «м'яч», збив ріжки і вп'явся зубами в те, що залишилося.


— Здобні кулі, — пояснив він. — Не бачив їх вже бозна-скільки років. Така смакота. — Його сині очі блиснули. — Ріжки не їжте. Вони не отруйні, але гіркі. Ми можемо їх підсмажити, якщо у нас залишився оленячий жир. Смажені вони за смаком нагадують м'ясо.


— Непогана ідея, — кивнув Едді. — Їжте на здоров'я. Я ж, мабуть, утримаюся. Не подобаються мені ці гриби.


— Це не гриби, — відповів Роланд. — Швидше ягоди.


Сюзанна взяла куля, отломила ріжки, надкусила, тут же відправила в рот шматок побільше.


— Не варто тобі утримуватися, солоденький. Приятель мого батька, Поп Моуз, сказав би про них: «Краще не буває». — Вона взяла у Джейка ще один здобний куля, пройшлася великим пальцем по його шовковистою поверхні між ріжками.


— Можливо, — не став сперечатися Едді, — але в школі, готуючись до твору, я прочитав одну книгу, начебто вона називалася «Ми завжди жили в замку». Так там одна чокнутая дамочка отруїла всю свою родину такий ось смакотою. — Він нахилився до Джейка, підняв брови, розтягнув рот, як він сподівався, злісної усмішці. — Отруїла всю свою сім'ю, і вони померли в АГОНІЇ!


Едді звалився з колоди, на якому сидів, і почав кататися по голках і опалому листі, корчачи страшні пики і видаючи моторошні звуки. Ыш злякано бігав навколо нього, раз за разом пронизливо выгавкивая його ім'я.


— Припини, — сказав Роланд. — Де ти це взяв, Джейк?


— Он там. — Джейк вказав у ту сторону, звідки вони прийшли. — На галявині, яку побачив з дороги. Там цих куль повним-повно. Знову ж таки, якщо вам хочеться м'яса... Мені ось хочеться... так туди приходить всіляка звірина. Багато слідів і свіжий послід. — Його очі не відривалися від особи Роланда. — Дуже... свіжий... — говорив він як людина, яка ще погано володіє мовою.


Легка посмішка скривила куточки рота Роланда.


— Говори спокійно і просто. Що тебе турбує, Джейк?


Джейк відповів, ледь ворушачи губами:


— Поки я збирав здобні кулі, за мною спостерігали люди. — Він помовчав, потім додав: — Вони і зараз спостерігають за нами.


Сюзанна взяла черговий здобний куля, з захопленням оглянула його, піднесла до обличчя, щоб понюхати, як квітка.


— У тій стороні, звідки ми прийшли? Праворуч від дороги?


— Так, — відповів Джейк.


Едді підніс руку до рота, ніби хотів приглушити кашель.


— Скільки?


— Думаю, четверо, — відповів Джейк.


— П'ятеро, — поправив його Роланд. — Можливо, шестеро. Одна жінка. І хлопчик трохи старша за тебе, Джейк.


Джейк витріщився на нього:


— І як давно вони стежать за нами?


— З учорашнього дня. Прилаштувалися ззаду і йдуть слідом.


— І ти нам не сказав? — суворо запитала його Сюзанна, на цей раз навіть не потрудившись прикрити рот.


Роланд подивився на неї, в очах блиснула глузлива іскорка.


— Мені хотілося дізнатися, хто з вас першим почує їх. Відверто кажучи, я ставив на тебе, Сюзанна.


Вона холодно глянула на нього і промовчала. Едді подумав, що в цьому погляді проклюнулась Детта Волкер, і порадів, що він дістався не йому.


— І що ми будемо з ними робити? — спитав Джейк.


— Поки нічого, — відповів стрілець.


— А якщо це ка-тет Тік-Так? Гашер і компанія?


— Це не вони.


— Звідки ти знаєш?


— Тому що вже давно напали на нас і перетворилися в їжу для мух.


Гідної відповіді на його репліку у них не знайшлося, і вони рушили далі. Дорога ховалась в глибоких тінях, петляла між деревами, вік яких обчислювався багатьма сотнями років. Не минуло й двадцяти хвилин, як Едді вже виразно чув звуки, що видаються їх переслідувачами (або спостерігачами: хрускіт зламаних гілок, шелест трави, іноді навіть тихі голоси. «П'яні» ноги», по термінології Роланда). Едді лаяв себе за те, що так довго нічого цього не помічав. Він також задався питанням: а чим ця компанія заробляла на життя? Якщо вистежуванням, то на майстрів своєї справи вони явно не тягнули.


Едді Дін у багатьох аспектах став частиною Серединного світу, найчастіше таких тонких, що він і сам не знав, однак відстані він як і раніше меріл милями, а не колесами. Він припустив, що вони отшагали миль п'ятнадцять з того моменту, як Джейк приніс їм здобні кулі та новина, що вони в лісі не одні, коли Роланд сказав: на сьогодні вистачить. Вони розбили табір посеред дороги, по-іншому, з того моменту як вони увійшли в ліс, не бувало. При такому розкладі вугілля від багаття не могли викликати лісової пожежі.


Едді й Сюзанна збирали хмиз, Роланд і Джейк займалися облаштуванням маленького табору, готували вечерю, в цей день складається здебільшого з здобних куль, знайдених Джейком. Сюзанна котила на своєму кріслі за дернині, нагибалась, щоб підняти гілку. Едді крокував неподалік, щось наспівуючи собі під ніс.


— Подивись наліво, солоденький, — подала голос Сюзанна.


Едді подивився, побачив помаранчевий відблиск. Багаття.


— На професіоналів вони не тягнуть, не так? — запитав він.


— Ні. По правді кажучи, мені їх трохи шкода.


— Як думаєш, що їм потрібно?


— Поняття не маю, але, мабуть, Роланд прав. Вони нам скажуть, коли вирішать, що пора. Чи подумають, що ми не ті, хто їм потрібен, і відстануть від нас. Пішли, пора повертатися.


— Одну секунду. — Він підняв гілку, задумався, підняв ще одну. Набрав потрібну кількість. — Пішли.


По дорозі порахував гілки, які ніс, і ті, що лежали на колінах Сюзанни. По дев'ятнадцять — і там, і там.


— Сюзі. — Він почекав, поки вона подивилася на нього. — Час знову пішло.


Вона навіть не запитала, про що він, тільки кивнула.


4


Рішучість Едді не є здобні кулі досить швидко розтанула, як дим. Підходячи до табору, вони почули скворчание оленячого жиру, який Роланд (в запасливості з ним не міг ніхто зрівнятися) відшукав у своєму старому пошарпаному заплічному мішку. Едді не відмовився від своєї порції, викладеної на одну з давніх тарілок, знайдених в лісі Шардика, і з'їв все.


— По смаку не поступаються омарам, — прокоментував він, потім згадав чудовиськ на березі, отхвативших Роланду пальці. — Тобто не поступаються за смаком хот-догам, які готують в «Натанс». Вибач, Джейк, даремно я до тебе причепився.


— Ось про що ви все повинні знати. — Роланд посміхався, в ці дні він посміхався частіше, набагато частіше, але очі залишалися серйозними. — Ви всі, здобні кулі інший раз викликають дуже живі сни.


— Ти хочеш сказати, з'їсти їх, все одно що обкуритися? — спитав Джейк, якому відразу стало якось не по собі. Він думав про свого батька. Елмер Чемберз багато чого перепробував за своє життя.


— Обкуритися? Не впевнений...


— Закинутися. Ширнутися. Побачити те, чого немає. Як от ти прийняв мескалін і увійшов в кам'яний круг, де цей демон ледь... ти знаєш, ледь не заподіяв мені шкоду.


Роланд замислився, пригадуючи. Суккуба, заточена в тому кам'яному колі, якщо б їй не завадили, позбавила б Джейка Чемберза цноти, а потім затрахала до смерті. Так вже вийшло, що Роланд змусив суккубу заговорити. В помсту, щоб покарати його, вона послала йому образ Сюзан Дельгадо.


— Роланд? — Джейк з тривогою дивився на стрільця.


— Не хвилюйся, Джейк. Це гриби роблять те, про що ти думаєш, впливають на свідомість, змінюють його, а не здобні кулі. Це ягоди, приємні на смак. Якщо твої сни стануть зовсім вже живими, просто нагадай собі, що тобі все це сниться.


Едді подумав, що тирада боляче вже дивна. По-перше, Роланд ніколи не виявляв такої турботи про їх психічне здоров'я. По-друге, ніколи не відрізнявся багатослівністю.


«Час пішов, і він теж це знає, — подумав Едді. — Трохи постояло, але тепер знову побігло. Як кажуть, гра почалася».


— Будемо виставляти вартового, Роланд? — спитав Едді.


— Мені здається, немає сенсу, — відповів стрілець, згортаючи самокрутку.


— Ти справді думаєш, що вони не небезпечні? — Сюзанна подивилася на ліс. Окремі дерева вже зливалися в насувається вечірній темряві. Маленький відблиск багаття, який вони бачили раніше, зник, але люди, які слідували за ними, лишилися. Сюзанна їх відчувала. І не здивувалася, коли, схиливши голову, побачила, що і Ыш дивиться в тому ж напрямку.


— Я думаю, можливо, в цьому і полягає їхня проблема, — відповів Роланд.


— І що це має означати? — поцікавився Едді, але Роланд не відповів. Лежав на спині, підклавши під голову згорнутий оленячу шкуру, дивився в темне небо і курив.


Пізніше ка-тет Роланда заснув. Вони не виставили вартового, і ніхто не потривожив їх сон.


5


Сни, коли вони прийшли, були зовсім не снами. Вони всі знали, за винятком, можливо, Сюзанни, якої в реальності тієї ночі там не було.


«Господи, я знову в Нью-Йорку, — подумав Едді. І тут же прийшла нова думка: — Дійсно повернувся в Нью-Йорк. Це й справді сталося».


Сталося. Він опинився в Нью-Йорку. На Другій авеню.


І в той самий момент Джейк і Ыш вийшли на Друге авеню з П'ятдесят четвертій вулиці.


— Привіт, Едді. — Джейк посміхався. — Ласкаво просимо додому.


«Гра почалася, — подумав Едді. — Гра почалася».


## Глава 2


Нью-йоркське мельтешение


1


Джейк заснув, дивлячись в чорнильну темряву: ні місяця, ні зірок на хмарному нічному небі. Засинаючи, я відчув, ніби кудись падає. Він упізнав це почуття: коли був так званим нормальною дитиною, йому часто снилося, що він падає, особливо перед іспитами, але ці сни як відрізало після того, немов заново народився в Серединному світі.


А потім відчуття, ніби він кудись падає, зникло. Він почув якусь мелодійну музику, надто вже расчудесную: три ноти, і ти хочеш, щоб вона замовкла, дванадцять, і тобі здається, що вона вб'є тебе, якщо не змовкне. Від кожної ноти, здавалося, вібрували всі кістки. «Щось гавайське, здається?» — подумав він, і хоча мелодія ця нічим не нагадувала деренчання червоточини, щось спільне у них точно було.


Було, і все тут.


А потім, коли він вже зрозумів, що більше не витримає цих жахливих і прекрасних звуків, вони стихли. І темрява під опущеними повіками раптом забарвилася яскравим багрянцем.


Він обережно відкрив очі назустріч сильному сонячному світлі.


І у нього відпала щелепа.


У Нью-Йорку.


Повз пролітали таксі, поблискуючи жовтизною під сонячними променями. Повз Джейка пройшов високий молодий чорношкірий чоловік у навушниках, від яких проведення тяглися до плеєра; він підстрибував в такт музики, наспівуючи собі під ніс: «Ча-да-ба, ча-так-бак!» Барабанні перетинки Джейка ледь не розірвав гуркіт відбійного молотка. Шматки бетону падали в кузов самоскида, кожен удар луною віддавався від фасадів будинків. Цей світ просто переповнював шум. А він, навіть не усвідомлюючи цього, звик до безмовності Серединного світу. Та що там звик. Полюбив. Однак у метушні і шуму теж були свої плюси, і Джейк не міг цього заперечувати. Він повернувся в нью-йоркське метушню. Відчув, як легка посмішка розтягує губи.


— Снись! Снись! — сумно прокричали у його ноги.


Джейк подивився вниз і побачив Ыша, який сидів на тротуарі, підібгавши хвіст. Вухань-плутаник був без червоних черевичків, Джейк — без червоних напівчеревиків (слава Богу), і все це нагадувало візит в Гилеад Роланда, який вони здійснили за допомогою рожевого Магічного кристалу. Кришталевої кулі, що приніс стільки горя і бід.


На цей раз він обійшовся без кристала... всього лише заснув. Але все це ніяк не могла йому привидітися. Реальністю відбувається з ним перевершував будь-який інший його сон. До того ж...


До того ж люди продовжували обходити його і Ыша, що стояли в центрі міста, ліворуч від салуну «Канзасская хандра». Якраз в той момент, коли він думав про це, якась жінка переступила через Ыша, для чого їй довелося задерти пряму чорну спідницю вище коліна. Вираз її зосередженого особи (Джейк тлумачив його як «Я всього лише одна з жителів Нью-Йорка, зайнята своїми справами, так що отвалите від мене»), ні на йоту не змінилося.


Вони нас не бачать, але якимось чином відчувають. А якщо вони відчувають нашу присутність, отже, ми справді тут.


Над першим логічним питанням «Чому?» Джейк подумав хіба що пару секунд, а потім відставив убік. Прийшов до висновку, що з часом напевно отримає відповідь. А поки чому не по насолоджуватися Нью-Йорком, раз вже довелося повернутися до нього?


— Пішли, Ыш, — покликав він звірка і обігнув кут. Вухань-плутаник, безумовно не міський житель, тримався так близько до ноги Джейка, що той відчував щиколоткою його дихання.


«Друга авеню, — подумав він. І тут же: — Господи...»


Тому що в цей самий момент побачив Едді Діна, що стояв перед магазином «Барселонські валізи», приголомшеного і одягненого безумовно не за останньою модою, в старих джинсах, сорочці і мокасинах з оленячої шкіри. Волосся, нехай і чисті, доходили до плечей, відчувалося, що рука професіонала їх давно не торкалася. Джейк зрозумів, що і сам він виглядає не краще, в сорочці з тієї ж оленячої шкіри і практично перетворилися на лахміття тих самих джинсах, в яких він назавжди покинув дім, відправившись у Бруклін, на Голландський пагорб і в інший світ.


«Слава Богу, нас ніхто не може побачити», — подумав Джейк, а потім вирішив, що, може, і даремно. Якщо б люди їх бачили, то до полудня вони розбагатіли на поданої милостині. Він посміхнувся цієї думки. Вигукнув: «Привіт, Едді. Ласкаво просимо додому».


Едді кивнув, але подив не сходило з особи.


— Бачу, ти прихопив з собою свого дружка.


Джейк нахилився, погладив Ыша по голові.


— Він для мене, що кредитна картка «Америкен експрес». Без нього я нікуди не ходжу.


Джейк уже зібрався продовжити, в голові аж кишіли дотепні фрази, коли з-за рогу вийшов якийсь чоловік і пройшов мимо, не звернувши на них, як і всі інші, ніякої уваги. Однак його поява разом все змінило. То був підліток в джинсах, які виглядали зовсім як джинси Джейка, тому що дійсно належали йому. Не ті, що зараз були на ньому, а інші. Так само, як і кросівки. Ті самі, яких Джейк позбувся на Голландському пагорбі. Страж-воротар двері між світами зірвав їх з ніг.


Підлітком, який миттю раніше пройшов повз них, був Джон Чемберз, тобто він сам, тільки цей Чемберз виглядав надто вже м'яким, наївним і на подив юним. «Як ти вижив? — спитав Джейк свою власну віддаляється спину. — Як пережив психологічний стрес, викликаний втратою розуму, відхід з будинку і пригода в тому жахливому будинку в Брукліні? А головне, як тобі вдалося вирватися із пазурів цього чудовиська, сторожа-охоронця? Повинно бути, характер у тебе міцніше, ніж я думав».


[9]У Едді очі буквально розбіглися в сторони, і виглядало це так смішно, що Джейк розсміявся, хоч ще не прийшов до тями від подиву. Йому відразу згадалися комікси, де Арчі або Твердий Лоб[10] намагалися дивитися відразу в обидві сторони. Він опустив голову і побачив, що те ж саме відбувається і з Ышем. І розвеселився ще більше.


— Якого хера? — вирвалося у Едді.


— Миттєвий повтор, — крізь сміх видавив з себе Джейк. Відповідь вийшов дурний, але його це не хвилювало. Ну, дурний, і що такого? — Та ж ситуація, як і з Роландом, коли ми бачили його в Гилеаде, тільки тепер ми в Нью-Йорку, 31 травня 1977 року! Саме в той день я взяв французьку звільнення у Пайпера. Миттєвий повтор, бебі!


— Французьку... — почав Едді, але Джейк не дав йому закінчити. Тому що в голові сяйнула інша думка. Ні, блиснула — м'яко сказано. Накрила його, як приливна хвиля раптом накриває людину, в цей самий момент опинився на березі. Його обличчя так густо почервоніло від припливу крові, що Едді навіть відступив на крок.


— Роза! — прошепотів Джейк. З легких вийшов весь повітря, він просто не міг говорити голосніше, а в горлі пересохло, ніби він потрапив у піщану бурю. — Едді, роза!


— При чому тут вона?


— Саме в той день я її побачив! — Він простягнув руку, тремтячими пальцями торкнувся передпліччя Едді. — Я йду до книгарні... потім до пустирю. Думаю, раніше там був магазин делікатесів...


Едді кивав, на обличчі проявилися ознаки хвилювання.


— Магазин делікатесів «Том і Джеррі», на розі Другої авеню і Сорок шостий...


— Магазин зламали, але троянда там! Це я йду по вулиці, щоб побачити її, а значить, ми теж можемо її побачити!


Ось тут очі Едді блиснули.


— Тоді пішли. Ми ж не хочемо втратити тебе в натовпі. Його. Чорт, яка різниця?


— Не хвилюйся, — заспокоїв його Джейк. — Я знаю, куди він іде.


2


Джейк-двійник ішов попереду них, нью-йоркський Джейк, Джейк весни 1977 року, йшов повільно, дивився по сторонах, явно вбивав час. Джейк з Серединного світу відмінно знав, що зараз відчуває цей хлопчик: безмірне полегшення, тому що сперечаються голоси в його голові


(Я помер!)


(Я не помер)


нарешті закінчили свою суперечку. Сталося це у дощатого паркану, де два бізнесмена грали в «хрестики-нулики», розкресливши на ньому полі дорогою ручкою «Марк Крос». І, зрозуміло, тому, що він втік і від школи Пайпера, і від божевілля екзаменаційного твори з літератури для міс Ейвері. Екзаменаційний твір додавало чверть бала до річної оцінки, місіс Ейвері не раз про це говорила, а Джейк написав якусь нісенітницю. І той факт, що вчителька поставила йому А+[11], нічого не міняв, тільки ясніше ясного доводив: щось недобре твориться не тільки з ним, але й з усім світом. І це зав'язано на числі дев'ятнадцять.


А до чого ж приємно вискочити з-під такого преса, хоча б на час. Так що він готувався насолодитися цим днем...


«Тільки день якийсь не такий, — думав Джейк... Джейк, який крокував позаду свого двійника. — Щось у ньому...»


Він озирнувся, але не зміг нічого зрозуміти. Кінець травня, яскраве, вже літнє сонце, на Другій авеню безліч гулящих і глазеющих на вітрини, повно таксі, інший раз зустрічалися і довгі чорні лімузини... начебто все як завжди.


Та тільки щось було не так, як завжди.


Зовсім не так.


3


Едді відчув, як хлопчик смикнув його за рукав.


— Що тут не так? — спитав Джейк.


Едді озирнувся. Незважаючи на свої проблеми з пристосуванням до навколишнього світу (все-таки він не повернувся в свій, а в більш ранній Нью-Йорк), він розумів, про що тлумачить Джейк. Щось було не так.


Він подивився на тротуар — переконатися, що вони відкидають тіні. Не втратили їх, як діти в одній з історій... в одній із дев'ятнадцяти чарівних казок... а може, в одній з пізніших, таких як «Лев, чаклунка і платтяна шафа» або «Пітер Пен». Однією з тих, які можна назвати «Дев'ятнадцять сучасних казок»?


Втім, значення це не мало, тому що тіні були.


«Адже не повинні, — подумав Едді. — Не ми повинні бачити свої тіні, коли так темно».


Дурна думка. Темряви не було і в помині. На дворі-то ранок, ясна травневий ранок, сонячний світло відкидав такі яскраві «зайчики» від хромованих частин проїжджаючих автомобілів і вікон будинків на східній стороні Другої авеню, що доводилося жмуритися. Тим не менш у Едді склалося відчуття, що все це лише видимість, тендітна оболонка, начебто парусинового задника на сцені. Завіса піднімається, і ми бачимо Арденський ліс. Чи замок у Данії. Або кухню в будинку Уіллі Ломана. А в даному конкретному випадку — Друге авеню, центр Нью-Йорка.


Так, щось в цьому роді. Тільки за цим задником ви знайдете не майстерні або комору театру, а величезну випатрану чорноту. Мертву всесвіт, в якій Вежа Роланда вже впала.


«Як же хочеться, щоб я помилився, — подумав Едді. — І причина всього — культурний шок або страх».


Але він відчував, це лише відмовка, спроба заритися головою в пісок.


— Як ми сюди потрапили? — запитав він Джейка. — Двері-то не було... — Він замовк, потім додав з надією: — Може, це сон?


— Ні, — відповів Джейк. — Більше нагадує наше подорож у Магічному кристалі. Тільки на цей раз Кристала не було. — Тут його осінило: — Ти чув музику? Прекрасну мелодію? Якраз перед тим, як потрапити сюди?


Едді кивнув.


— Настільки прекрасну, що у мене на очі навернулися сльози.


— Точно. Саме так.


Ыш обнюхав пожежний гідрант. Едді і Джейк почекали, поки їх маленький дружок підніме лапу і додасть свою запис до безлічі наявних на цій дошці оголошень. А попереду іншого Джейк, Підліток-77, продовжував повільно йти і витріщатися по сторонах. Едді він нагадував туриста з Мічигану. Навіть закинув голову, щоб роздивитися верхні поверхи будинків, і Едді прийшов до висновку, що нью-йоркська рада по цинізму, заставши Джейка за таким заняттям, позбавив би його дисконтної карти «Блумингейле». Втім, особисто він, Едді, не скаржився: така поведінка хлопця полегшувало їм переслідування.


І варто було Едді про все це подумати, як Підліток-77 зник.


— Куди ти подівся? Господи, куди ти подівся?


— Розслабся, — відповів Джейк (у його щиколотки Ыш використав своє: «Абься»). Він посміхався. — Я просто увійшов в книжковий магазин. Е... «Манхеттенський ресторан для розуму», ось як він називався.


— Де ти купив «Чарлі Чу-Чу» і книгу загадок?


— Правду кажеш.


Едді сподобалася ця таємнича, здивована посмішка, прилепившаяся до Джейка. Вона немов підсвічувати його обличчя. «Пам'ятаєш, як стрепенувся Роланд, коли я йому назвав прізвище власника?»


Едді кивнув. Власника «Манхеттенського ресторану для розуму» звали Келвін Тауер.


— Поспішаймо, — додав Джейк. — Я хочу подивитися.


Едді не примусив просити себе двічі. Він теж хотів подивитися.


4


Джейк зупинився біля дверей в магазин. Усмішка не зникла з його обличчя, але як-то зблякла.


— В чому справа? — спитав Едді. — Що не так?


— Не знаю. Але, думаю, що щось змінилося. А може... дуже вже багато чого трапилося після того, як я тут побував...


Він дивився на чорну дошку у вікні — на таких маленьких ресторанах та кафе пишуть меню. Едді подумав, що це непоганий спосіб заманювання покупців. Тільки тут в меню були не закуски, перші і другі страви, а книжки.


ОСОБЛИВІ СТРАВИ ДНЯ


З Міссісіпі! Вільям Фолкнер,


засмажений на сковороді


В палітурці — ціна договірна


В тонкій обкладинці, «Винтейдж лайбрери» — 75 центів за штуку.


З Мена! Охолоджений Стівен Кінг


В палітурці — ціна договірна


Знижки «Книжкового клубу»


В тонкій обкладинці — 75 центів за штуку.


З Каліфорнії! Реймонд Чандлер круто


В палітурці — ціна договірна


7 книг в тонкій обкладинці за 5 доларів.


Едді заглянув за чорну дошку і побачив іншого Джейка, незагорелого і без твердого ясного погляду, Джейка, який стояв біля столика з книгами. Дитячими книгами. На якому, можливо, лежали і дев'ятнадцять чарівних казок, і дев'ятнадцять сучасних казок.


«Припини, — сказав він собі. — Це ж невроз нав'язливості, і ти це знаєш».


Можливо, але старина Джейк збирався зробити покупку, взявши з цього столу книги, яким належало не просто змінити, але швидше за все врятувати їм життя. Загалом, Едді вирішив, що ще встигне поміркувати про числі дев'ятнадцять. Чи не буде думати взагалі, якщо позбудеться цієї нав'язливості.


— Пішли в магазин, — сказав він Джейку.


Але хлопчик застиг на місці.


— В чому справа? — спитав Едді. — Тауер не зможе нас побачити, якщо тебе це турбує.


— Тауер-то не зможе, — погодився Джейк, — а як щодо нього? — Він вказав на свого двійника, який ще не зустрічався з Гашером, Тік-Такому, людьми похилого віку Річкового Перехрестя. Який ще не їздив на Блейне Моно і нічого не знав про Риа з Кооса. — Джейк скинув очі на Едді. — Що, якщо я побачу себе?


Едді прийшов до висновку, що таке могло статися. Чорт, так могло статися що завгодно. Але це не змусило його внести якісь корективи до прийнятого рішення.


— Думаю, ми повинні увійти в магазин, Джейк.


— Так, — видихнув той. — Схоже, що повинні.


5


Вони увійшли, їх не побачили, і у Едді відлягло від серця, коли на столику, який привернув увагу хлопчика, він нарахував двадцять одну книгу. Та тільки після того, як Джейк взяв дві, «Чарлі Чу-Чу» і книгу загадок, їх залишилося дев'ятнадцять.


— Знайшов що-небудь для себе, синку? — запитав лагідний голос. Належав він толстячку в білій сорочці з відкладним комірцем. За його спиною, біля стійки, яка могла стояти в кафе початку століття, троє стрічкові пили каву і маленькими шматочками їли тістечка. Тут же стояла шахівниця з розставленими фігурами: партію перервала поява Джейка-77.


— Чоловік, що сидить біля дошки, Ерон Дипно, — прошепотів Джейк. — Він пояснить мені загадку про Самсона.


— Ш-ш-ш! — шикнув на нього Едді. Він хотів послухати розмову між Келвіном Тауером і Підлітком-77. Раптово прийшло усвідомлення, що розмова дуже важливий... та тільки якого біса тут так темно?


«Але ж і зовсім не темно. У цей годину сонце яскраво висвітлює східну частину вулиці, двері відчинені, так що світла в магазин проникає достатньо. Як ти можеш говорити, що тут темно?»


Тому що якимось чином було темно. Магазин заливав не тільки сонячне світло, але й альтернатива сонячного світла. Однак темрява ця очам не давалася. І ось тут Едді осінило: всім цим людям загрожує небезпека. Тауеру, Дипно, Підлітку-77. Можливо, йому, Джейку з Серединного світу і Ышу. Їм усім.


6


Джейк спостерігав, як його двійник, більш молодий, відступив на крок від власника магазину, його очі здивовано відчинилися. «Тому що його прізвище Тауер, — подумав Джейк. — Ось що мене здивувало. І причина — не Башта Роланда, тоді я не мав про неї жодного уявлення, а картинка, яку я прикрасив останню сторінку свого твору».


Вирізка з журналу, фотознімок падаючої Пізанської вежі, суцільно заштрихованої чорним олівцем.


Тауер запитав, як його звуть. Джейк-77 відповів, і Тауер трохи поіронізував над його прізвищем. Відрізав по-доброму, як трапляється, якщо дорослі дійсно люблять дітей.


— Гарне ім'я, друже, — говорив Тауер. — Майже як у того бравого хлопця, героя вестерну... він ще вривається в містечко Чорні Вила, що в Арізоні, очищає його від всіх бандюків, а потім їде далі. Начебто написав той вестерн Уейн Д. Оуверхолсер[12]...


Джейк ступив до своєму двійникові (майнула думка: а адже відмінний сюжетик для телешоу «Суботнім вечором в прямому ефірі») і його очі трохи розкрилися.


— Едді! — Він як і раніше шепотів, хоча і знав, що люди в книжковому магазині не можуть його почути...


Хоча на якомусь рівні, можливо, могли. Він згадав жінку на П'ятдесят четвертій вулиці, яка підняла спідницю, щоб переступити через Ыша. Ось і тепер погляд Келвіна Тауера ковзнув в його напрямку, перш ніж повернутися до Джейка-77.


— Краще б не привертати непотрібної уваги, — прошепотів Едді йому на вухо.


— Знаю, — відповів Джейк, — але подивися на книгу «Чарлі Чу-Чу», Едді!


Едді подивився, спершу нічого не побачив, за винятком самого Чарлі, з включеним прожектором і не надто довірливої, швидше за хитрою посмішкою. А потім брови Едді злетіли вгору.


— Я думав, що «Чарлі Чу-Чу» написала Берил Эванз[13].


Джейк кивнув — «Я теж».


— Тоді хто... — Едді знову кинув погляд на обкладинку. — Хто така Клаудія-і-Інесс Бахман[14]?


— Поняття не маю, — відповів Джейк. — Ніколи про неї не чув.


7


Один з старичків, що сиділи біля стойки, попрямував до них. Едді і Джейк позадкували. По спині Едді пробіг холодок, Джейк зблід як полотно, а Ыш почав тихенько подвывать. Щось тут було не так, все точно. В якомусь сенсі вони втратили свої тіні. Едді тільки не міг зрозуміти, як це сталося.


Підліток-77 тим часом вже дістав гаманець і розплачувався за обидві книги. Розмова з Келвіном якийсь час тривав, іноді переривчастий добродушним сміхом, а потім нью-йоркський Джейк попрямував до дверей. Едді рушив було услід, але Джейк з Серединного світу втримав його за руку: «Ні, ще не час... я повинен повернутися».


— Мені це до лампочки, — пирхнув Едді. — Давай почекаємо на тротуарі.


Джейк задумався, потім кивнув. Але у двері їм довелося зупинитися і відійти в сторону: інше Джейк повертався. З розкритою книгою загадок. Келвін Тауер навис над шахівницею, що стоїть на стійці. Підняв голову, побачив повернувся Джейка, посміхнувся.


— Передумав щодо чашечки кави, про Гиборин-Блукач?


— Ні, просто хотів запитати...


— Далі піде мова про загадку Самсона, — прошепотів Джейк з Серединного світу. — Не думаю, що це важливо. Хоча цей Дипно заспіває дуже непогану пісню. Хочеш послухати?


— Обійдуся, — відповів Едді. — Пішли.


Вони покинули магазин, і хоча ситуація на Другій авеню не покращилася, нескінченна тьма раніше відчувалася за фасадами будівель, за самим небом, на вулиці було куди краще, ніж у «Манхеттенському ресторані для розуму». Принаймні вони дихали свіжим повітрям.


— Ось що я тобі скажу. — Джейк повернувся до Едді. — Ходімо на кут Другої авеню і Сорок шостій вулиці. — Він прислухався: Ерон Дипно вже співав. — Я вас дожену.


Едді обміркував його пропозицію, похитав головою.


Джейк посмутнів.


— Ти не хочеш побачити троянду?


— Будь певен, хочу, — відповів Едді. — Дуже хочу.


— Тоді...


— Але я відчуваю, що рано нам йти. Не знаю чому, але рано.


Джейк, двійник з сімдесят сьомого року, залишив двері відчиненими, коли увійшов в магазин, і Едді ступив до дверного отвору. Ерон Дипно загадував Джейку загадку, потім вони її загадали Блейну Моно: «Немає ніг, але на місці вона не стоїть... немає рота, але вона ніколи не мовчить». Джейк з Серединного світу тим часом знову дивився на чорну дошку, виставлений у вітрині, з засмаженим на сковороді Вільямом Фолкнером, Реймондом Чандлером круто. Він хмурився, на обличчі читалися сумніви і тривога.


— І меню інше, знаєш.


— В якій частині?


— Не пам'ятаю.


— Це важливо?


Джейк повернувся до нього. В очах під зсунутими бровами була біль.


— Не знаю. Це ще одна загадка. Я ненавиджу загадки!


Едді міг йому тільки поспівчувати. «Коли Берил — не Берил?»


— Коли вона Клаудія, — сам загадав загадку, сам відповів.


— Що?


— Не важливо. Краще відійди в сторону, Джейк, а не те зіткнешся з самим собою.


Джейк з Серединного світу скинув очі на що насувається на нього нью-йоркського Джейка і пішов раді Едді. А коли Підліток-77 закрокував по Другій авеню з набутими книгами в лівій руці, втомлено посміхнувся Едді.


— Знаєш, що мені добре запам'яталося? З цього магазину я йшов в повній впевненості, що більше ніколи сюди не повернуся. Але повернувся.


— Враховуючи, що ми зараз привиди, а не люди, я б сказав, це досить спірне твердження. — Едді дружньо ляснув Джейка по плечу. — А якщо ти забув щось важливе, Роланд допоможе тобі пригадати. Це він уміє.


Джейк посміхнувся, на обличчі відбилося полегшення. З власного досвіду він знав, що стрілець дійсно вміє допомогти людям згадати. Друг Роланда, Ален, можливо, мав здатність контактувати з розумом інших, його другого одному — Катберту — дісталося всі почуття гумору того ка-тету, але і Роланд з роками перетворився в гіпнотизера екстра-класу. У Лас-Вегасі він би міг без праці зробити цілий статок.


— Тепер ми можемо йти за мною? — спитав Джейк. — Перевірити троянду? — Він подивився уздовж Другої авеню, яскраво освітленій сонцем і одночасно темною, направо, потім наліво. В очах читалося замішання. — Можливо, тут ситуація трохи краща. Роза тому сприяє.


Едді вже хотів рушити з місця, коли перед книжковим магазином Келвіна Тауера зупинився великий сірий «лінкольн таун-кар». Притерся до жовтого бордюрному каменю, переднім бампером ледь не зніс пожежний гідрант. Передні дверцята відчинилися, і Едді, побачивши, хто вилазить з-за керма, схопив Джейка за плече.


— Ой! — вигукнув Джейк. — Боляче, однак!


Едді не звернув уваги на його слова. Більш того, його рука ще дужче стиснула плече підлітка.


— Господи Ісусе, — прошепотів Едді. — Господи Ісусе, що ж це? Що ж, чорт забирай, це таке?


8


Джейк спостерігав, як особа Едді з блідого стає землисто-сірим. Очі викотилися з орбіт. Не без праці Джейк відірвав закаменевшую руку від свого плеча. Едді хотів підняти її, вказати на водія, але на це йому забракло сил. Рука впала, як батіг, шубовснула про ногу.


Чоловік, який виліз з пасажирської сторони «таун-кар», походжав по тротуару, чекаючи, поки водій відкриє задні дверцята. Навіть Джейку здалося, що їх дії відпрацьовані до автоматизму, як па у професійних танцюристів. З заднього сидіння виліз чоловік у дорогому костюмі, який, однак, не міг приховати, що його господар, м'яко кажучи, невисокий на зріст і відростив пристойний животик. Чорне волосся коротуна помітно посивів на скронях. Судячи по плечах костюма, вистачало в цих волосся та лупи.


Джейк раптово відчув, що стало набагато темніше. Підняв голову подивитися, не закрила хмара сонце. Ні, не закрив, але навколо яскравого диска утворилася чорна корона, немов кільце туші навколо широко розкритого очі.


У полуквартале від них його двійник, Підліток-77, дивився на вітрину китайського ресторану, і Джейк згадав його назва: «Чав-чав». А трохи далі перебував музичний магазин «Вежа видатних записів», порівнявшись з яким йому належало подумати: «Схоже, сьогодні у нас розпродаж веж». Якщо б його двійник обернувся, то побачив би сірий «таун-кар»... але він не обернувся. Думками Підліток-77 цілком і повністю пішов в майбутнє.


— Це Балазар, — просипел Едді.


— Хто?


Едді вказував на коротуна, який на мить зупинився, щоб поправити дорогий італійський шовкова краватка. Інші чоловіки прилаштувалися з боків. Насторожено дивлячись по сторонах.


— Енріко Балазар. І виглядає він набагато молодше. Господи, прямо-таки чоловік середніх років.


— Це 1977 рік, — нагадав йому Джейк. І тут до нього дійшло: «Той хлопець, якого ти і Роланд вбили?» У свій час Едді розповів Джейку історію про перестрілку в клубі Балазара в 1987 році, опустивши самі вже криваві подробиці. Скажімо, епізод, коли Кевін Блейк приніс голову брата Едді в кабінет Балазара, з тим щоб виманити Роланда і Едді під кулі. Генрі Діна, великого мудреця і доконаного наркомана.


— Так, — кивнув Едді. — Той хлопець, якого ми з Роландом вбили. І того, хто сидів за кермом, — це Джек Андолини. Люди називали його Старина Подвійний Виродок, зрозуміло, не в очі. Разом зі мною він пройшов через одну з дверей, перед тим як почалася стрілянина.


— Роланд і вбив його. Чи Не так?


Едді кивнув. Все простіше, ніж пояснювати, що Джек Андолини помер, засліплений і з перетвореним в криваве місиво особою в клешнях і щелепах омароподобных чудовиськ.


— Другий охоронець — Джордж Бьонди. Великий Ніс. Я вбив його сам. Уб'ю. Через десять років. — Едді виглядав так, немов ось-ось впаде в непритомність.


— Едді, ти в порядку?


— Скоріше так, ніж ні. Тобто повинен бути в порядку. — Вони все далі відходили від двері в магазин. Ыш терся біля щиколотки Джейка. А його двійник, що йшов по Другій авеню, зник. «Я вже біжу, — думав Джейк. — Може, перестрибую через візок з картонними коробками, яку катил чоловік у формі «Ю-пі-ес»[15]. Щодуху мчу до магазину делікатесів, тому що впевнений: там мені відкриється шлях в Серединний світ. Шлях до себе».


Балазар подивився на своє відображення у вітрині, поруч з чорною дошкою з написом «СТРАВИ ДНЯ», пригладив волосся над вухами, чому на плечі полетіли нові білі лусочки, що пройшов у відчинені двері. Андолини і Бьонди пішли за ним.


— Круті хлопці, — сказав Джейк.


— Більш ніж, — погодився Едді.


— З Брукліна.


— Ось-ось.


— А з чого це крутим хлопцям з Брукліна заходити в букіністичний магазин на Манхеттені?


— Думаю, ми тут саме для того, щоб це з'ясувати. Джейк, плече болить?


— Все нормально. Але зовсім не хочеться повертатися в магазин.


— Мені теж. Так що пішли.


І вони знову переступили поріг «Манхеттенського ресторану для розуму».


9


Ыш все не відривався від ноги Джейка і продовжував подвывать. Джейку це виття і хай не подобалося, але він розумів свого чотириногого друга. Тому що в книжковому магазині фізично відчувався запах страху. Дипно сидів за шахівницею, тоскно дивлячись на Келвіна Тауера і увійшла в магазин трійцю. Ці люди нічим не нагадували бібліофілів, мотающихся по букіністичних магазинах у пошуках рідкісного першого видання з автографом. Інші два дідка біля стійки квапливо допивали каву. За їх особам відчувалося, що вони раптом згадали про важливі зустрічі, на які можуть запізнитися, якщо зараз же не покинуть магазин.


«Труси, — з презирством, знайомим йому і за колишнього життя, подумав Джейк. — Мабуть, вже в штани наклали. Старість, звичайно, частково вас вибачає, але повністю не виправдовує».


— Ми хочемо дещо з вами обговорити, містер Торен, — говорив Балазар тихо, спокійно, в голосі не чулося й натяку на акцент. — Не могли б ми пройти в ваш кабінет...


— Нічого нам обговорювати, — відповів Тауер. Погляд його переключився на Андолини. Чому, таємниці для Джейка не склало. Особою Джек Андолини нагадував вирубаного сокирою психа з якогось фільму жахів. — Приходьте 15 липня, тоді у нас, можливо, з'явиться тема для обговорення. Можливо. Втім, поговорити ми зможемо після Четвертого липня. Як мені здається. Якщо буде на то у вас бажання. — Він посміхнувся, показуючи, що чесно намагається врахувати не лише свої інтереси. — Але зараз? Я просто не бачу в цьому сенсу. Ще і червень-то не почався. І, до вашого відома, моє прізвище...


— Він не розуміє, — зітхнув Балазар. Подивився на Андолини, на другого свого охоронця — з великим носом, підняв руки на рівень плечей, упустив вниз. «Що ж не так з нашим світом?» — запитував цей жест. — Джек? Джордж? Цей чоловік взяв у мене чек на пристойну суму, одиницю з наступними п'ятьма нулями, а тепер каже, що не бачить сенсу в розмові зі мною.


— Неймовірно, — відгукнувся Бьонди. Андолини промовчав. Просто дивився на Келвіна Тауера, мутно-карі очі визирали з-під потужних надбрівних дуг і плоского чола, немов маленькі звірятка — з печери. З таким обличчям, зазначив Джейк, немає потреби в словах. Людина і так все зрозуміє.


— Я хочу поговорити з вами, — все той же рівний, спокійний голос, але тепер погляд Балазара буквально впився в обличчя Тауера. — Чому? Тому що мої роботодавці хочуть, щоб я з вами поговорив. І для мене це вагома причина. І знаєте, що я вам скажу? Думаю, отримавши від мене сто «штук», ви можете приділити мені п'ять хвилин для невимушеної бесіди. Чи Не правда?


— Тих ста тисяч вже немає, — сухо відповів Тауер. — І я впевнений, що ви і ті, хто вас найняв, повинні це знати.


— Мене це не хвилює, — знизав плечима Балазар. — Яке мені до цього діло? Гроші ваші. Мене хвилює інше, ви збираєтеся виконувати нашу домовленість чи ні? Якщо ні, боюся, нам доведеться поговорити прямо тут, перед усім світом.


Весь світ складався з Эрона Дипно, одного вуханя-путаника і пари ньюйоркців з іншого світу, яких ніхто не міг бачити. Старі люди, що сиділи за стійкою, боязко відступили.


Тауер зробив ще одну спробу.


— Я не можу залишити магазин. Наближається перерва на ланч, і в цей час до нас частенько заходять...


— Магазин не приносить і п'ятдесят баксів в день, — відповів йому Андолини, — і ми всі це знаємо, містер Торен. Але якщо ви боїтеся втратити щедрого клієнта, нехай він посидить кілька хвилин за касовим апаратом.


На якусь жахливу мить подумав Джейк, що той, кого Едді назвав Старовиною Подвійним Потворою, говорить про нього, Джона «Джейка» Чемберза. Потім до нього дійшло: Андолини вказував на Дипно.


Тауер здався. Або Торен.


— Ерон? — запитав він. — Ти не проти?


— Ні, якщо ти згоден. — На обличчі Дипно читалася тривога. — Ти справді хочеш поговорити з цими хлопцями?


Бьонди обдарував його важким поглядом, під яким Дипно, на думку Джейка, зовсім не знітився. Старий виявився міцним горішком. Джейк відчув, що пишається ним.


— Так, — кивнув Тауер. — Чому не поговорити?


— Не хвилюйся, з-за твоєї згоди його дупа не позбудеться цноти, — заґелкотав Бьонди.


— Вибирай вирази, ти в храмі словесності, — спинив його Балазар, але Джейк помітив, що він ледь посміхнувся. — Пішли, Торен. Перекинемося кількома словами, нічого більше.


— Це не моє прізвище! Я офіційно змінив її на...


— Як скажете, — добродушно погодився Балазар. Практично поплескав Тауера по руці. Джейк все ще намагався змиритися з тим, що все це... вся ця мелодрама... мала місце після того, як він вийшов з магазину з новими книгами (новими для нього) і продовжив свій шлях. Все сталося у нього за спиною.


— Скандинав завжди залишиться скандинавів, не так, бос? — весело запитав Бьонди. — Як і голландець. Не важливо, як він себе називає.


— Якщо я захочу, щоб ти говорив, Джордж, я сам скажу, що бажаю від тебе почути, — глянув на нього Балазар. — Ти зрозумів?


— Само собою, — відповів Бьонди, потім подумав, голосу бракує ентузіазму. — Так! Звичайно!


— Добре. — Балазар вже тримав Тауера за руку, по якій тільки що поплескав, і вів у дальній кут магазину. Книги лежали там навалом, в повітрі стояв запах мільйонів запорошених сторінок. Вони підійшли до дверей з табличкою «ТІЛЬКИ ДЛЯ СПІВРОБІТНИКІВ». Тауер дістав ключі, які позвякивали, поки він шукав потрібний.


— У нього тремтять руки, — пробурмотів Джейк.


Едді кивнув. «І у мене тремтіли б».


Тауер відшукав потрібний ключ, вставив у замок, повернув, відкрив двері. Ще раз глянув на трьох чоловіків, які приїхали побачитися з ним, трьох крутих хлопців з Брукліна, а потім першим переступив поріг. Бруклінці пішли за ним. Двері зачинилися, Джейк почув звук що засувається засува. Засумнівався в тому, що це зробив сам Тауер.


Джейк подивився на вигнуте дзеркало в кутку магазину, засіб боротьби з злодюжками, побачив, як Дипно зняв трубку телефонного апарата, що стояв поруч з касовим, кілька секунд потримав у руці, знову поклав на важіль.


— А що робити нам? — спитав Джейк Едді.


— Я хочу спробувати одну штуку. Одного разу бачив у кіно. — Він зупинився перед зачиненими дверима, підморгнув Джейку. — Дивись. Якщо зароблю тільки гулю на лобі, маєш право назвати мене кретином.


І перш ніж Джейк встиг запитати, про що він, власне, говорить, Едді пройшов крізь двері. Джейк помітив, що очі в нього закриті, а губи щільно стиснуті. Він нагадував людину, чекаючи сильного удару.


Але ніякого удару не було. Едді просто пройшов крізь двері. На мить від нього залишився тільки задник мокасини, потім зник і він. Почувся легкий тріск, немов хтось вів рукою по шорсткому дереву. Джейк нахилився і підняв Ыша. Сказав йому: «Заплющ очі».


— Очі, — повторив плутаник, продовжуючи з обожнюванням дивитися на Джейка. Джейк сам замружився, потім трохи розплющив очі, побачив, що Ыш в точності копіює його. Не гаючи більше часу, ступив у двері з табличкою «ТІЛЬКИ ДЛЯ СПІВРОБІТНИКІВ». На мить все потемніло, в ніс ударив запах дерева, він почув пару знайомих розбурхують нот. І двері залишилася за спиною.


10


Підсобка виявилася набагато просторіше, ніж очікував Джейк, розмірами вона нагадувала великий склад, і скрізь лежали книги. Стопки книг, затиснутих між вертикальними стійками, інший раз досягали висотою і чотирнадцяти, і шістнадцяти футів. В проходах між ними помітив пару драбинок на коліщатках, конструкцією нагадували трапи, використовувані в малих аеропортах. Як і в магазині, в підсобці пахло старими книгами, тільки тут запах багаторазово посилювався, забивав усі інші. Рідкісні, розвішані під стелею лампи давали жовтуватий, нерівне світло. Тіні Тауера, Балазара і двох його охоронців, химерно зігнуті, падали на ліву стіну. Тауер вів гостей в кут, мабуть, що заміняв йому кабінет. Там стояв стіл з друкарською машинкою і калькулятором, три бюро. Стіни обклеєні шпалерами, на одній — календар. Травневу сторінку прикрашав портрет якогось пана з дев'ятнадцятого століття. Спочатку Джейк не зрозумів, хто це... потім дізнався. Роберт Браунінг. Джейк цитував його в своєму екзаменаційному творі.


Тауер сів за стіл і, схоже, відразу про це пошкодував. Джейк міг йому тільки поспівчувати. Залишилася трійця хижо нависла над ним, що навряд чи викликало позитивні емоції. Їх тіні, стрибали на стіні за його спиною, нагадували тіні горгулій.


Балазар засунув руку у внутрішню кишеню піджака, дістав складений аркуш паперу. Розгорнув і поклав на стіл перед Тауером.


— Впізнаєте?


Едді рушив до столу. Джейк схопив його за руку. «Не підходь близько! Вони тебе засічуть!»


— Плювати, — відмахнувся Едді. — Я повинен побачити, що це за папір.


Джейк пішов слідом. А що ще він міг зробити? Ыш вертілося в нього на руках і скиглив. Джейк шикнув на нього. Ыш моргнув. «Вибач, друже, — сказав йому Джейк, — але тобі доведеться сидіти тихо».


Його двійник з 1977 року вже добрався до пустиря? Потрапивши туди, той Джейк на чомусь послизнувся, об щось вдарився і втратив свідомість. Це вже сталося? Гадати сенсу не мало. Едді був прав. Джейку це не подобалося, але і йому довелося визнати: їх місце тут, а не там, у Нью-Йорк 1977 року вони потрапили, щоб побачити не розу, а ту саму папір, яку Балазар зараз показував Келвіна Тауеру.


11


Едді встиг прочитати дві перші строчки, коли Джек Андолини подав голос: «Бос, мені це не подобається. Щось тут не так».


Балазар кивнув.


— Згоден. Містер Торен, в підсобці, крім нас, хто-небудь є? — Голос, як і раніше звучав спокійно і ввічливо, але очі вже бігали по сторонах: якщо комусь захотілося б тут сховатися, затишних містечок вистачало.


— Ні, — відповів Тауер. — Хіба що Серджіо, магазинний кіт. Думаю, він десь спить...


— Це не магазин, — пирхнув Бьонди. — Ця діра, куди ви викидаєте ваші гроші. Хіба потрібна звичайній книгарні така ось підсобка? Мабуть архітектору довелося поламати голову, щоб при спорудженні даху обійтися без підтримуючих колон. Кого ви дурите голову?


«Собі, кому ж ще, — подумав Едді. — Він дурив голову собі».


І, немов думка ця послужила поштовхом, раптом зазвучала жахлива і прекрасна мелодія. Бандити, скупчені біля столу Тауера, її не почули, а Джейк і Ыш — так. Едді побачив це по тому, як вони напружилися. А в підсобці, де і так не вистачало світла, раптом стало ще темніше.


«Ми повертаємося назад, — подумав Едді. — Господи, ми повертаємось назад. Але спочатку...»


Просунулся між Андолини і Балазаром, віддаючи собі звіт, що обидва відчувають його присутність і насторожено стріляють очима по сторонам. Його це не хвилювало. Він хотів побачити папір. Хтось найняв Балазара, щоб той спочатку підписав її (можливо), а потім, коли прийде термін, сунув під ніс Тауеру/Торену (напевно). У більшості подібних випадків Il Roche[16] обмежувався тим, що посилав пару своїх громив, або «джентльменів», як він їх називав. Але візиту до Тауеру надавалося настільки важливе значення, що він поїхав сам. Едді хотілося знати чому.


УГОДА


Цей документ являє собою Угоду між містером Келвіном Тауером, жителем штату Нью-Йорк, власником нерухомості, яка являє собою незабудовану територію, позначену як ділянка № 298 у кварталі № 19, розташовану...


Мелодія в голові зазвучала знову, віддавшись тремтінням у всьому тілі. На цей раз голосніше. І тіні згустилися, повністю приховавши стіни. Темрява, яку Едді відчував на вулиці, рвалася всередину. Їх могло забрати в будь-який момент, і це було погано. Темрява могла поглинути їх, і це було ще гірше, природно, гірше, це ж жахливо, потонути в темряві.


А адже там могли бути всякі тварі. Голодні тварюки ніби сторожа-охоронця.


«Вони і таяться». Голос Генрі. Вперше за майже два місяці. Таке Едді міг легко уявити собі: Генрі стоїть за спиною з тупою посмішкою наркомана. З налитими кров'ю очима і жовтими, не знаючими догляду за зубами. «Ти знаєш, вони і приховуються. Але, коли ти чуєш цю мелодію, ці колокольца, то повинен йти, братику; думаю, ти і сам знаєш».


— Едді! — вигукнув Джейк. — Знову ця музика! Ти чуєш?


— Схватись за мій ремінь, — відповів Едді. Його очі бігали по папері, яку Тауер тримав пухкими пальцями. Балазар, Андолини і Великий Ніс продовжували озиратися. Бьонди навіть витягнув пістолет.


— Твій...


— Може, ми не расцепимся. — Музика зазвучала ще голосніше, він застогнав. Текст «Угоди» розпливався перед очима. Едді примружився, слова знову набули чіткість:


...позначену як ділянка № 298 у кварталі № 19, розташований на Манхеттені, Нью-Йорк-Сіті, на 46-й вулиці і 2-ї авеню, і «Сомбра корпорейшн», корпорацією, зареєстрованої і займається бізнесом в штаті Нью-Йорк.


В цей день, 15 липня 1976 р., «Сомбра» виплачує невозвращаемую суму в розмірі ста тисяч (100 000) доларів Келвіна Тауеру як власнику вищевказаної нерухомості. Приймаючи ці гроші, Келвін Тауер погоджується не...


15 липня 1976 р. Майже рік тому.


Едді відчув, як темрява огортає їх, і, напружуючи зір, намагався схопити інший текст як очі, так і розумом: хоча б більшу частину, достатню, щоб зрозуміти, про що, власне, мова. Якби це вдалося, вони принаймні на крок наблизилися до відповіді на питання: а як все це пов'язано з ними?


Якщо ця музика, ці колокольца не зведуть мене з розуму. Якщо тварі, що ховаються в темряві, не з'їдять нас на зворотному шляху.


— Едді! — вигукнув Джейк. Голос переповнював жах. Едді не відреагував.


Келвін Тауер... погоджується продавати, здавати в оренду, жодним чином не використовувати вищезгадану нерухомість протягом одного року, що починається з раніше зазначеної дати і закінчується 15 липня 1977 р. Обидві сторони виходять з того, що «Сомбра корпорейшн» першою отримує право на придбання цієї нерухомості, на умовах, наведених нижче.


У цей період Келвін Тауер в повній мірі враховує і захищає заявлені інтереси «Сомбра корпорейшн» в придбанні вищезазначеної власності, не віддає її в заставу і не допускає жодних зазіхань на неї третіх осіб...


На тому текст не закінчувався, але мелодія, яка звучить в голові, просто розривала його на шматки. І тут Едді зрозумів, більш того, на мить побачив, яким тонким став цей світ. А може, і всі світи. Тонким і выношенным, як тканина його джинсів. Його погляд вихопив останню фразу угоди: «...при виконанні всіх цих умов отримує право продати або передати іншим способом зазначену вище нерухомість «Сомбра корпорейшн» або будь-якій третій стороні». А потім слова зникли, все зникло, закрутившись смерчем у чорної воронки. Джейк однією рукою тримався за ремінь Едді, другий — притискав до себе Ыша. Звірятко відчайдушно тявкал, а перед очима Едді знову майнула Дороті, уносимая ураганом в країну Оз.


В темряві дійсно мешкали якісь тварюки, величезні, безформні, з фосфоресціюючими очима, таких інший раз можна побачити у фільмах про дослідження ущелин на океанському дні. Тільки у фільмах дослідники завжди знаходилися за міцними стінками батискафа, тоді як вони з Джейком...


Музика, цей дзвін, ці удари рвали барабанні перетинки. Здавалося, головою його засунули в годинник Біг-Бен, в той самий момент, коли вони відбивали опівночі. Він кричав, не чуючи себе. А потім обірвалися взагалі всі звуки, він більше не бачив ні Джейка, ні Ыша, ні Серединного світу, ширяв десь за зірками і галактиками.


«Сюзанна! — закричав він. — Де ти, Сюзі?»


Немає відповіді. Тільки темрява.


Розділ 3


Міа


1


Давним давно, десь у шістдесятих (до того, як світ зрушив), жила-була жінка по імені Одетта Голмс, мила, усвідомлює відповідальність перед суспільством, молода, багата, симпатична, спрагла зустріти гідного хлопця (або дівчину). Сама того не усвідомлюючи, ця жінка ділила тіло з куди менш приємною особою, Деттой Уокер. Детта плювати хотіла на гідного хлопця (або дівчину). Риа з Кооса розкрила б Детте обійми, визнавши свою сестру. Роланд з Гилеада, останній стрілець, «витягнув» цю «роздвоєну» жінку в Серединний світ і створив третю, яка виявилася куди краще, куди сильніше, ніж перші дві. У цю третю жінку і закохався Едді Дін. Вона назвала його чоловіком, взяла його прізвище. Не будучи знайомою з войовничим фемінізмом наступних десятиліть, зробила це з радістю. І не тільки б раділа, але й пишалася, називаючи себе Сюзанною Дін, якщо б в голові не засіло повчання матері: гординя веде до падіння.


Тепер вона стала четвертою жінкою. Яка народилася на новому етапі напруженості і змін. Яка плювати хотіла на Одетту, Детту або Сюзанну; плювати хотіла на всіх, за винятком ще не з'явився на світ нового чоловічка, якого ласкаво називала малим. Малому була потрібна їжа. Банкетний зал знаходився поруч. Тільки це і мало значення, все інше — ні.


Ця четверта жінка, по-своєму настільки ж небезпечна, як Детта Волкер, звалася Міа. Прізвища у неї не було, оскільки нікого в світі вона не могла вважати своїм батьком, а слово це на Високому Складі мало тільки одне значення: мати[17].


2


Вона повільно крокувала довгим кам'яним коридорами до того місця, де її чекало розкішне частування, повз порожніх нефів і ніш, повз покинуті анфілад, повз покоїв, де давно вже ніхто не жив. У цьому замку де стояв старий трон, в запеклася давньої крові. Десь сходи вели до вистеленим кістками тунелях, які йшли в невідомі глибини. І проте в замку було життя; життя і їжа ситна, смачна їжа. Міа точно знала, знала і те, що йде на власних ногах, про які при кожному кроці труться важкі спідниці. Насичує страви. Життя для тебе і твоєї майбутньої дитини. А вона добре зголодніла. Ясна річ! Їй доводилось годувати двох.


Вона підійшла до широкої сходах. До вух долинуло ледве чутне, але потужне гудіння: працювали двигуни, змонтовані в надрах землі, під самими глибокими тунелями. Міа не було діла ні до двигунів, ні до компанії «Північний центр позитроники», яка побудувала їх і запустила в роботу десятки тисяч років тому. Не було їй діла ні до диполярных комп'ютерів, ні до дверей-порталів, ні до Променів, ні до Темної Вежі, що стояла в центрі всього.


Що її турбувало, так це запахи. Вони накривали на неї, густі, дражливі, чудові. Курка, смажена, жирні свинячі відбивні з хрусткою скоринкою. Сочащиеся краплями крові біфштекси, різноманітні сири, величезні креветки, рожеве м'ясо яких так і просилося в рот. Фаршировані рибини, гарячий плов. А ще різні фрукти, безліч солодощів. І це тільки початок! На закуску! Щоб заморити черв'ячка!


Міа швидко збігла центральної сходах, долоню плавно ковзала по полірованим поручнів, маленькі ступні так і пурхали по сходинках. Одного разу їй приснився сон, ніби якийсь жахливий людина зіштовхнув її під колеса підземного поїзда, і їй відрізало обидві ноги по коліно. Але сни завжди такі дурні. Ступні при ній, а над ними — ноги, чи не так? Так! Як і дитина в животі. Малої, який чекав, що його нагодують. Він зголоднів, як і вона.


3


Від підніжжя сходів широкий коридор, викладений чорним мармуром, довжиною в дев'яносто кроків, вів до високим подвійним дверей. Міа попрямувала до них. Бачила, як поруч з нею пливе і її відображення. В глибині мармурових стін горіли електричні ліхтарі, нагадуючи підводні смолоскипи. Вона не помічала чоловіка, який слідом за нею спускався по сходах, не в ошатних туфлях, а в старих, обдертих чоботях. І його вилинялі джинси і синя сорочка з шамбр[18] ніяк не тягнули на вбрання придворного. Біля лівого стегна висіла кобура, з якої стирчала оброблена сандаловим деревом руків'я револьвера. На засмаглому, иссеченном вітром обличчі чоловіка вистачало зморшок. В його чорних волоссі де-не-де вже пробивалася сивина. Але увагу насамперед привертали очі. Сині, холодні, з твердим поглядом. Детта Волкер не боялася чоловіків, навіть цього, проте ось ці очі стрільця наганяли на неї страх.


Перед подвійними дверима коридор вливався в невелике фойє. На підлозі чорні квадратні плити чергувалися з червоними. Дерев'яні панелі стін прикрашали вицвілі портрети колишніх господарів та їхніх дружин. У центрі стояла статуя з рожевого мармуру і хрому. Верхи на коні лицар піднімав над головою то шестизарядний револьвер, то чи короткий меч. І хоча обличчя залишалося гладким, скульптор лише намітив риси, Міа знала, хто перед нею. У всякому разі, здогадувалася.


— Я вітаю тебе, Артур з Эльда. — Вона зробила реверанс. — Будь ласка, благослови їжу, яку я збираюся взяти і з'їсти. Щоб нагодувати мене і мого малого. Доброго тобі вечора. — Вона не могла побажати йому довгих днів на землі, тому що відлік і його днів і днів більшості таких же, як він, обірвався в незапам'ятні часи. Тому вона лише торкнулася кінчиками пальців своїх усміхнених губ і послала йому повітряний поцілунок. Віддавши борг ввічливості, пройшла в обідній зал.


Величезний, шириною в сорок ярдів і довжиною у сімдесят. Яскраві електричні лампи в кришталевих плафонах горіли уздовж стін. Сотні стільців стояли біля величезного, із залізного дерева, столу, заставленого стравами з холодними і гарячими делікатесами. Перед кожним стільцем стояла велика біла тарілка з блакитною облямівкою. Але на стільцях ніхто не сидів, на тарілках не лежала їжа, були порожні і стакани для вина, хоча в останньому теж не було недоліку. Воно стояло в золотих глечиках, охолоджене, готове до вживання. Все було як вона і чекала, як бачила у своїх мріях, чітких і ясних; вона знову й знову приходила в цей зал і знала — буде приходити і далі, поки їй (і малому) потрібно було те, що вона могла знайти тут. Куди б не заносила її доля, замок завжди височів неподалік. А якщо в нього пахло цвіллю і гниллю, що з того? Якщо з-під столу долинало якесь шебуршание, може, там возилися щури або миші, що їй до того? Адже те, що їй потрібно, в достатку стояло на столі. А тіні під столом... хай живуть своїм життям. Не її це справа, зовсім не її.


— Ось іде Міа, дочка, не знає батька! — радісно крикнула вона превеликий мовчазної залу, заповненого сотнями ароматів закусок, гарячих страв, соусів, фруктів. — Я голодна і я збираюся наїстися! І нагодувати мого малого! Якщо хтось заперечує, нехай виступить вперед! Щоб я краще розглянула його, а він — мене!


Ніхто, зрозуміло, не виступив. Ті, хто бенкетував тут, давно вже пішли в небуття. І тишу порушувало лише далеке гудіння двигунів під палацом та неприємне шебуршание з-під столу. За її спиною спокійно стояв стрілець, спостерігаючи за нею. І не в перший раз. Він не бачив замку, але бачив її, бачив її дуже добре.


— Мовчання — знак згоди! — вигукнула вона. Притисла руку до живота, який вже почав видаватися вперед. Округлятися. — Ось славненько! Міа прийшла, щоб побенкетувати досхочу! Нехай ці страви добре послужать і їй, і малому, який росте в її животі! Нехай добре послужать їм!


І вона почала бенкетувати, нехай і не сіла на стілець, і не скористалася великою білою тарілкою з блакитною облямівкою. Тарілок вона терпіти не могла. Не знала чому і не хотіла знати. Її цікавила тільки їжа. Вона йшла кругом столу, брала їжу пальцями, відправляв у рот, зривала м'ясо з кісток, кидаючи останні страви. Іноді промахувалася — кістки падали на білу скатертину. Одна перевернула піалу з соусом, друга розбила кришталеву чашу з журавлинним желе, третя скотилася на підлогу, і Міа почула, як хтось поволік її під стіл. Звідти долинули звуки боротьби, потім крик болю, немов одна тварюка увігнала свої зуби в іншу. І настала тиша. Тривала, правда, недовго, висаджена сміхом Міа. Вона витерла жирні пальці об груди, повільно, з толком. Подобалося їй дивитися, як плями жиру і соусу розповзаються по дорогому шовку. Подобалося відчувати налившуюся груди, відчувати, як від дотиків твердіють і стають сторчма соски.


Вона продовжила шлях кругом столу, розмовляючи сама з собою на різні голоси, прямо-таки пацієнтка дурдому.


Як вони тебе, солоденька?


Вищий клас, дякую, що запитала, Міа.


Ти дійсно віриш, що Освальд поодинці вбив Кеннеді?


Ні в жодному разі, дорога... само собою, до цього доклав руку ЦРУ. Вони і ці чортові мільйонери з Алабамського сталевого півмісяця.


З Бомбингхэма, штат Алабама, солоденька, чи не правда?


Ти чула останній альбом Джоан Баез?


Господи, звичайно, вона співає, як ангел, так? Мені говорили, що вона і Боб Ділан збираються одружитися...


І так далі, і так далі, про що завгодно і ні про що. Роланд чув і культурний голос Одетти, і грубий, сипав лайки — Детты. Він чув голос Сюзанни і багато, багато інших голосів. Скільки ж жінок жили в її голові? Скільки особистостей, які вже сформувалися і ще тільки формуються? Він спостерігав, як вона перегиналася через порожні тарілки, яких не було, і порожні склянки (які також були відсутні), їла прямо з страв, жадібно жувала, особа все сильніше блищало від жиру, а ліф сукні (він його не бачив, але відчував) темнів по мірі того, як вона раз по раз витирала про нього пальці, при цьому не забуваючи погладжувати груди і пощипувати соски (руху її рук однозначно трактувалися). І на кожній зупинці, перед тим як рушити далі, вона хапала повітря перед собою і кидала уявну тарілку або на підлогу до своїх ніг, або через стіл в стіну, яка, мабуть, теж існувала в її уяві.


— Ось тобі! — кричала вона войовничим голосом Детты Уокер. — Ось тобі, мерзенний стара Синя тітка. Я знову розбив твою гребаной тарілку! І як тобі це подобається? Говори, як тобі це подобається?


Потім, пройшовши кілька кроків, вона могла радісно розсміятися і запитати у уявної співрозмовниці, як йдуть справи у її хлопчика, як він звикає до нової приватній школі, вигукнути, ну до чого ж добре, що тепер кольорові можуть відправляти дітей у такі прекрасні школи... дуже чудово, просто чудово! І як самопочуття твоєї мами, люба? Я так засмутилася, дізнавшись про це. Ми всі молимося про її якнайшвидшому видужанні.


Перехилившись через ще одну порожню тарілку, вона взяла вазочку із чорною ікрою. Уткнулась у неї обличчям, почала жерти, як свиня з корита. Знову підняла голову, ніжно посміхнулася блиску електричних ламп, риб'ячі яйця, наче крапельки чорного поту, який виступив на коричневій шкірі, прилипли до її щоках і носі, забили ніздрі, ніби запечені криваві кірки... О так, я думаю, ми домоглися вражаючих успіхів, люди начебто Булла Коннора доживають останні роки, у них, можна сказати, захід життя, і найкраща помста для них, що вони про це знають. Вони бачать, як... І тут вона кинула вазочку через голову, немов волейбольний м'яч, частина ікринок висипалася на волосся (Роланд буквально це бачив), вазочка вщент розбилася об камінь, а ввічлива посмішка на обличчі змінилася злим оскалом Детты Уокер, з губ зірвався дикий крик: «Одержуй, стара мерзенна Синя тітка, як тобі це подобається? Хочеш засунути цю чорну ікру в свою суху манду? Немає проблем, збирай з підлоги і засовуйте! У тебе все вийде! Берись за справу, сраная коза!»


І вона переходила до наступного стільця. І до наступного. І до наступного. Бенкетувала у величезному банкетному залі. Їла сама й годувала свого малого. Жодного разу не повернулася, щоб подивитися на Роланда. Не усвідомлюючи, що цього залу, строго кажучи, не існує.


4


В цей вечір, коли вони полягали спати, наївшись смажених здобних куль, з усіх чотирьох (п'яти, якщо вважати Ыша) Едді і Джейк в найменшій мірі займали думки Роланда. Найбільше його турбувала Сюзанна. Стрілок не сумнівався, що вона піде від багаття і в цю ніч, а йому доведеться слідувати за нею. Не для того, щоб подивитися, що вона буде робити: він і так це знав.


Ні, щоб охороняти її.


Ще до заходу сонця, приблизно в той час, коли Джейк приніс здобні кулі, Сюзанна почала виявляти вже знайомі Роланду ознаки: мова стала уривчасто, фрази — короткими, рухи різкими. Вона неуважно потирала скроню або чоло над лівою бровою, ніби у неї там щось боліло. «Невже Едді не помічає всіх цих ознак?» — запитував себе Роланд. Дійсно, коли вони зустрілися, з спостережливістю у Едді було гірше нікуди, але з тих пір відбулися разючі зміни в кращу сторону, і...


І він любив її. Любив. Як же він міг не бачити того, що бачив Роланд? Звичайно, ці ознаки були не настільки очевидними, як на березі Західного моря, коли Детта готувалася до вирішального удару, щоб перехопити контроль над тілом у Одетти, але ж вони були, та й не дуже відрізнялися.


З іншого боку, він пам'ятав слова матері: «Від любові дурнішають». Може, Едді дуже зблизився з нею, щоб що-небудь помічати. «Або не хоче помічати, — подумав Роланд. — Просто відганяє саму думку, що нам загрожує повторення пройденого. Як в той раз, коли ми змусили її побачити себе і свою роздвоєну особистість».


Та тільки тепер справа була не в ній. Роланд давно це підозрював, власне, перші підозри виникли ще до їх довгої бесіди з людьми похилого віку Річкового Перехрестя, а тепер знав напевне. Ні, справа не в ній.


Ось він і лежав, прислухаючись до їх сонного дихання. Вони заснули один за іншим: спочатку Ыш, потім Джейк, Сюзанна. Останнім — Едді.


Ну... не зовсім останнім. Роланд міг вловити ледь чутний шепіт людей по інший бік пагорба на південь від них, тих самих, що йшли слідом і спостерігали за ними. Швидше за все вони не наважувалися наблизитися і виявити свою присутність. Слух у Роланда був дуже гострим, але ці люди знаходилися занадто далеко, щоб він міг розібрати слова. До нього долинуло з десяток реплік, потім хтось голосно гикнув. І запанувала тиша, якщо не рахувати легкого шелесту вітру в кронах дерев. Роланд лежав тихо, вдивляючись у темне небо, на якому не світилося жодної зірки, чекаючи, коли постане Сюзанна. Вона і встала.


Але ще раніше Джейк, Едді і Ыш пішли в Стрибок.


5


Роланд і його друзі дізналися про Стрибку (а могли дізнатися дуже небагато) від Ванни, придворного вчителя, в ті далекі часи, коли були молодими. Спочатку вони складали квінтет: Роланд, Ален, Катберт, Джеймі і Уоллес, син Ванні. Уоллес, неймовірно розумний, але ще більш хворий, незабаром помер від хвороби, яку іноді називали королівської[19]. Вони залишилися вчотирьох, утворивши класичний ка-тет. Ванні це прекрасно розумів, і розуміння це тільки посилювало його горе.


Корт навчав їх орієнтуватися по сонцю і зіркам, Ванні пояснював пристрій компаса, квадранти, секстант, навчав основам математики, без якої практичне використання цих інструментів не представлялося можливим. Корт навчав їх битися. Ванні, на прикладі історії, логіки і, за його термінологією, «універсальних істин», — як інший раз можна цього уникнути. Корт навчав їх вбивати, якщо виникне така необхідність. Ванни, кульгавий, з доброю, але неуважною усмішкою, роз'яснював, що насильство частіше зав'язує проблеми в більш тугий вузол, ніж дозволяє. Він порівнював насильство з великим порожнім приміщенням, де ехо спотворює справжні звуки.


Він навчав їх фізиці, тієї фізики, що залишалася. Він вчив їх, хімії, того, що залишилося від хімії. Він навчав їх закінчувати такі пропозиції, як: «Це дерево схоже на...» і «Коли я біжу, то відчуваю себе таким щасливим, як...» та «Ми не могли не розсміятися, тому що...» Роланд ненавидів ці вправи, але Ванні не дозволяв йому ухилятися від них. «Твоя уява залишає бажати кращого, Роланд, — якось сказав своєму учневі... Роланду тоді було одинадцять років. — Я не можу тримати його на голодному пайку. Воно стане тільки гірше».


Він навчав їх Семи кіл магії, відмовляючись визнати, що не вірить в них, і Роланд подумав, що на одному з цих уроків Ванни і згадав про Стрибок. Повної впевненості у Роланда, звичайно, бути не могло. Але він пам'ятав, що Ванні говорив про секту Менні, людей, які могли подорожувати між світами. А говорив він про Веселку Мерліна?


Роланд схилявся до того, що так, але, хоча він двічі тримав у руках рожевий Магічний кристал, одного разу — юнаків, другий раз — чоловіком, і двічі з його допомогою рушав у ті самі подорожі, другий раз з друзями, миттєво долаючи час і простір, Кристал не відправляв його в Стрибок.


«Але звідки ти це знаєш? — запитав він себе. — Як ти можеш знати, Роланд, перебуваючи в цьому стані?»


Тому що Катберт і Ален сказали б йому про це, ось звідки.


Ти впевнений?


Відповіддю стало виникло у грудях дивну, невизначене почуття. Обурення? Жах? Відчуття, що його зрадили? І він раптом усвідомив, що ні, зовсім навіть і не впевнений. Точно він знав лише одне: кришталева куля засмоктав його всередину, і йому пощастило, що в кінці кінців виплюнув назовні.


«Але тут ніякого кулі не було», — подумав він і знову почув інший голос, сухий, безпристрасний голос свого старого кульгавого вчителя, так і не перестав сумувати про єдиному передчасно померлого сина. Голос цей виголосив все ті ж слова:


Ти впевнений?


Стрілець, ти впевнений?


6


Все почалося з тихого потріскування. Роланд першим ділом подумав про багаття: хтось з них кинув у нього гілку з зеленими голками, вогонь нарешті добрався до них, ось голки, спалахуючи, і затріщали. Але...


Звук підсилювався, вже більше нагадуючи тріск електричних розрядів. Роланд сів, подивився на свій ка-тет — по інший бік вогнища. Очі його округлилися, серце забилося сильніше.


Сюзанна відвернулася від Едді, трохи відсунулася. Едді тягнувся до Джейка, Джейк — до Едді. Їхні руки зустрілися. І прямо на очах Роланда, різкими ривками, вони почали зникати, то з'являтися. Те ж саме робив і Ыш. Коли вони зникали, тьмяно-сіре мерехтіння, формою повторює тіла всієї трійці, резервировало їх місце в цій реальності. Всякий раз повернення супроводжувався тріском. Роланд бачив, як брижі пробігає по закритим століть: під ними перекочувалися очні яблука.


Вони, звичайно, спали. Але не просто спали. Вони перейшли в стан, що давало змогу подорожувати між світами. Начебто Менні вміли це робити. І кулі Веселки Мерліна, судячи з усього, могли змусити людину вирушити в таку подорож, хотів він того чи ні. Один шар точно міг.


«Вони можуть застрягти між світами і загинути, — подумав Роланд. — Ванни говорив і про це. Попереджав, Стрибки — небезпечна справа».


Що ще він говорив? Але на копання в пам'яті часу у Роланда не залишилося, тому що в цей момент Сюзанна села, натягнула чохли з м'якої шкіри, які він їй пошив, на свої кукси, забралася в коляску. А за мить вже котила до дерев на північній стороні дороги. На щастя, в сторону, протилежну тій, де розташувалися табором люди, які спостерігали за ними.


Роланд застиг, не знаючи, як вчинити. Але швидко взяв очевидне рішення. Він не міг розбудити Едді і Джейка під час Стрибка, занадто великий був ризик. А ось за Сюзанною міг піти, він це вже не раз робив, йти і сподіватися, що вона не потрапить у біду.


«Ти також можеш і поміркувати, що незабаром відбудеться, — почув він сухий, лекторський голос Ванні. Повернувшись, старий учитель вирішив якийсь час побути з учнем. — Розсудливість ніколи не була твоєю сильною стороною, але тим не менш ти повинен прикинути, що до чого. Ти, звісно, захочеш почекати, поки твої переслідувачі самі не дадуть про себе знати, поки ти не зрозумієш, що їм потрібно, але в кінці кінців, Роланд, тобі доведеться діяти. Так що добре подумай. Адже краще раніше, ніж пізніше».


Так, раніше завжди краще, ніж пізніше.


Тріск — різкий, голосний. Едді і Джейк повернулися, Джейк лежав, обнявши Ыша, і тут же знову зникли, залишивши після себе ледь помітне мерехтіння. Ну та гаразд. Його справа — наглядати за Сюзанною. Що ж стосується Едді і Джейка, все в руках Божих.


Припустимо, ти повернешся, а їх не буде? Таке трапляється, Ванни про це говорив. І що ти скажеш їй, коли вона прокинеться і побачить, що вони зникли, її чоловік і прийомний син?


Відповіді на ці питання він міг пошукати і потім. На той момент його найбільше займала Сюзанна, безпека Сюзанни.


7


На північній стороні дороги величезні багатовікові дерева росли на досить великій відстані один від одного. Їх гілки часто перепліталися, але на землі місця для проїзду крісла-каталки вистачало з лишком, і Сюзанна розвинула пристойну швидкість, лавіруючи між неохватными стовбурами, котячись вниз по схилу за пружинящему килиму з опалого листя і хвої.


Не Сюзанна. Не Детта або Одетта. Ця жінка називає себе Міа.


Роланд не став би заперечувати, назви вона себе і Королевою Зелених Днів, за умови, що вона повернулася цілою і неушкодженою, а ті двоє, що залишилися біля багаття, нікуди не поділися.


Роланд відчув запах більш свіжої зелені, очерету й водоростей. Разом з ним прийшов запах твані, квакання жаб, ухання сови, плескіт води, немов хтось у неї стрибнув. За плескотом пішов пронизливий передсмертний крик. Хтось помер, то стрибун, то той, на кого стрибнули. З'явилися кущі, спочатку поодинокі, потім зарості. Над головою крони дерев злилися, відсікаючи затягнуте хмарами небо. В повітрі дзижчали комарі і мошки. Болотні запахи все посилювалися.


На килимі з опалого листя і хвої колеса крісла-каталки практично не залишали слідів, але по мірі появи чагарнику Роланд то тут, то там помічав зламану гілку або зірваний лист. Земля ставала все м'якше, і колеса вже продавлювали в ній колію. Ще через двадцять кроків колія почала заповнюватися водою. Але Міа все помічала, безумовно не хотіла застрягти, а тому ще через двадцять кроків він натрапив на порожню коляску. На сидінні лежали її штани і сорочка. В болото вона пішла голою, не рахуючи шкіряних чохлів, які закривали кукси.


Над озерцями стоячої води висіли стрічки туману. Над водою піднімалися зарослі травою купини. На одній прикрученное дротом до стовбура мертвого дерева стояли, як спочатку здалося Роланду, давнє солом'яне опудало. Однак, підійшовши ближче, він побачив, що це людський скелет. Лоб проломили всередину, залишивши трикутник чорноти між порожніми очницями. Таку рану могли завдати примітивної бойовою палицею, а труп (або його неспокійну душу) залишили на болоті, позначивши їм кордон території якогось племені. Плем'я це, можливо, давно вимерло або переселилося в інші місця, але Роланд розумів, що обережність не зашкодить. Тому витягнув з кобури револьвер і продовжував йти слідом за жінкою, перестрибуючи з купини на купину, іноді кривлячись від болю у правому стегні. Йому доводилося докладати чимало зусиль, щоб не відстати. Частково тому, що її на відміну від Роланда не займали думки, як би зберегти одяг сухою. Оголена, як русалка, вона і вела себе відповідно, відчуваючи себе як вдома і в грязі, і у болотяній рідоті, і на сухій землі. Вона переповзала через великі купини, ковзала по воді між ними, зрідка зупиняючись, щоб скинути з себе п'явку. У непроглядній темряві своїми рухами вона нагадувала велику рептилію.


В болото, яке ставало все більш топким, вона заглибилася десь на чверть милі. Стрілець раніше слідував за нею. Намагався не шуміти, хоча й сумнівався, що в цьому є необхідність. Він вважав, що та її частина, яка могла чути, відчувати, думати, перебувала далеко звідси.


Нарешті жінка зупинилася, піднялася на култышках, вхопившись руками за гілки, щоб зберегти рівновагу. Втупилася на чорну поверхню відкритої води, підвела голову, завмерла. Стрілок не міг сказати, це велике або маленьке озерце: краю тонули в тумані. Проте якесь світло на болоті був, слабке, розсіяне сяйво, джерело якого немов перебував під водою, можливо, їм служили затоплені і повільно гнилі стовбури дерев.


Вона стояла, оглядаючи озерце вологу і бруд його берегів, як королева могла оглядывать... що? Що вона бачила? Банкетний зал? У це йому хотілося вірити. Роланд теж його практично бачив. Про нього її мозок нашіптував його мозку, припущення, що вона бачила бенкетний зал, узгоджувалося з її словами і діями. Ідея банкетного залу дозволяла розуму розділяти Сюзанну і Міа, як раніше, нехай і з допомогою інших засобів, він багато років розділяв Одетту і Детту. У Міа могло бути багато причин, що спонукають зберігати в таємниці її існування, і, звичайно, найголовніша безпосередньо пов'язувалася з життям, яке вона несла в собі.


Малим, як вона його називала.


Потім, настільки несподівано для нього, що він завжди здригався (хоча бачив це не в перший раз), вона почала полювати, для чого довелося спочатку підійти до самої кромки води, а потім і ступити в неї. З жахом і огидою він спостерігав, як вона розсовує очерети, протискується між ними. Тепер, віддерши від тіла п'явок, вона не отшвыривала їх в сторону, а кидала у рот, як карамельки. М'язи на стегнах перекочувалися. Коричнева шкіра блищала, як мокрий шовк. Коли вона повернулася (Роланд відступив за дерево і перетворився в одну з тіней), він ясно побачив, як набубнявіли її грудей.


Проблема, звичайно, не обмежувалася лише «малим». Мова йшла і про Едді. «Та що з тобою, Роланд? — Він буквально почув голос Едді. — Можливо, це наша дитина. Я хочу сказати, ніколи не знаєш напевно. Так, так, я знаю, хтось трахкав її, коли ми «витягували» Джейка, але це не означає...»


І так далі, і так далі, бла-бла-бла, як міг би сказати Едді, а чому? Тому що любив її і хотів дитину, народжену від їх союзу. Та тому що Едді Дін був природженим сперечальником. У цьому він нічим не відрізнявся від Катберта.


А в очереті оголена жіноча рука «вистрілила» і вхопила пристойних розмірів жабу. Пальці стиснулися, жаба лопнула, нутрощі і яйця потекли по зап'ястю. Вона піднесла руку до рота, жадібно все злизала, тоді як зеленувато-білі лапки ще продовжували сіпатися. Після зап'ястя настала черга покритих кров'ю і слизом кісточок пальців. Залишки жаби вона відкинула і крикнула щось на кшталт: «Як тобі це подобається, мерзенна стара Синя леді?» Низьким, хриплуватим голосом, від якого по шкірі Роланда побігли мурашки. Голосом Детты Уокер. Збожеволілої від злості.


А полювання тривала. Наступного їй трапилася маленька рибка... ще жаба... і, нарешті, царська видобуток: водяний щур, яка билася, звивалася, намагалася вкусити. Але жінка переламала їй всі кістки і засунула в рот, з головою, лапами, кігтями, хвостом. А миттю пізніше нахилилася і выблевала зайве, перекручену масу хутра і кісток.


Припустимо, я покажу йому ось це, за умови, що він і Джейк повернуться з тих дивних місць, де вони опинилися після Стрибка, зі словами: «Я знаю, у жінок, коли вони виношують дитину, смаки стають дуже дивними, але, Едді, тобі не здається, що це вже перебір? Подивися на неї, повзає в очеретах і болотній рідоті, як алігатор. Подивися на неї і скажи, що вона робить все це для того, щоб нагодувати дитину. Людського дитини.


І все ж він буде сперечатися. Роланд у цьому не сумнівався. Не знав він іншого: як поведе себе Сюзанна, коли він скаже їй, що вона виношує якась істота, яка пізно вночі хоче годувати сирим м'ясом. Тільки з-за цього проблем вище даху, а тут ще цей чортовий Стрибок. І незнайомці, які стежать за ними. Однак незнайомці являли собою меншу з його турбот. Власне, присутність навіть заспокоювало. Він не знав, чого конкретно вони хочуть, але знав в принципі. Він вже зустрічав таких, як вони, багато разів. І за великим рахунком вони завжди хотіли одне і те ж.


8


Тепер жінка, называвшая себе Мією, продовжуючи полювати, почала говорити. Роланд не вперше ставав свідком цієї частини ритуалу, але всякий раз стрілку ставало не по собі. Він дивився на неї і все-таки йому насилу вірилося, що всі ці голоси викидаються з одного і того ж горла. Вона запитувала себе, як вона поживає. Вона відповідала собі, що все у неї гаразд, дякую, все дуже добре. Вона говорила про когось по імені Білл, а може, й Булл. Вона осведомлялась про чиєїсь матері. Вона питала про місце, яке називала «Морхауз», а потім відповідала собі густим чоловічим басом, що не треба їй іти ні в «Морхауз», ні в якій іншій хауз. І весело сміялася, напевно, сприйнявши останню фразу як відмінну жарт. Вона, як і в інші ночі, всім надавалась Мією, ім'ям, добре знайомим Роланду за його колишнього життя в Гилеаде. Там воно шанувалося як святе. Двічі вона робила реверанс, піднімаючи неіснуючі, невидимі спідниці, чому у стрілка стискувалося серце: вперше він побачив такий реверанс у Меджисе, куди його, Альона і Катберта відправили їх батьки.


Вона повернулася на берег озерця (до дверей залу) мокра, з блискучою від води шкірою. Постояла, не ворушачись, п'ять хвилин, десять. Знову ухнула сова, і, ніби відгукнувшись, місяць вийшла з хмар, щоб оглянути територію. Тим самим позбавила притулку якогось маленького звірка. Звір кинувся до кущів, повз жінки. Ясна річ, вона блискавкою кинувся на нього, схопила, вп'ялася зубами в живіт. Почувся хрускіт кісток, тріск роздертій шкіри, змінилися задоволеним плямканням. Те, що залишилося від звірка, вона підняла угору, немов пропонуючи місяці розділити з нею трапезу. Її і без того темні кисті і зап'ястя ще більше потемніло від крові. Постоявши ще кілька митей, вона різко розвела руки, розірвавши залишки звірка, відкинула їх, рыгнула і знову увійшла у воду. На цей раз просто сіла, почала плескатися, і Роланд зрозумів, що нічний бенкет закінчено. Вона їла навіть комарів, без праці відловлюючи їх на льоту. Роланду залишалося лише сподіватися, що нічого з з'їденого не призведе до розладу шлунка. Раніше, втім, не приводило.


Поки вона змивала з себе бруд і кров, Роланд ретирувався тим же шляхом, яким і прийшов, не звертаючи уваги на біль у правому стегні, намагаючись йти максимально швидко. Він вже тричі супроводжував її в цих нічних походах і знав, наскільки в такому стані у неї всі почуття загострені.


Зупинившись біля крісла-каталки, він озирнувся — переконатися, що не залишив слідів. Помітив відбиток підошви чобота, розрівняв його, кинув зверху кілька листків. Тільки кілька, багато листя видали його. Покінчивши з цим, попрямував до дороги і табору, вже не поспішаючи. Знав, що вона спочатку приведе себе в порядок, а вже потім рушить слідом. Він задався питанням: а що бачить Міа, коли чистить коляску Сюзанни? Маленький автомобіль? Візок з паровим двигуном? Значення це не мало. А ось її розум мав, та ще яке! Якщо б якось вночі він не прокинувся, щоб справити малу нужду, в той самий момент, коли вона відправлялася на одну зі своїх нічних прогулянок, то швидше за все і не дізнався б, яка вона щаслива мисливиця. Такий прокол швидше за все загрожує досить серйозними наслідками.


«Так, ти їй не пара, прищ. — Тепер, наче йому не вистачало духу Ванни, з'явився і Корт. — Вона й раніше тобі це доводила, чи не так?»


Все так. Роланд знав, що вона володіє розумом трьох жінок. Тепер до них додалася четверта.


9


Коли Роланд побачив розрив між деревами, дорогу, по якій вони йшли, де розбили табір в цю ніч, він зупинився і двічі глибоко вдихнув. Щоб заспокоїти нерви. Вийшло не дуже.


«Буде вода, якщо Бог того захоче, — нагадав він собі. — У таких глобальних питаннях, Роланд, твої бажання ролі не грають».


Ще один вдих, і він вийшов з-під дерев. Шумно видихнув, коли побачив, що Едді і Джейк міцно сплять, лежачи біля згаслого багаття. Права рука Джейка, яка, коли стрілець пішов з табору слідом за Сюзанною, стискала ліву руку Едді, тепер обвилася навколо Ыша.


Вухань-плутаник розплющив одне око, подивився на Роланда. Тут же закрив його.


Роланд не міг почути наближення Міа, тільки відчув, що вона вже зовсім поруч. Швидко ліг, перекотився на бік, поклав голову на згин ліктя. Застигнувши в цій позі, спостерігав, як коляска виїжджає з-під дерев. Вона вичистила все швидко, але ретельно. Роланд не побачив жодної брудної плями. Спиці блищали в місячному світлі.


Вона поставила коляску на колишнє місце, граціозно зісковзнула з неї, рушила до лежачого на землі Едді. Роланд з деяким острахом спостерігав, як вона наближається до сплячого чоловіка. Кожен, хто зустрічався з Деттой Уокер, почував би цю побоювання. Тому що жінка, называвшая себе матір'ю, не так вже сильно відрізнялася від тієї самої Детты.


Лежачи нерухомо, ніби скований глибоким сном, Роланд приготувався до Стрибка.


Але вона лише відкинула пасмо волосся з чола Едді і поцілувала його в скроню. Ніжність цього жесту сказала стрілку все, що йому потрібно було знати. Тепер він міг спокійно заснути. Сюзанна зайняла місце Міа. Він закрив очі і дозволив темряві заволодіти собою.


## Глава 4


Розмова начистоту


1


Вранці Роланд прокинувся раніше Сюзанни, але пізніше Едді і Джейка. Едді вже розпалив маленький багаттячко на золі старого. Вони з Джейком сиділи до нього впритул, немов сильно замерзли і хотіли зігрітися, і їли «буріто по-стрелецки». На обличчях обох читалися хвилювання і тривога.


— Роланд, думаю, нам треба поговорити, — почав Едді, ледь побачивши, що стрілець прокинувся. — Цієї ночі з нами щось сталося...


— Знаю, — відповів Роланд. — Я бачив. Ви здійснили Стрибок.


— Стрибок? — перепитав Джейк. — Це ще що?


Роланд почав було пояснювати, але тут же замовк, похитав головою.


— Якщо ми хочемо поговорити, краще розбуди Сюзанну. Тоді нам не доведеться повторювати для неї початок нашої розмови. — Він подивився на південь. — Сподіваюся, наші нові друзі не перервуть нас, поки ми не закінчимо. Вони відношення до цього не мають, — але сам він сумнівався у сказаному.


І з непідробним інтересом спостерігав, як Едді будить Сюзанну. В нього Не було стовідсоткової впевненості, що саме Сюзанна відкриє очі. Однак відкрила вона. Села, потягнулася, пробіглася рукою за кучерявим волоссям.


— В чому справа, солоденький? Я б могла поспати годинку-другу.


— Нам треба поговорити, Сюзі, — відповів Едді.


— Дай тільки я остаточно прокинуся. Господи, все тіло затекло.


— Коли спиш на твердій землі, по-іншому не буває, — відповів Едді.


«Особливо, якщо перед сном полювати голою в болоті», — подумав Роланд.


— Налий мені водички, солоденький. — Вона підставила складені човником долоні, і Едді налив у них води з бурдюка. Сюзанна вмилася.


— Холодна, однак!


— Нарешті, — відгукнувся Ыш.


— Тобі-то вмиватися не треба, — усміхнулась йому Сюзанна. — Роланд, у твоєму Серединному світі знають, що таке кава?


Роланд кивнув.


— Його вирощували на плантаціях Зовнішньої Дуги.


— Якщо ми будемо проходити повз, запозичимо кілька пригорщів, добре? Пообіцяй мені.


— Обіцяю, — відповів Роланд.


Сусанна тим часом пильно дивилася на Едді.


— Щось сталося? Ви, хлопчики, неважливо виглядаєте.


— Погані сни, — відповів Едді.


— І в мене теж, — підтакнув Джейк.


— Не сни, — заперечив стрілок. — Сюзанна, а ти добре спала?


В її погляді читалася щирість. А у відповіді він не вловив і натяку на брехню.


— Як убита, власне, я завжди так сплю. Один плюс в цих подорожах точно є: нембутал можна викинути з легкою душею.


— Про який стрибку ти говорив, Роланд? — спитав Джейк.


— Те, що дозволяє перенестися в інший світ, — відповів Роланд і виклав усе, що знав. Що пам'ятав з уроків Ванні. Його оповідання, як Менні постилися, щоб прийти в потрібний стан душі, як блукали по світу в пошуках того рідкісного місця, де вони могли зробити цей Стрибок. Місця, яке визначали за допомогою магнітів і схилом.


— Схоже, ці хлопці почували себе як вдома в Вушко парку[20].


— Так і в Грінвіч-Віллідж, — додала Сюзанна.


— В цьому слові чується щось гавайське, — густим басом промовив Джейк, і всі розсміялися. Навіть Роланд.


— Стрибок — ще один спосіб подорожі між світами, — уточнив Едді, коли сміх замовк. — Як двері. Як кришталеві кулі. Я прав?


Роланд вже хотів відповісти ствердно, потім зам'явся.


— Я думаю, все це — варіації одного і того ж. І, якщо вірити Ванни, кулі, частини Веселки Мерліна, полегшують вчинення Стрибка. Іноді навіть занадто полегшують.


— Ми дійсно спалахували і гасли... як електричні лампочки? Які ти називаєш искрасветами?


— Так... ви з'являлися і зникали. Коли зникали, замість вас залишалося лише слабке мерехтіння, немов хтось притримував вам місце.


— Слава Богу, що притримував! — закричав Едді. — Коли все закінчилося... коли знову зазвучала ця музика, коли нас вибило з того світу... по правді кажучи, я вже й не вірив, що ми повернемося до цього.


— Я теж, — зізнався Джейк. Небо знову густо заволокло хмарами — і в ранкових сутінках обличчя хлопчика здавалося білим як крейда. — Я тебе втратив.


— Ніколи в житті так не радів, як цим ранком, коли, відкривши очі, побачив знайому дорогу, — зізнався Едді. — І тебе, лежачого поруч. Зі своїм дружком. — Він глянув на Ыша, потім на Сюзанну. — З тобою цієї ночі нічого такого не відбувалося, пташка?


— Ми б її побачили, — вставив Джейк.


— Ні, якщо б, здійснюючи Стрибок, вона перенеслася в інше місце, — відповів Едді.


Сюзанна похитала головою, на її обличчі промайнула тривога.


— Я проспала всю ніч. Як і сказала. А ти, Роланд?


— Мені нічого сказати, — відповів Роланд. Як завжди, він вважав за краще не ділитися відомим йому до того моменту, поки внутрішній голос не казав, що пора. А потім, по суті він і не збрехав, хіба що сказав не всю правду. — У нас неприємності, чи не так?


Едді і Джейк перезирнулися, потім подивилися на Роланда. Едді зітхнув.


— Так, мабуть.


— Серйозні? Ви це знаєте?


— Не думаю, що знаємо. Не так, Джейк?


Джейк згідно кивнув.


— Але деякі ідеї в мене є, — продовжив Едді, — і, якщо я правий, неприємностей нам не уникнути. Навіть дуже серйозних. — Він голосно проковтнув слину. Джейк торкнувся його руки, і стрілець стривожився, побачивши, як швидко і міцно Едді вхопився за пальці хлопчика.


Роланд нахилився до Сюзанні, взяв її за руку. Уявним поглядом побачив, як ця сама рука вистачає жабу і вичавлює з неї нутрощі. Відігнав видіння. Жінки, яка це зробила, зараз не було поруч.


— Розкажіть нам, — попросив він Едді і Джейка. — Розкажіть нам усе. Ми готові вислухати вас.


— Кожне слово, — підтримала його Сюзанна. — Заради наших батьків.


2


Вони переказали все те, що трапилося з ними у Нью-Йорку 1977 року. Роланд і Сюзанна слухали затамувавши подих про те, як вони пішли за Джейком в магазин, як дочекалися приїзду Балазара і його «джентльменів».


— Ха! — вигукнула Сюзанна. — Все ті ж поганці! Прямо як з роману Діккенса!


— Хто такий Діккенс і що таке роман? — спитав Роланд.


— Роман — це довга історія, надрукована в книзі, — відповіла вона. — Діккенс написав їх не менше десятка. Він, можливо, найкращий з усіх письменників. В його історіях люди, які жили у великому місті, називався він Лондон, зустрічалися з іншими людьми, які знали по інших місцях або в далекому минулому. Один мій викладач в коледжі терпіти не міг таких сюжетів. Казав, що в романах Діккенса дуже вже велику роль відіграє випадковий збіг обставин.


— Учитель, який нічого не знав про ка або не вірив у ка, — вставив Роланд.


Едді кивнув.


— Так, це ка, все точно. Сумнівів бути не може.


— Мене більше цікавить жінка, яка написала «Чарлі Чу-Чу». — Роланд повернувся до хлопчика. — Джейк, тебе не утруднить...


— Я тебе зрозумів. — Джейк уже розв'язував рюкзак. Майже з побожним трепетом дістав з нього книжку про пригоди локомотива Чарлі і його приятеля, інженера Боба. Всі подивилися на обкладинку. Напис на ній свідчила, що автор книги Берил Эванз.


— Ну і справи. — Едді похитав головою. — Дивно, однак. Я, звичайно, нічого не хочу сказати, але... це дивно. Книгу, яку купив Джейк, Джейк-77, написала Клаудія як там Бахман.


— Інесс, — додав Джейк. А між іменами стояло «і». Хто-небудь знає, що це таке?


Ніхто не знав, але Роланд згадав, що такі імена зустрічалися в Меджисе. «Начебто це «і» означало повагу. А що ця літера означає в Нью-Йорку, не маю поняття. Джейк, що ти говориш, і напис на чорній дошці у вітрині відрізнялася від колишньої. В чому?»


— Не можу пригадати. Але думаю, якщо ти мене загипнотизируешь, як в минулий раз, кулею, то згадаю.


— Може, і загипнотизирую, але не зараз, — відповів Роланд. — Цим вранці часу у нас небагато.


«Повернення на круги своя, — подумав Едді. — Вчора час це практично не існувало, а тепер його у нас небагато. Але ж все це якось пов'язано з часом, чи не так? Минуле Роланда, наше минуле, ці нові дні. Ці небезпечні нові дні».


— Чому? — спитала Сюзанна.


— Наші друзі. — Роланд хитнув головою у бік півдня. — Я відчуваю, що вони дуже скоро дадуть про себе знати.


— А вони наші друзі? — спитав Джейк.


— Зараз це не важливо, — відповів Роланд і знову задався питанням: а чи так це? — Зараз давайте зосередимося на цьому Книжковому магазині для розуму» чи як він там називався. Ви бачили, як посланці з Падаючої Вежі насідали на власника, чи не так? Цього Тауера або Торена.


— Ти хочеш сказати, тиснули на нього? — перепитав Едді. — Викручували йому руки?


— Так.


— Так воно й було, — підтвердив Джейк.


— Було, — вніс свою лепту Ыш. — Було.


— Готова сперечатися, Тауер і Торен означає одне і те ж, тільки на різних мовах, — подала голос Сюзанна. — Напевно на голландському торен — це вежа. — Вона побачила, що Роланд зібрався заговорити, і підняла руку, зупиняючи його. — У нашій реальності люди це часто роблять, Роланд. Змінюють іноземну прізвище на більш... ну... американську.


— Так, — усміхнувся Едді. — Стемпович стає Стемпером. Яків стає Джейкобом... або...


— Чи Берил Эванз стає Клаудією-і-Інесс Бахман! — вигукнув Джейк. Розсміявся, але його сміху безумовно не вистачало веселості.


Едді витягнув з багаття обгорелую палицю, почав щось писати в пилу. Одна за одною з'являлися друковані букви: К... Л... А... У...


— Великий Ніс говорив, що Тауер голландець. Або скандинав. — Він глянув на Джейка, який кивнув, підтверджуючи його слова, потім узяв палицю і продовжив розпочате Едді: Д... І... Я.


— Якщо він — голландець, дещо прояснюється, знаєш. — Сюзанна дивилася на каракулі Едді і Джейка. — У свій час голландцям належала більша частина Манхеттена.


— Хочеш ще прив'язку до Діккенсу? — спитав Джейк, написав на пилу букву «І», скинув очі на Сюзаннну. — Як щодо будинки з привидами, через який я потрапив у цей світ?


— Особняк, — вловив його думку Едді.


— Особняк на Голландському пагорбі, — уточнив Джейк.


— Голландський пагорб. Так, все так. Чорт забирай.


— Давайте повернемося до головного, — втрутився Роланд. — Я думаю, вся справа в документі, який ви бачили. Тому самому «Угоді». І ви відчули потребу побачити його, чи не так?


Едді кивнув.


— Потреба, аналогічну тій, що змушує вас дотримуватися Променю?


— Роланд, я думаю, це і був Промінь.


— Іншими словами, шлях до Вежі.


— Так, — кивнув Едді. Він думав про хмарах, які пливли вздовж Променя, тінях, які нахилялися по Променю, гілках дерев, які поверталися, щоб встати паралельно Променю. «Все служить Променю», — якось сказав їм Роланд, і потреба Едді побачити документ, який Балазар підсунув під ніс Келвіна Тауеру, цілком і повністю укладалася в це все вищезазначене.


— Розкажи мені, про що там йшлося.


Едді прикусив губу. Він не відчував такого страху, як в той раз, коли вирізав ключ, який дозволив їм врятувати Джейка і перетягнути в цей світ, але страх тим не менш присутній. Тому що, як і ключ, справу було важливим. Якщо б щось забув, могло статися непоправне.


— Слухай, я не можу все запам'ятати, слово в слово...


Роланд нетерпляче махнув рукою.


— Якщо виникне така необхідність, я тебе загипнотизирую, і ти повториш, слово в слово...


— Думаєш, це так важливо? — спитала Сюзанна.


— Думаю, тут все важливо, — відповів Роланд.


— А якщо зі мною гіпноз не спрацює? — спитав Едді. — Що, якщо я гіпнозу не піддаюся?


— Залиш це мені, — відповів Роланд.


— Дев'ятнадцять, — вигукнув Джейк. Всі повернулися до нього. Він дивився на літери, написані ним і Едді в пилу біля згаслого багаття. — Клаудія-і-Інесс Бахман. Дев'ятнадцять букв.


3


Роланд на мить задумався, потім вирішив не розвивати тему. Якщо число дев'ятнадцять грало у всьому цьому якусь роль, згодом його прихований сенс обов'язково відкриється. А поки були справи важливіші.


— Документ, — повторив він. — Давай не відволікатися. Розкажи мені все, що можеш згадати.


— Ну, це юридичний документ, завірений печаткою і підписами... — Едді замовк, тому що вирішив задати одне важливе питання. Роланд, можливо, все це знав, тому що у свій час служив законом, але Едді визнав за необхідне в цьому переконатися. — Тобі відомо, хто такі адвокати, так?


Роланд відповів дуже сухо:


— Ти забуваєш, що я родом з Гилеада, Едді. Самого внутрішнього із Внутрішніх феодів. Звичайно, купців, селян і майстрових у нас було більше, ніж адвокатів, але ненабагато.


Сюзанна розсміялася.


— Твої слова нагадали мені сцену з Шекспіра. Два персонажа, здається Фальстаф і принц Джон, точно не пам'ятаю, міркують, чим вони займуться після того, як виграють війну і візьмуть владу. Так один з них каже: «Насамперед переб'ємо всіх адвокатів».


— Між іншим, не поганий початок. — Едді знайшов, що від цього розважливого тону арктичним холодом віє. А стрілець знову повернувся до нього. — Продовжуй. Якщо ти зможеш щось додати, Джейк, не соромся. І будь ласка, це я вам обом, розслабтеся, заради ваших батьків. Зараз документ цікавить мене лише в загальних рисах. Хочу знати, про що в ньому йдеться.


Власне, Едді і сам вважав, що іншого від нього не потрібно, однак після слів Роланда помітно підбадьорився.


— Добре. Називався документ «Угода». Великими літерами, по самому верху. Внизу під словом «Погоджено» стояли два підписи. Одна — Келвіна Тауера. Друга — якогось Річарда. Ти не пам'ятаєш, Джейк?


— Річарда Патріка Смейерса, — відповів Джейк, помовчав, ворушачи губами, хитнув головою. — Дев'ятнадцять букв.


— І про що йшлося в цьому «Угоду»? — спитав Роланд.


— На мій погляд, якщо хочеш знати правду, ні про що. У всякому разі, мені так здалося. Практично мова йшла про те, що Тауеру належить пустир на розі Сорок шостий вулиці і Другою авеню...


— Не просто пустир, — перервав його Джейк. — Пустир з трояндою.


— Так, з трояндою. Коротше, Тауер підписав угоду 15 липня 1976 р. «Сомбра корпорейшн» заплатила йому сто «штук». Він же, наскільки я зрозумів, пообіцяв цілий рік нікому не продавати пустир, дбати про свою нерухомості, тобто платити податки тощо, а потім дати можливість «Сомбре» першої купити у нього цей пустир, за умови, що він не продасть їм його раніше. Коли ми там були, він пустир ще не продав, але і термін дії угоди закінчувався через півтора місяці.


— Містер Тауер сказав, що сто тисяч витрачені, — додав Джейк.


— А в угоді щось говорилося про те, що «Сомбра корпорейшн» має виключні права на покупку? — спитала Сюзанна.


Едді і Джейк задумалися, перезирнулися, похитали головами.


— Ви впевнені? — напирала Сюзанна.


— Скоріше так, ніж ні, — відповів Едді. — Думаєш, це важливо?


— Не знаю. — Сюзанна задумалася. — Угода, про яку ви говорите... ну, без пункту про виключне право на купівлю, не має сенсу. Якщо віджати воду, що залишиться в сухому залишку? «Я, Келвін Тауер, погоджуюся подумати про продаж вам мого пустиря. Ви платите мені сто тисяч доларів, а я буду думати про це цілий рік. У вільний від роботи та ігри з друзями у шахи час. А по закінченні року я, можливо, продам пустир вам, можливо, залишу собі або, можливо, виставлю на аукціон і продам того, хто дасть найвищу ціну. А якщо вам це не подобається, сладенькие, можете котитися під три чорти».


— Ти щось забуваєш, — м'яко зауважив Роланд.


— Що? — спитала Сюзанна.


— «Сомбра» — не звичайна законослухняна корпорація. Подумай, стала звичайна законослухняна корпорація наймати такого, як Балазар, для ведення переговорів?


— Ти потрапив в точку, — кивнув Едді. — Їх приїзд сильно налякав Тауера.


— У будь-якому випадку лист дещо прояснює, — втрутився Джейк. — Приміром, щит, який я бачив на пустирі. Ця «Сомбра корпорейшн» за свої сто тисяч отримала права «рекламувати свої майбутні проекти». Ти бачив цю частину угоди, Едді?


— Здається, так, вона йшла після абзацу про те, що Тауер враховує і захищає заявлені інтереси «Сомбра корпорейшн» в придбанні вищезазначеної власності, не віддає її в заставу і не допускає жодних зазіхань на неї третіх осіб.


— Точно. Щит, який я бачив на пустирі... — Він замовк, думаючи, підняв руки, втупився між ними, немов читав текст, бачити який міг тільки він. — «ТОВАРИСТВО БУДІВЕЛЬНОЇ КОМПАНІЇ МІЛЛЗА І РІЕЛТОРСЬКОЇ КОНТОРИ СОМБРА ПРОДОВЖУЄ РОБОТИ. МИ ЗМІНИМО ОБЛИЧЧЯ МАНХЕТТЕНА». А потім: «СКОРО ТУТ БУДЕ РОЗКІШНИЙ КОНДОМІНІУМ «БУХТА ВЕЛИКОЇ ЧЕРЕПАХИ».


— Так ось для чого їм знадобився пустир, — простягнув Едді. — Кондо. Але...


— Що таке кондомініум? — спитала Сюзанна. — Вперше чую це слово.


— По суті, багатоквартирний кооперативний будинок, — відповів Едді. — Вони, напевно, були і в твій час, тільки називалися по-іншому.


— Так. — Сюзанна усміхнулася. — Так і називалися, кооперативними будинками.


— Це не має значення, тому що мова йде не про кондо, — вигукнув Джейк. — Ніхто не збирався будувати там будинок. Все це... ви знаєте... чорт, забув слово...


— Маскування, — запропонував Роланд.


Джейк посміхнувся.


— Точно, маскування. Справа в троянді, а не в будинку! Вони не можуть дістатися до неї, поки не придбають землю, на якій вона зростає. Я в цьому впевнений.


— Ти, можливо, прав, що будинок нічого не значить, — кивнула Сюзанна, — але Бухта Черепахи викликає певні асоціації, чи не так? — Вона подивилася на стрільця. — Ця частина Манхеттена називається Бухта Черепахи, Роланд.


Він кивнув, анітрохи не здивувавшись. Черепаха була одним із дванадцяти Хранителів і завжди стояла на дальньому кінці Променя, по якому вони йшли.


— Люди з «Будівельної компанії Міллза», можливо, нічого не чули про троянду, — продовжив Джейк, — але готовий сперечатися: у «Сомбра корпорейшн» про неї знають. — Його рука пірнула в густе хутро на шиї Ыша. — Я думаю, десь у Нью-Йорку, у якому-небудь адміністративній будівлі, може, в Бухті Черепахи, може, у Іст-Сайді, є двері зі скромною табличкою «СОМБРА КОРПОРЕЙШН». А за цими дверима — інша двері. З тих, що приводить сюди.


З хвилину вони сиділи, думаючи про світи, обертаються навколо єдиної осі у вмираючій гармонії, і ніхто нічого не говорив.


4


— Ось що, на мою думку, відбувається, — першим заговорив Едді. — Сюзі, Джейк, не соромтеся поправити мене, якщо вам здасться, що я помиляюся. Цей тип, Кел Тауер, в якомусь сенсі зберігач троянди. Можливо, на рівні свідомості він сам цього не знає, але точно зберігач. Він і, мабуть, вся його сім'я. Звідси і прізвище.


— Тільки він — останній, — вставив Джейк.


— Ти цього знати не можеш, солоденький, — посміхнулася йому Сюзанна.


— У нього не було обручки, — пояснив Джейк, і Сюзанна кивнула, схоже, переконана цим аргументом.


— Можливо, коли-то безліч Торенов володіли безліччю ділянок на Манхеттені, — продовжив Едді, — але ті дні канули в Лету. І тепер «Сомбра корпорейшн» від троянди відокремлює тільки один, практично розорився товстун, який змінив своє прізвище. Він... е... як називається людина, яка любить книги?


— Бібліофіл, — сказала Сюзанна.


— Так, один з них. Джордж Бьонди, можливо, не Ейнштейн, але одну розумну фразу, коли ми підслуховували, вимовив. Щодо того, що у Тауера не справжній магазин, а діра, куди він кидає гроші. В наших краях, Роланд, що трапилося з ним — звичайна справа. Коли моя мати бачила по телевізору якого-небудь багатого хлопця, скажімо, Доналда Трампа...


— Кого? — спитала Сюзанна.


— Ти його не знаєш, у шістдесят четвертому він був хлопчиськом. Та це не важливо. Так вона казала: «Цікаво, якими будуть його онуки». В Америці онуки частенько розбазарюють нажите дідами.


— Отже, ми маємо цього Тауера, і він, в своєму амплуа, той же Роланд... останній в роду. Продає щось з нерухомості, що належить йому тут, що там, платить податки, платить за будинок, оплачує витрати і медичні рахунки, купує книги. Так, я все це вигадую... але тільки, здається, насправді все так і є.


— Точно, — кивнув Джейк, в голосі чулося благоговіння. — Напевно, все так і є.


— Може, ти здогадався про це, — сказав Роланд. — А може, торкнувся його мозку. Як, бувало, робив мій старий друг Ален. Продовжуй, Едді.


— І кожен рік він каже собі, що вже тепер-то книгарня нарешті почне приносити прибуток. Що ньюйоркці дізнаються, які гарні у нього книги, як їх багато, і повалять валом. У Нью-Йорку таке дійсно трапляється. І ось тоді все у них налагодиться. Але врешті-решт на продаж у нього залишається тільки одне: ділянка двісті дев'яносто вісім в кварталі дев'ятнадцять в Бухті Черепахи.


— Два, вісім і дев'ять в сумі дають дев'ятнадцять, — вставила Сюзанна. — Ніяк не можу зрозуміти, чи це щось та значить, то синдром синього автомобіля.


— Що таке синдром синього автомобіля? — спитав Джейк.


— Коли ти купуєш синій автомобіль, тобі починає здаватися, що навколо повним-повно синіх автомобілів.


— Тільки не тут, тут ти їх не зустрінеш, — посміхнувся Джейк.


— Не тут, — подав голос Ыш, і всі подивилися на нього. Дні, а інший раз і тижня Ыш нічого не говорив або повторював закінчення слів. А потім начебто вимовляв щось своє, озвучував свої думки. Але вони не знали, чи це так. Напевно не знав навіть Джейк.


«Точно так само ми не знаємо напевно і щодо числа дев'ятнадцять», — подумала Сюзанна і попсувала путаника по голові. Ыш з задоволеним виглядом їй підморгнув.


— Він тримається за цю ділянку до останнього, — продовжив Едді. — Чорт, навіть це страшне будівля, в якій розташований книжковий магазин, йому не належить, він орендує приміщення.


Джейк перехопив ініціативу:


— Коли магазин делікатесів «Том і Джеррі» припинив роботу, Тауер його зруйнував. Тому що якась його частина хоче продати ділянку. Ця частина говорить, що не продати ділянку може тільки божевільний. — Джейк замовк, думаючи про те, що деякі думки приходять пізно вночі. Божевільні думки, божевільні ідеї, голосу, не бажаючі замовкати. — Але є й інша частина, інший голос...


— Голос Черепахи, — вставила Сюзанна.


— Так, Черепахи або Променя, — погодився Джейк. — Можливо, це один і той же голос. Голос, який говорить, що він повинен з усіх сил триматися за цю ділянку. — Він подивився на Едді. — Як ти думаєш, він знає про троянду? Інколи приходить туди, щоб подивитися на неї?


— Сре чи заєць в лісі? — усміхнувся Едді. — Зрозуміло, приходить. І, зрозуміло, знає. На якомусь рівні повинен знати. Тому що кутова ділянка на Манхеттені... скільки він може коштувати, Сюзанна?


— У мій час коштував близько мільйона баксів. У 1977 році... відомо тільки Господу Богу. Три мільйони? П'ять? Більш ніж достатньо для того, щоб сей Тауер міг торгувати книжками до кінця життя, за умови, що інвестує отриману суму у найбільш надійні папери.


— Все це говорить про те, що продавати ділянку йому дуже не хочеться, — сказав Едді. — Сюзі вже зазначила, що за свої сто тисяч «Сомбра» практично нічого не отримала.


— Щось вони отримали, — відповів Роланд. — Дещо дуже важливе.


— Вставили ногу між дверима і косяком, — пробурмотів Едді.


— Правильно кажеш. А тепер, після того як вийде термін дії угоди, вони пошлють до нього Великих мисливців за трунами. У версії вашого світу. Кремезних молодиків. І якщо жадібність і нагальна потреба раніше все-таки не змусили Тауера продати ділянку з трояндою, то тепер, залякавши Тауера, вони свого доб'ються.


— Так, — зітхнув Джейк. «І хто стане на бік Тауера? Може, Ерон Дипно. Може, ніхто». — Так що ж нам робити?


— Купити ділянку самим, — без запинки відповіла Сюзанна. — Природно.


5


На мить біля згаслого багаття запанувала мертва тиша, потім Едді задумливо кивнув.


— Так, звичайно, чому б і ні? У «Сомбра корпорейшн» немає виключного права на купівлю. Вони, можливо, намагалися включити в угоду такий пункт, але Тауер на це не пішов. Тому ніщо не може перешкодити нам купити цю ділянку. Скільки оленячих шкур ми зможемо запропонувати? Сорок? П'ятдесят? Якщо він упреться, можна додати кілька реліквій від Стародавніх людей. Всякі там чашки, тарілки, наконечники стріл. Щоб йому було чим зайняти гостей на коктейль-парті.


Сюзанна з докором дивилася на нього.


— Ну добре, добре, — покивав Едді, — можливо, нам зараз не до сміху. Але треба дивитися правді в обличчя. Ми — пілігрими з голим задом, розбили табір в якійсь іншій реальності, судячи з усього, вже й не в Серединному світі.


— До того ж, — додав Джейк, — фізично, як буває, коли проходиш через одну з дверей, ми туди не потрапили. Вони нас відчували, але в принципі ми залишалися невидимками.


— Давайте розглядати всі проблеми по черзі, а не одночасно. Якщо говорити про гроші, у мене їх достатньо. За умови, що ми зможемо до них дістатися.


— І скільки їх у тебе? — поцікавився Джейк. — Я розумію, це неввічливо, моя мама втратила б почуттів, почувши, що я ставлю таке питання, але...


— Вважаю, ми пройшли разом занадто довгий шлях, щоб хвилюватися про ввічливості, — сказала Сюзанна. — Але справа в тому, солоденький, що точно я цього не знаю. Мій батько зробив кілька винаходів в області стоматології, щось пов'язане з коронками, на які потім продавав ліцензії. Він заснував компанію «Холмс дентал индастрис» і до 1959 року сам керував фінансовими потоками.


— Того самого року, коли Морт зіштовхнув тебе під колеса поїзда в підземці? — спитав Едді.


Вона кивнула.


— Це сталося в серпні. А шістьма тижнями пізніше у батька стався інфаркт, перший з багатьох. Частково причина, можливо, у заворушеннях, пов'язаних зі мною, але, думаю, тільки частково. Він просто горів на роботі, пропадав там з ранку до ночі.


— Твоєї провини в цьому немає, — запевнив її Едді. — Ти ж не сама стрибнула під поїзд, Сюзі.


— Я знаю. Але почуття часто розходяться з реаліями. Після смерті мами турбота про нього лягла на мене, а я не впоралася... і так і не змогла переконати себе в тому, що моєї провини в цьому немає.


— Справи давно минулих днів, — без особливого співчуття сказав Роланд.


— Спасибі, дорогий, — сухо відповіла Сюзанна. — Вмієш ти розставити все по своїх місцях. Загалом, після першого інфаркту батько віддав всі фінанси на відкуп своєму бухгалтеру, давнього друга, якого звали Мозес Карвер. Після смерті мого батька Поп Моуз взяв на себе турботу про мене. Вважаю, коли Роланд «витягнув» мене до Нью-Йорка в цей незрівнянний світ, у мене на рахунку могло лежати від восьми до десяти мільйонів доларів. Більш ніж достатньо для того, щоб викупити пустир містера Тауера, звичайно, за умови, що він погодиться продати його нам.


— Якщо Едді прав щодо Променя, він погодиться продати цей пустир і за оленячі шкури, — заявив Роланд. — Я впевнений, глибинна частина душі та розуму містера Тауера — ка, яка змушувала його так довго триматися за цю ділянку, чекає нас.


— Чекає підходу кавалерії, — ледь усміхнувся Едді. — Зовсім як Форт-Орд в останні десять хвилин фільму з Джоном Вейном.


Роланд дивився на нього без тіні посмішки.


— Він чекає Білизни.


Сюзанна підняла коричневі руки на рівень коричневого особи.


— Тоді, гадаю, він чекає не мене.


— Напевно, ні, — погодився Роланд і задався питанням: а який колір шкіри в іншої мешканки тіла Сюзанни? У Міа.


— Нам потрібна двері. — Джейк важко зітхнув.


— Нам потрібні як мінімум дві двері, — поправив його Едді. — Одна, щоб домовлятися з Тауером, це точно. Але до того нам потрібна друга, в реальність Сюзанни. Як можна ближче до того моменту, коли Роланд «витягнув» її. Я хочу сказати, немає сенсу з'являтися в 1977 році і шукати цього Карвера лише для того, щоб дізнатися, що в 1971 році він домігся офіційного визнання Одетти Голмс померлою. А все її майно пішло родичам в Грін-Бей, або Сан-Бернардо.


— Або з'явитися в 1968 році і дізнатися, що містер Карвер закрив лавочку. Перевів всі гроші на свої рахунки і засмагає на Коста-дель-Сіль.


На обличчі Сюзанни відбилося крайнє здивування, яке за інших обставин могло б викликати посмішку.


— Поп Моуз ніколи такого не зробить! Він же мій хрещений!


Джейк зніяковів.


— Вибач. Начитався детективів. Агата Крісті, Рекс Стаут, Ед Макбейн... у них таке відбувається постійно.


— А крім того, — вставив Едді, — великі гроші разюче змінюють людей.


Вона кинула на Едді холодний, оцінюючий погляд, здавалося б, абсолютно не характерний для неї. Роланд, який знав про Сюзанні куди більше Едді і Джейка, зазначив, що з таким поглядом вона тиснула жаб.


— Ти звідки знаєш? — запитала вона і тут же змінила тон. — Вибач, солоденький. Це я даремно ляпнула.


— Все нормально. — Посмішка Едді вийшла натягнутою і невпевненою. — У всіх нерви на межі. — Він узяв її за руку, потиснув. Вона відповіла тим же. Посмішка Едді стала ширше.


— Просто я знаю Мозеса Карвера. Він — кришталево чесна людина.


Едді підняв руку, як би кажучи: переконати ти мене не переконала, але тему пора закрити.


— Давайте розберемося, чи правильно я зрозумів вашу ідею, — заговорив Роланд. — Насамперед її реалізація залежить від нашої можливості повернутися в ваш Нью-Йорк, причому не в один часовий період, а в два.


Вони помовчали, обдумуючи його слова, потім Едді кивнув.


— Точно. І почати треба з 1964 року. Сюзанна зникла кілька місяців тому, але ніхто не втратив надії на її повернення. Вона входить, всі плескають. Повернення блудної дочки. Ми беремо бабки, на що може піти якийсь час...


— Це буде найважче — переконати Попа Моуза розлучитися з ними, — перервала його Сюзанна. — Коли справа доходить до грошей, що лежать у банку, ця людина стає скнарою з скнар. І я впевнена, що в глибині душі він, як і раніше, сприймає мене восьмирічною дівчинкою.


— Але за законом твої гроші, так? — спитав Едді. Роланд бачив, що Едді все ще тримається насторожі. Репліка «ти звідки знаєш» не забулася... поки що. І супроводжував її погляд. — Я хочу сказати, він не зможе перешкодити тобі забрати їх з банку?


— Ні, солоденький, — відповіла вона. — Мій батько і Поп Моуз заснували для мене трастовий фонд, але з 1959 року, після того як мені виповнилося двадцять п'ять, я могла розпоряджатися всіма коштами на свій розсуд. — Її прекрасні темні очі повернулись до Едді. — Ось тобі більше немає потреби запитувати мене про моєму віці, так? Якщо ти вмієш складати, все дізнаєшся сам.


— Це не має значення. — Едді посміхнувся. — Час — особа на воді.


Роланд відчув, як руки вкрилися гусячою шкірою. Десь, можливо, на блискучому, кольору крові поле з троянд, яке перебувало від них ще дуже далеко, ходяччий труп тільки що пройшов над могилою.


6


— Нам потрібна готівка. — Голос Джейка звучав сухо, по-діловому.


— Що? — Едді насилу відірвав очі від Сюзанни.


— Готівку, — повторив Джейк. — Ніхто не буде брати чек, навіть банківський, якщо він виписаний тринадцять років тому. Особливо на мільйони доларів.


— Звідки ти знаєш про це, солоденький? — спитала Сюзанна.


Джейк знизав плечима. Подобалося йому це чи ні (здебільшого, немає), він був сином Елмера Чемберза. Елмер Чемберз жодним чином не міг вважатися хорошим хлопцем, Роланд ніколи не назвав би його частиною Білизни, і його колеги, менеджери національних телевізійних каналів, знали, що в усуненні конкурентів з ним мало хто міг змагатися. «Великий мисливець за трунами Тивилендии», — подумав Джейк. Елмер Чемберз зазвичай грав за своїми правилами, і справедливість в їх переліку не значилася. А він, Джейк, був сином Елмера і не забув обличчя свого батька, хоча часом про це шкодував.


— Готівка, звичайно ж, готівку. — Едді порушив тривалу паузу. — В такій справі потрібно викладати на стіл готівку. Якщо і буде чек, нам доведеться перевести його в 1964 році, а не в 1977-м. Укладемо їх у велику спортивну сумку... Сюзі, в 1964 році були великі спортивні сумки? Не бери в голову. Не важливо. Вкладемо гроші в сумку і перенесемо в 1977 рік. Не в той день, коли Джейк купив «Чарлі Чу-Чу» і книгу загадок, але досить близька.


— До 15 липня, — нагадав Джейк.


— Само собою, — кивнув Едді. — Після п'ятнадцятого ми виявимо, що Балазар переконав Тауера продати пустир, так що ми залишимося з грошима в сумці, великим пальцем в дупі і дурною посмішкою на обличчі.


Знову помовчали, повинно бути, кожен малював собі цей дуже вже живий образ, і тепер першим заговорив Роланд:


— У вас все виходить дуже просто, дійсно, чому б і ні? Для всіх вас ідея переміщення з цього світу в ваш — з його таксі, хмарочосами і фотографіями настільки ж природна, як для мене — поїздка на мулі. І це зрозуміло. Кожен з вас пройшов через одну з дверей. А Едді — в обох напрямках, як у цей світ, так і у свій.


— Мушу тобі сказати, що повернення в Нью-Йорк особливої радості мені не принесло, — сказав Едді. — Надто багато стрілянини.


«Не кажучи вже про відрізаною голові мого брата, катається по підлозі кабінету Балазара», — додав він про себе.


— Як і мені перехід через двері на Голландському пагорбі, — вставив Джейк.


Роланд кивнув, як би погоджуючись з їх доводами, але все ж залишаючись на колишній позиції.


— Все моє життя я брав за істину слова, які ти вимовив при нашій першій зустрічі, Джейк... вимовив, коли помирав.


Джейк, сполотнівши, втупився в землю. Йому не хотілося про це згадувати (на щастя, спогади помітно стерлися), і він знав, що не хочеться того і Роланду. «Воно і зрозуміло! — подумав він. — Звичайно ж, не хочеться тобі згадувати! Ти дозволив мені впасти! Ти дозволив мені померти!»


— Ти сказав, що, крім цих, є й інші світи, — продовжив Роланд, — і вони є. Нью-Йорк за його безлічі тимчасових інтервалів, куди ми можемо потрапити, лише один з них. І троянда — єдине пояснення, що нас знову і знову тягне туди. Я в цьому не сумніваюся, як не сумніваюся, що троянда, хоч я не розумію, як таке може бути, і є Темна Вежа. Або Вежа, або...


— Або інша двері, — пробурмотіла Сюзанна. — Та сама, що веде безпосередньо в Темну Вежу.


Роланд кивнув.


— Ця думка все частіше приходить мені на розум. У будь-якому випадку Менні знали про всіх цих світах і по-своєму присвячували їм свої життя. Вони вірили, що Стрибок — найсвятіша з усіх ритуалів і саме блаженне з усіх станів. Мій батько та його друзі з давніх пір знали про кришталевих кулях. Я вам це казав. І ми вже прийшли до висновку, що Веселка Мерліна, Стрибок і ці магічні двері швидше за все діють однаково.


— Куди ти хилиш, солоденький? — спитала Сюзанна.


— Я просто нагадую вам, що моя подорож дуже довгий. Із-за змін, які відбулися згодом, через розм'якшення часу, який ви всі відчули, я йду до Темної Вежі вже більше тисячі років, іноді перестрибую через покоління і сторіччя, як морська чайка перестрибує з гребеня однієї хвилі на гребінь іншого, лише трохи замочивши лапки. І за весь цей час ніде і ніколи я не бачив дверей між світами, поки набрів на них на березі Західного моря. Я поняття не мав, що вони собою представляють, хоча, як я вам і казав, дещо знав про Стрибку і Магічних кристалах.


Роланд обвів поглядом свій ка-тет.


— Вас послухати, то виходить, що в моєму світі стільки ж магічних дверей, скільки в вашому... — він затнувся, — ...літаків і автобусів. Це не так.


— Зараз ми перебуваємо не там, де ти жив раніше, — нагадала йому Сусанна. М'яко торкнулася пальцями його сильно засмаглого зап'ястя. — Ми більше не в твоєму світі. Ти сам це сказав, в тій варіації Топіки, де Блейн Моно остаточно з'їхав з глузду.


— Згоден, — кивнув Роланд. — Я лише хочу донести до вас просту думку: ці двері, можливо, зустрічаються набагато рідше, ніж ви собі це уявляєте. А тепер мова йде не про одну дверей, а двох. Дверях, які необхідно націлити на певний час, як націлюють револьвер.


«Я цілюся не рукою», — подумав Едді, і по його тілу пробігла легка дрож.


— Якщо дивитися в такому ракурсі, Роланд, дійсно виникають сумніви, чи є у нас хоч один шанс.


— Так що ж нам тоді робити? — спитав Джейк.


— Можливо, я зможу вам у цьому допомогти, — відповів йому незнайомий голос.


Все миттєво повернулися, але лише Роланд без жодного подиву. Він зауважив поява незнайомця де-те на середині їх розмови. Але подивився на нього з цікавістю, і йому вистачило одного погляду, щоб зрозуміти: незнайомець або з світу його нових друзів, чи з місцевих.


— Хто ти? — спитав Едді.


— Де твої друзі? — спитала Сюзанна.


— Звідки ти? — спитав Джейк. Його очі радісно блищали.


З-під розстебнутого на грудях чорного плаща незнайомця виднілася чорна сорочка з коміром-стійкою. Його довге сиве волосся стирчало на всі боки, наче з переляку. На лобі виднівся Т-образний шрам.


— Мої друзі, як і раніше в маленькому таборі он там. — Він вказав на ліси. — Зараз я кличу Калья Брін Стерджис своїм будинком. Раніше кликав так Детройт, штат Мічиган, де працював в нічліжці для бомжів, варив суп і проводив збори «Анонімних алкоголіків». Добре знав, що їм треба говорити. А до того, короткий час жив в Топіку, штат Канзас.


Він помітив, як при останніх словах трійця молодих людей подивилася на нього з новим інтересом.


— До Топіки — в Нью-Йорку, а ще раніше — в маленькому містечку Салемс Лот, в штаті Мен.


7


— Так ти з нашого боку. — В голосі Едді чулося полегшення. — Святий Боже, ти дійсно з нашого боку.


— Так, думаю, що так, — відповів чоловік у сорочці з коміром, що застібається ззаду. — Мене звуть Доналд Каллагэн.


— Ти — священик. — Сюзанна перевела погляд з маленького золотого хрестика, який поблискував на шиї Каллагэна, на інший, вирізаний на лобі.


Каллагэн похитав головою.


— Вже немає. Колись-то був. Може, стану знов, з благословення Божого, але не зараз. Тепер я просто Божий чоловік. Можу я запитати... з якого ви року?


— З 1964-го, — сказала Сюзанна.


— З 1977-го, — відповів Джейк.


— З 1987-го, — відповів Едді.


При відповіді Едді очі Каллагэна блиснули.


— 1987-й. А я з'явився тут з 1983-го. Тоді скажіть мені, молодий чоловік, для мене це дуже важливо. До того часу, як ви відправилися сюди, «Ред Сокс»[21] хоч раз виграли чемпіонат країни з бейсболу?


Едді розреготався, відкинувши голову назад.


— Ні, вже вибач, не можу тебе порадувати. Минулого року зупинилися в одному кроці від чемпіонського титулу. «Ситизенс»[22] їх винесли. Як щодо того, щоб підійти до вогнища і присісти? Кави немає, але Роланд, ось цей сумний тип, що сидить праворуч від мене, непогано заварює чай.


Каллагэн перевів погляд на Роланда, а потім сталося дивне: він впав на коліно, трохи схилив голову, приклав кулак до лоба.


— Хайл, стрілок, і нехай стежка зустріне нас добром.


— Хайл, — відповів стрілець. — Підходь, незнайомець, і розкажи нам про свою біду.


Каллагэн здивовано витріщився на стрільця.


Роланд відповів спокійним поглядом, потім кивнув.


— Добром нас зустріне стежка злом, але ти, можливо, отримаєш те, що шукаєш.


— Можливо, і ви теж, — відповів Каллагэн.


— Тоді підходь. Підходь і приєднуйся до нашої розмови.


8


— Перш ніж ми продовжимо, можу я задати тобі питання? — спитав Едді.


Поруч з ним Роланд розпалював вогнище і шукав у заплічному мішку маленький глиняний казанок, подарунок Стародавніх людей, в якому любив заварювати чай.


— Зрозуміло, молодий чоловік.


— Ти — Доналд Каллагэн?


— Так.


— А твоє друге ім'я?


Каллагэн схилив голову набік, підняв брову, посміхнувся.


— Френк. На честь дідуся. Це суттєво?


Едді, Сюзанна і Джейк перезирнулися. В їх поглядах читалося одне і те ж: Доналд Френк Каллагэн. Дев'ятнадцять букв.


— Значить, істотно. — Каллагэн сам і відповів на своє питання.


— Можливо, — сказав Роланд. — А може, й ні. — З бурдюка він налив у казанок води.


— Схоже, з тобою стався нещасний випадок. — Каллагэн дивився на праву руку Роланда.


— Я пристосовуюся, — відповів той.


— Ти міг би сказати: пристосовуюся з допомогою друзів, — додав Джейк без тіні посмішки.


Каллагэн кивнув, не розуміючи сенсу його слів і знаючи, що це і не потрібно: він бачив перед собою ка-тет. Можливо, такого слова він ніколи і не чув, але саме слово значення не мало. Все ставало зрозуміло з того, як вони дивилися один на одного, як вели себе по відношенню один до одного.


— Ви знаєте моє ім'я. — Каллагэн оглянув сидять біля багаття. — Можу я дізнатися ваші?


Вони представилися: Едді й Сюзанна Дін з Нью-Йорка; Джейк Чемберз з Нью-Йорка; Ыш з Серединного світу; Роланд Дискейн з Гилеада. Каллагэн всякий раз кивав, піднімаючи до чола стиснутий кулак.


— А до вас прийшов Каллагэн з Лота, — сказав він після того, як знайомство відбулося. — Чи той, хто був їм. А зараз я, мабуть, лише Старий. Так мене звуть в Кальє.


— Твої друзі не хочуть приєднатися до нас? — спитав Роланд. — Їжі у нас небагато, але чаю вистачить на всіх.


— Думаю, поки не треба їх запрошувати.


— Ага, — кивнув Роланд, немов розуміючи, що це означає.


— У будь-якому випадку ми добре поїли, — продовжив Каллагэн. — Рік у Кальє видався вдалим до останніх днів, і ми з радістю поділимося з вами тим, що у нас є. — Він замовк, можливо, зрозумівши, що надто квапить події, і додав: — Можливо. Якщо ми домовимося.


— Можливо, — повторив Роланд. — Мій старий учитель казав, що це єдине слово з тисячі літер.


Каллагэн розсміявся.


— Непогано! У будь-якому випадку з їжею у нас справи йдуть краще, ніж у вас. Є навіть свіжі здобні кулі, Залия їх знайшла, але, підозрюю, ви теж знаєте, де вони ростуть. Вона каже, в одному місці їх збирали.


— Їх знайшов Джейк. — Роланд подивився на хлопчика.


— Точніше, Ыш. — Джейк погладив свого улюбленця по голові. — Він у мене вишколена на здобні кулі.


— Давно вам відомо про нашому присутності? — запитав Каллагэн.


— Два дні.


У погляді Каллагэна читалися і подив, і легке роздратування.


— Тобто з того моменту, як ми пішли по вашому сліду. А ми-то з усіх сил намагалися не засвітитися.


— Якщо б ви не думали, що вам знадобляться люди досвідченіші за вас, не прийшов би сюди.


Каллагэн зітхнув.


— Правду кажеш, спасибі тобі.


— Тобто ви прийшли за допомогою? — спитав Роланд. В його голосі чулося лише легке цікавість, але Едді Дін відчув, як його обдало хвилею холоду. Слова, здавалось, повисли в повітрі, вібруючи від прихованого в них сенсу. Не він один це відчув. Сюзанна взяла його за праву руку. Миттю пізніше рука Джейка знайшла ліву.


— Я не маю права відповідати на це питання. — В голосі Каллагэна раптом зазвучала невпевненість. Може, й страх.


— Ви знаєте, що прийшли до нащадків Эльда? — спитав Роланд все тим же напрочуд м'яким, не властивим йому голосом. Простягнув руку до Едді, Сюзанні, Джейку. Навіть до Ышу. — Бо вони — частина мене. А я — частина їх. Ми — єдине ціле, ми — куля, і котимося, як він. І ви знали, хто ми.


— Це дійсно так? — запитав Каллагэн. — Ви всі — єдине ціле?


— Роланд, в яку історію ти нас втягуєш? — спитала Сюзанна.


— Поки що ні в яку. Я вам не господар. Ви — мені. Принаймні на поточний момент. Вони ще не зважилися попросити.


«Але вирішаться», — подумав Едді. Незважаючи на мрії про троянду і Стрибки, він жодною мірою не вважав себе екстрасенсом, але адже і не вимагалося володіти надприродними здібностями, щоб зрозуміти очевидне: люди, які вибрали Каллагэна одним із своїх представників, попросять. Інший раз в силу певних обставин каштани падали в вогонь, і Роланду доводилося тягати.


Але ж не одному Роланду.


«Ось тут ти допустив помилку, папаша, — подумав Едді. — Цілком зрозуміло, але тим не менш помилку. Ми — не кавалерія. Ми — не стрілки. Ми загубилися душі з " Великого Яблука, які...


Але немає. Немає. Едді знав, ким вони стали після Річкового Перехрестя, коли старі опустилися на коліна перед Роландом. Чорт, він знав це з того моменту, як в лісі (який він раніше сприймав як ліс Шардика) Роланд навчав їх цілитися оком, стріляти розумом, вбивати серцем. Їх не троє, не четверо. Один. Роланд перетворив їх в єдине ціле, злив воєдино, і це жахливо. Він наповнив їх отрутою і поцілував отруєними губами. Він перетворив їх у стрільців, і невже Едді дійсно думав, що в цьому практично повністю спустошеному світі не залишиться роботи для нащадків Артура Эльда? Що їм дозволять неспішно пройтися по Стежці Променя до Темної Вежі Роланда і усунути всі поломки? Не міг же він бути таким наївним?


Джейк озвучив думки Едді, і Едді безумовно не сподобався мисливський блиск в очах хлопчика. Він вважав, що багато хлопчаків йшов на війну з таким блиском в очах. Бідолаха навіть не знав, що він отруєний, а значить, з розумом у нього не дуже, тому що якщо комусь і слід було знати про отруту, так це насамперед йому.


— Вони, однак, попросять, — сказав Джейк. — Чи Не так, містер Каллагэн? Вони попросять.


— Я не знаю. — В голосі Каллагэна чулося сумнів. — Вам доведеться переконати їх... — Він замовк, боязко скинув очі на Роланда. Стрілець похитав головою.


— Так не буває. Ти не з Серединного світу і, можливо, цього не знаєш, але так не буває. Переконувати — не по нашій частині. Наша справа — свинець.


Каллагэн глибоко вдихнув, потім кивнув.


— У мене є книга. Вона називається «Сказання про Артура».


Очі Роланда блиснули.


— У тебе є ця книга? Невже є? Я б хотів зазирнути в неї. Я б дуже хотів зазирнути в неї.


— Може, і заглянеш. Історії ці не дуже нагадують сказання про лицарів Круглого Столу, які я читав в дитинстві, але... — Він похитав головою. — Я розумію, що ви мені говорите, і давайте закінчимо цю розмову. Є три питання, чи не так? І ви тільки що поставили мені перший.


— Так, три, — Роланд кивнув. — Три — число влади.


Едді подумав: «Роланд, старина, якщо тобі дійсно потрібно число влади, краще дев'ятнадцяти не знайти».


— І на всі три повинен бути один відповідь: «так».


Ронанд кивнув.


— А після трьох «так» нових питань бути не повинно. Ми підемо призначеною нам шляхом, сей Каллагэн, і жодна людина не зможе змусити нас повернути назад. Постарайся пояснити це своїм людям. — Він кивнув на ліс на південь від них.


— Стрілець...


— Клич мене Роландом. Ми живемо в світі, ти і я.


— Добре, Роланд. Вислухай мене уважно, прошу тебе. Так вже ми говоримо в Кальє. Нас, хто прийшов сюди, тільки півдюжини. І ми, вшістьох, не можемо прийняти рішення. Вирішувати може тільки вся Калья.


— Демократія. — Роланд зсунув капелюха назад, потер чоло, зітхнув.


— Але якщо ми шестеро, особливо сей Оуверхолсер... — Він замовк, глянув на Джейка. — Що? Що я такого сказав?


Джейк похитав головою, помахом руки запропонував Каллагэну продовжити.


— Якщо ми шестеро погодимося, вважай, все схоплено.


Едді закрив очі, по обличчю розлилося блаженство.


— Повтори ще раз, приятель.


Каллагэн з тривогою подивився на нього.


— Що?


— Все схоплено. Або що завгодно з нашого часу і реальності. З нашого боку великого ка.


Каллагэн задумався, потім губи розійшлися в усмішці.


— Всратись і не жити, я накидався в дупелину, напився, як чіп, з'їхав з котушок, пройшов по тонкому льоду, ширнулся, в'їхав на рожевому коні в алею кошмарів. Ти про це?


Роланд у деякому замішанні (де і з нудьгою) дивився на Каллагэна, але Едді Дін смакував кожне слово. Сюзанна і Джейк сумно посміхалися, теж занурені в спогади.


— Продовжуй, приятель, — просипел Едді, поощряюще змахнувши обома руками. По голосу відчувалося, що він бореться зі сльозами. — Продовжуй.


— Може, в інший раз, — м'яко запропонував Каллагэн. — Коли ми зможемо посидіти і поговорити про місця, де нам довелося жити, і тамтешньому сленгу. І про бейсбол, якщо у тебе не буде заперечень. А зараз часу обмаль.


— Ось тут ти абсолютно правий, — Роланд кивнув. — Так що, будь ласка, не відхиляйся від головного, бо я, сподіваюся, досить ясно дав тобі зрозуміти, що ми не бродяги, з якими твої друзі можуть поговорити, а потім найняти чи ні, як наймають працівників або ковбоїв на ферми або ранчо.


— Зараз я можу тільки попросити вас залишатися на місці і дозволити мені привести їх сюди, — відповів Каллагэн. — Це Тіан Джеффордс, завдяки якому ми тут і виявилися, його дружина Залия. Оуверхолсер — його більше всіх треба переконувати, що без вас нам не обійтися.


— Ми не збираємося переконувати ні його, ні когось ще, — відрізав Роланд.


— Я розумію, — квапливо погодився Каллагэн. — Так, ти висловився більш ніж зрозуміло. А ще Бен Слайтман і його син, Бенні. Бен-молодший — виключення з правил. Його сестра померла чотири роки тому, коли їй і Бенні було по десять років. Ніхто не знає, чи вважати Бена-молодшого близнюком або єдиною дитиною. — Він замовк. — Вибачте, відволікся.


Роланд махнув рукою, показуючи, що все нормально.


— Я нервую у вашій присутності, вислухайте мене, прошу вас.


— З нами тобі не треба ні про що просити, солоденький, — сказала Сюзанна.


Каллагэн посміхнувся.


— У нас так прийнято говорити. У Кальє, якщо когось зустрічаєш, зазвичай говориш: «Все у тебе в порядку, прошу тебе, скажи?» На що тобі зазвичай відповідають: «Все добре, нічого не заіржавіло, кажу богам, спасибі, сей!» Ви такого не чули?


Вони похитали головами. Ні, всі слова були знайомі, але словосполучення підкреслювали, що вони потрапили в незнайоме, нове для них місце, де і говорили інакше, і, напевно, жили за дивним для них звичаїв.


— Справа в тому, — продовжив Каллагэн, — що населення прикордонних територій залякане істотами, яких називає Вовки. Раз в покоління вони приходять з Тандерклепа і забирають наших дітей. Тут багато ще можна сказати, але це головне. Тіан Джеффордс, якому доведеться втратити не одну дитину, а двох, каже — вистачить, настав час піднятися з колін і битися з ними. Інші люди, такі, як Оуверхолсер, кажуть, що це призведе до катастрофи. Думаю, Оуверхолсер і йому подібні взяли б гору, але ваш прихід все змінив. — Він нахилився вперед. — Вейн Оуверхолсер — людина непоганий, але сильно наляканий. Він — найбільший фермер Кал'ї і може втратити більше, ніж інші. Але якщо переконати його, що ви зможете прогнати Волков... що ви можете битися з ними і перемогти... Думаю, він встане з нами пліч-о-пліч і теж буде битися.


— Я сказав тобі... — почав Роланд.


— Ви нікого не переконаєте, — перервав його Каллагэн. — Так, я розумію, будьте впевнені. Але якщо вони побачать вас, почують, як ви говорите, а потім самі переконаються...


Роланд знизав плечима.


— Дасть Бог — буде вода.


Каллагэн кивнув.


— У нас теж так говорять. Дозволиш перейти до іншого, пов'язаного з цим, питання?


Роланд трохи підняв руки, немов, як подумав Едді, кажучи Каллагэну: твоя справа.


Чоловік зі шрамом якийсь час мовчав, немов збираючись з духом. А заговорив тихим шепотом. Едді довелося нахилятися вперед, щоб почути його слова.


— У мене дещо є. Щось потрібне вам. Воно може вам знадобитися. Я думаю, воно вже встановило з вами контакт.


— Чому ти так вирішив? — спитав Роланд.


Каллагэн облизнул губи, а потім вимовив одне слово: «Стрибок».


9


— При чому тут він? — спитав Роланд. — При чому тут Стрибок?


— Хіба ви не йшли в нього? — Здавалося, Каллагэн втратив упевненість в собі. — Ніхто з вас не йшов?


— Скажімо, йшли, — відповів Роланд. — Але що тобі до того, який зв'язок між Стрибком і проблемами, що виникли у вашій Кал'ї?


Каллагэн зітхнув. Хоча день тільки почався, виглядав втомленим.


— Так, все це важче, ніж я думав... і набагато. Ви куди більше... слово ніяк не підберу... кмітливі. Більш кмітливі, ніж я очікував.


— Ти очікував зустріти волоцюг в сідлах, з швидкими руками і пустими головами, чи не так? — спитала Сюзанна. В голосі чулася злість. — Що ж, ти помилився, солоденький. Ми, можливо, й волоцюги, але сідел у нас немає. Кому потрібні сідла без коней?


— Ми привели вам коней, — відповів Каллагэн, і цього вистачило. Роланд розумів далеко не все, але вже відоме йому дозволяло, нехай і трохи прояснити ситуацію. Каллагэн заздалегідь знав про їх прибуття, знав, скільки їх, знав, що вони йдуть, а не їдуть. Що він міг дізнатися від розвідників, але не всі. І Стрибок... він знав, що деякі або всі вони йшли в Стрибок...


— Що ж стосується порожніх голів, ми, можливо, не найрозумніша четвірка на цій планеті, але... — Сюзанна раптово замовкла, її пересмикнуло. Руки обхопили живіт.


— Сюзі? — В голосі Едді забриніла тривога. — Сюзі, що з тобою? Ти в порядку?


— Здуває, — відповіла вона і посміхнулася. Роланду її усмішка здалася неприродною. Він помітив маленькі зморшки болі в куточках очей. — Напевно, вчора ввечері з'їла занадто багато здобних куль, — і, перш ніж Едді встиг поставити новий питання, переключилася на Каллагэна: — Якщо ти хочеш сказати щось ще, говори, солоденький.


— Добре, — кивнув Каллагэн. — У мене є якийсь предмет, що володіє величезною силою. Хоча ви знаходитесь у багатьох колесах шляху від моєї церкви, де він захований, я думаю, він вже дотягнувся до вас. Відправляти людей в Стрибку — це лише небагато з того, на що він здатний. — Він глибоко вдихнув і випалив: — Якщо ви допоможете нам, бо Калья тепер і мій місто, де я сподіваюся закінчити свої дні й лягти в землю, сослужите службу, про яку я прошу, я віддам вам... цей предмет.


— Останній раз прошу тебе більше так не говорити, — відчеканив Роланд. Таким суворим тоном, що Джейк в подиві підняв на нього очі. — Ти бесчестишь мене і мій ка-тет. Ми зобов'язані зробити те, про що ти просиш, якщо хочемо, щоб Калья залишилася в Білизні, а ті, кого ти називаєш Вовками, — посланці темряви. Якщо хочеш, руйнівники Променів. Ми не можемо брати винагороду за наші послуги, і ти не повинен нам його пропонувати. Якщо б так говорив один з тих, хто прийшов з тобою, той, кого ти називаєш Тіан, або той, кого ти називаєш Оуверхолсер...


(Едді хотів запропонувати стрілку не ускладнювати до такої міри пропозиції, але потім вирішив не розкривати рота: коли Роланд злився, привертати до себе його увагу не слід.)


— ...це була б інша справа. Вони не знають нічого, крім легенд. Але у тебе, сей, є як мінімум одна книга, з якої ти міг дізнатися, що до чого. Я сказав тобі, що наша справа — свинець, і це правда. Але це не означає, що нас можна найняти.


— Добре, добре...


— А що стосується предмета, який у тебе є, — Роланд підняв голос, заглушаючи Каллагэна, — так ти тільки й мрієш про те, щоб позбутися від нього. Він наводить на тебе жах, чи не так? Навіть якщо ми вирішимо проїхати повз вашого міста, ти будеш благати нас забрати його з собою, так? Так, питаю я?


— Так, — мало не зі сльозами відповів Каллагэн. — Твоя правда, і я кажу, спасибі тобі. Але... я просто почув частина вашої розмови... зрозумів, що ви хочете повернутися... перейти, як сказали б Менні... і не просто в одне місце, а в два... може, більше... і час... Я чув, ви говорили про двері, які необхідно націлити на певний час, як націлюють револьвер.


І ось тут Джейка осінило. На його обличчі відбилися захоплення і жах.


— Який у тебе куля? — запитав він. — Напевно не рожевий з Меджиса, бо він лише засасывал Роланда всередину, але не відправляв в Стрибок. То який?


Сльоза покотилася по правій щоці Каллагэна. Потім по лівій. Не віддаючи звіту в тому, що робить, він стер їх.


— Я ніколи не наважився б щось з ним робити, але я його бачив. Хай допоможе мені Людина Христос Ісус, але під мостинами моєї церкви лежить Чорний Тринадцятий. І він ожив. Ви мене розумієте? — Він дивився на них мокрими від сліз очима. — Він ожив!


І Каллагэн закрив обличчя руками, ховаючи його від усіх.


10


Коли святий чоловік зі шрамом на лобі пішов, щоб привести своїх супутників, стрілець довго стояв, проводжаючи його поглядом. Руками взявся за ремінь старих, штопаних джинсів, і здавалося, стояти так буде до другого пришестя. Однак як тільки Каллагэн зник з очей, він повернувся до свого ка-тету і махнув рукою: "ідіть до мене. Коли вони підійшли, Роланд сів на землю. Едді і Джейк зробили те ж саме. Сюзанна і так сиділа. Стрілець заговорив швидко й уривчасто.


— Часу обмаль, тож скажіть мені, кожен з вас, і не виляйте, чесний він чи ні?


— Чесний, — без запинки відповіла Сюзанна, знову скривилася і потерла живіт під лівою груддю.


— Чесний, — відповів Джейк.


— Приватний, — відповів Ыш, як ніби його питали.


— Чесний, — погодився з усіма Едді, — але подивіться. — Він витягнув з багаття обгорілу гілочку, змахнув соснові голки і написав на чорній землі:


Calla Callahan


— Це збіг чи щось да значить? — запитав він у відповідь на здивований погляд Сюзанни.


— Хто знає? — Джейк знизав плечима. Всі говорили дуже тихо, схиливши голови над написаними на землі словами. — Та ж історія, що і з дев'ятнадцятьма.


[23]— Думаю, це всього лише збіг, — висловила свою думку Сюзанна. — Звичайно ж, не все, з чим ми стикаємося на нашій стежці, — ка, чи не так? Ці слова навіть лінгвістично не пов'язані. Назва міста Calla має іспанські корені... як і багато слів, які ти пам'ятаєш по Меджису, Роланд, тому і вимовляється Калья. Я думаю, іспанською це вулиця або площа. Вже вибач, що не пам'ятаю точно, вчила іспанську тільки в середній школі, а з тих пір багато води витекло. Але якщо я права, використання цього слова початковій частині назви містечка, села... або кількох містечок, розташованих поруч, має сенс. Не самий, можливо, кращий варіант, але цілком прийнятний. Callahan, з іншого боку, так і вимовляється, Каллагэн... — Вона знизала плечима. — Це що? Поширена ірландська прізвище? Англійська?


— Вже точно не іспанська, — увернув Джейк. — Але ця історія з дев'ятнадцятьма...


— Нассать на дев'ятнадцять, — грубо обірвав його Роланд. — Зараз не час для гри в числа. Він скоро повернеться зі своїми друзями, а до того мені є про що з вами поговорити.


— Думаєш, щодо Чорного Тринадцятого він говорить правду? — спитав Джейк.


— Так, — кивнув Роланд. — Враховуючи, що відбулося з тобою і Едді минулої ночі, думаю, відповідь — «так». Тримати при собі цей кришталевий кулю небезпечно, але ми повинні його взяти. Тому що, якщо його не візьмемо ми, він дістанеться Вовкам з Тандерклепа. І досить про це, зараз у нас є більш важливі проблеми.


Відчувалося, що Роланд чимось схвильований. Він пильно дивився на Джейка.


— Ти здригнувся, почувши прізвище цього великого фермера. І ти теж, Едді, хоча і не настільки явно.


— Вибач, — похнюпився Джейк. — Я забув обличчя...


— Нічого ти не забув, — обірвав його Роланд. — А якщо й забув, то разом зі мною. Тому що я чув це прізвище, і нещодавно. Тільки не можу пригадати, де й коли, — і з небажанням додав: — Старію.


— Це сталося в магазині, — відповів Джейк. Підтягнув до себе рюкзак, нервово завозився з зав'язками, поки не розв'язав їх. Відкинув клапан, наче хотів переконатися, що «Чарлі Чу-Чу» і книга загадок як і раніше на місці, як і раніше, їх можна помацати. — У «Манхеттенському ресторані для розуму». Це так дивно. Одного разу це сталося зі мною, а одного разу я спостерігав, як це відбувається зі мною. Саме по собі таке вже загадка.


Роланд описав коло пальцями знівеченої правої руки, пропонуючи поквапитися з розповіддю.


— Містер Тауер представився мені, я відповів тим же. Сказав, що мене звуть Джейк Чемберз. І тоді він сказав...


— Гарне ім'я, друже, — втрутився Едді. — Ось що він сказав. А потім додав, що Джейк Чемберз звучить майже як ім'я героя роману-вестерну.


— «Хлопця, який вривається в місто Чорні Вила, штат Арізона, очищає його від всіх бандюків, потім скаче далі, — на пам'ять процитував Джейк. — Що-то, по-моєму, з Уейна Д. Оуверхолсера», — подивився на Сюзанну і повторив: — Вейн Д. Оуверхолсер. Якщо ти скажеш мені, що це збіг, Сюзанна... — він раптом сліпуче посміхнувся, — я запропоную тобі поцілувати мою білу дупу.


Сюзанна розсміялася.


— В цьому немає необхідності, солодкий хлопчик. Я не вірю, що це збіг. І коли ми зустрінемося з цим фермером, приятелем Каллагэна, я обов'язково запитаю, яке у нього друге ім'я. Якщо Дірк або Дейн, тобто з чотирьох букв... — Її рука знову повернулася під ліву груди. — Ох вже ці гази! Боже! Я б багато чого віддала за упаковку «Тамс»[24] або... — Вона не договорила. — Джейк, що з тобою?


Джейк тримав у руках книгу «Чарлі Чу-Чу» і його обличчя блідло на очах. Очі, округлившись, стали величезними. Поруч з ним почав тривожно подвывать Ыш. Роланд нахилився, щоб поглянути на книгу, і його брови злетіли вгору.


— Святі боги, — вирвалося в нього.


Подивилися на книгу і Едді з Сюзанною. Назва залишилося колишнім. Картинка залишилася колишньою: стародавній паровозик пихтів, збираючись на гору, скребок розпливався в щасливій усмішці, вогники-очі сяяли. Але напис під картинкою жовтими літерами «Текст і малюнки Берил Эванз» зникла. І нова не з'явилася.


Джейк повернув книгу, подивився на корінець. Побачив лише назва книги, «Чарлі Чу-Чу», і видавництва — «Макколі Хауз, паблишерс». Нічого більше.


На південь від них почулися голоси. Каллагэн і його супутники наближалися. Каллагэн з Кал'ї. Каллагэн з Лота, він також назвав себе.


— Титульний аркуш, солоденький, — подала голос Сюзанна. — Відкрий швидко.


Джейк відкрив. Знову вони побачили лише назва книги, назва видавництва, на цей раз з вихідними даними.


— Подивися на сторінку з копірайтом, — запропонував Едді.


Джейк перегорнув сторінку. Тут, на звороті титульного аркуша і перед першою сторінкою книги, завжди друкувалася інформація про власників вмісту. Та тільки на цій сторінці інформації не було, практично не було. Вони побачили:


Копірайт 1936,


одне слово і чотири цифри, які в сумі давали число 19.


Більше нічого, на всій сторінці.


## Глава 5


Оуверхолсер


1


Сюзанна змогла стати свідком здебільшого подій того довгого і цікавого дня, тому що Роланд надав їй таку можливість, а вона повністю прийшла в себе після нападів ранкової нудоти.


Якраз перед тим, як Каллагэн і його компанія наблизилася до вогнища, Роланд прошепотів їй: «Тримайся якомога ближче до мене і не кажи ні слова, якщо тільки я не звернуся до тебе. Якщо вони приймуть тебе за мою жінку, не смій заперечувати».


За інших обставин вона могла б сказати щось їдке, що, мовляв, ніяк не бачить себе похідної дружиною Роланда, зігріває його старі кістки холодної вночі, проте цього ранку було не до жартів, і вираз його обличчя ясно говорило про це. Знову ж таки, роль вірною і покірною другої половини сподобалася Сюзанні. По правді кажучи, її радувала будь-яка роль. Навіть дитиною їй подобалося грати інших людей.


«І це, напевно, все, що кому-небудь варто про тебе знати, солоденька», — подумала вона.


— Сюзанна? — спитав Роланд. — Ти мене чуєш?


— Чую добре, — відповіла вона. — Про мене не хвилюйся.


[25]Як жінка, що виросла чорної в Америці середини двадцятого століття (Одетта на перегляді фільму за романом Ралфа Еллісона «Невидимка» то і справа сміялася і плескала, гойдаючись взад-вперед, немов людина, якому відкривалася істина), Сюзанна точно знала, чого він від неї хотів. І мала намір виконати всі його побажання. Та її частинка, де панувала злісна Детта Волкер, ніяк не бажала визнавати верховенство Роланда, але залишилася велика частина бачила в Роланда того, ким він і був насправді: останнього з лицарів. Може, навіть героя.


2


Поки Роланд представляв свій ка-тет (Сюзанну — останній, після Джейка, можна сказати, з легкою зневагою), у неї з'явився час зазначити, до чого ж вона добре себе почуває після того, як пішли ці ниючі болі в лівому боці. Чорт, навіть головний біль, яка вже з тиждень заважала їй, і та пішла. То блукала від одного місця до іншого, з потилиці до скроні, потім до лівого оку, знову до потилиці, а тут — раз, і пропала. Зрозуміло, зникла і ранкова нудота. Прокинувшись, вона десь з годину не могла прийти в себе. Рвати її не рвало, але вона постійно перебувала на межі.


Вона прекрасно розуміла, про що могли свідчити ці симптоми, та тільки з повною упевненістю могла сказати, що свідчити не про що. І дуже сподівалася, що не роздується, як Джесіка, подруга матері, з якої таке сталося не один раз, а двічі. Дві помилкові вагітності, і в обох випадках жінку роздувало так, ніби в животі у неї двійня. А то й трійня. Але у Джесіки Біслі припинялися місячні, от жінка і не сумнівалася, що завагітніла. Саме з цієї причини Сюзанна і знала, що з нею нічого такого не сталося: вона продовжувала менструювати. Один раз місячні прийшли, коли їх четвірка прокинулася на Стежці Променя, в двадцяти або тридцяти п'яти милях від Зеленого палацу. Потім прийшли вдруге. В обох випадках кров текла дуже сильно, їй довелося використовувати безліч ганчірок, щоб утилізувати темний потік; а адже зазвичай з неї виливалося по трохи, іноді всього кілька крапель, її мати це називала «жіночими трояндами». Однак вона не скаржилася, тому що до прибуття в цей світ місячні супроводжувалися сильними болями, бувало, що нагадували тортури. А ось на Стежці Променя менструації обидва рази пройшли абсолютно безболісно. І якщо б не ганчірки, які вона заривали в землю то на одній, то на іншій стороні дороги, її самопочуття під час місячних нічим не відрізнялося від самопочуття в будь-які інші дні. Можливо, далася взнаки чистота води, яку вони пили.


Природно, вона знала, в чому причина; для цього не потрібно мати сім п'ядей у лобі. Ці божевільні, метушливі сни, які вона не могла потім пригадати, слабкість і нудота вранці, блукаючі головні болі, гази, пучившие кишечник, спазми шлунка говорили про одне і те ж: вона хотіла народити від нього дитину. Більше всього на світі вона хоче, щоб в неї під серцем ріс дитина Едді Діна.


А чого вона не хотіла, так це роздуватися від помилкової вагітності.


«Зараз викинь ці думки з голови, — сказала вона собі, дивлячись на наближення Каллагэна і його супутників. — Зараз твоя справа — спостерігати. Побачити те, що можуть не помітити Роланд, Едді і Джейк. Тоді ми не втратимо нічого важливого». І Сюзанна не сумнівалася, що з цим завданням вона впорається на відмінно.


Тому що чудово себе почувала, і ніщо її не відволікало.


3


Каллагэн йшов першим. За ним — двоє чоловіків, один років тридцяти, другий, як здалося Сюзанні, рази в два більше. Більш похилого відрізняли важкі щоки, яким з роками належало відвиснути ще сильніше, і глибокі зморшки, тянувшиеся від крил носа до куточків рота (Ден Холмс, що має такі ж, казав, що вони — ознака сильного характеру). Голову молодого чоловіка покривало пошарпане сомбреро, літнього — чистенький білий «стетсон», при вигляді якого Сюзанна ледь не посміхнулася: на старих чорно-білих вестернах такі капелюхи носили гарні хлопці. Вона здогадалася, що «стетсон» цей напевно коштує недешево, і зробила логічний висновок: літній чоловік — Вейн Оуверхолсер. «Великий фермер», як назвав його Роланд. Якого, за словами Каллагэна, слід було переконувати.


«Але це не наша турбота», — з полегшенням подумала Сюзанна. Тонкі стиснуті губи, проникливі очі, а головне — ці глибокі зморшки (ще одна вертикально розтинала лоб, якраз над очима) говорили за те, що переконати в чому-небудь сея Оуверхолсера — завдання не з простих, доведеться попотіти.


За двома чоловіками, точніше, за більш молодим, йшла висока симпатична жінка, швидше за все не негритянка, але практично така ж темношкіра, як і Сюзанна. А замикали групу серйозного вигляду чоловік в окулярах і фермерської одязі і схожий на нього хлопчик, можливо, на два або три роки старший Джейка. Одного погляду вистачало, щоб зрозуміти, що це батько і син: Слайтман-старший і Слайтман-молодший.


«Хлопчик роками, можливо, і старше Джейка, — подумала Сюзанна, — але по вигляду він якийсь м'якотілий». З іншого боку, в цьому, можливо, і не було нічого дивного. Просто Джейку, в його юному віці, багато чого довелося побачити. Та й зробити теж.


Оуверхолсер глянув на свої руки (великі револьвери з рукоятками з сандалового дерева Роланда і Едді, «ругер» Джейка), потім на Роланда. Зобразив привітання: пальці, наполовину стиснуті в кулак, до лоба не добралися, кланятися не став. Якщо Роланда це й обурило, виду він не показав. Власне, ніяких емоцій взагалі не було на його обличчі, за винятком легкого цікавості.


— Хайл, стрілок, — привітав Роланда чоловік, простуючи поруч з Оуверхолсером, і впав на одне коліно, уткнувшись лобом в кулак. — Я — Тіан Джеффордс, син Люка. Ця жінка — моя дружина, Залия.


— Хайл, — відповів Роланд. — І клич мене Роланд, якщо тебе це не утруднить. Хай будуть довгими дні твої на землі, сей Джеффордс.


— Тіан. Будь ласка. І нехай в тебе і твоїх друзів...


— Я — Оуверхолсер, — перебив його чоловік у білому «стетсоне». — Ми прийшли, щоб зустріти тебе, тебе і твоїх друзів, на вимогу Каллагэна і молодого Джеффордса. Я б вважав за краще швидше покінчити з формальностями і відразу перейти до справи, тільки не ображайся, прошу тебе.


— Вибач, але все було не зовсім так, — знову заговорив Джеффордс. — Було зібрання, і чоловіки Кал'ї проголосували...


Оуверхолсер знову обірвав його. «Така вже він людина, — подумала Сюзанна. — Можливо, навіть не віддає собі в цьому звіту».


— Ага, чоловіки проголосували. Чоловіки Кал'ї. Я готовий виконати всі побажання мого міста і моїх сусідів, але час зараз спекотне, особливо для мене, ось...


— Життя — урожаю, — спокійно відповів Роланд. Сюзанна зрозуміла прихований сенс цих слів, чого по її спині холодок побіг, а ось Оуверхолсер просяяв. І в неї з'явилася надія на те, що цей день закінчиться дуже навіть добре.


— Приходь жнива, ми говоримо спасибі, сей. — Стояв трохи збоку Каллагэн дивився на ліс. За спиною Оуверхолсера Тіан Джеффордс і Залия перезирнулися. Слайтманы чекали і спостерігали. — Це ти, я бачу, розумієш.


— У Гилеаде нас оточували ферми і поля. Так що мені траплялося і косити траву, і молотити зерно. А також збирати коренеплоди.


Оуверхолсер відповів посмішкою, яка здалася Сюзанні образливою. Вона як би говорила: «Ми ж обоє знаємо, що це вигадка, чи не правда, сей? Врешті-решт ми обидва багато чого побачили на своєму віку».


— Звідки ти насправді родом, сей Роланд?


— Мій друг, тобі потрібно перевірити слух, — відповів йому Едді.


Оуверхолсер здивовано подивився на нього.


— Що ти сказав?


Едді скорчив гримасу, як би звертаючись до решти: «Самі бачите, про що я тлумачу», — і кивнув.


— Саме про це я і говорив.


— Помовч, Едді, — все тим же рівним і спокійним голосом спинив його Роланд. — Сей Оуверхолсер, ми все-таки витратимо кілька хвилин, щоб обмінятися іменами і привітати один одного. Так ведуть себе цивілізовані, ввічливі люди, чи не правда? — Роланд витримав значущу паузу. — Торопыги, можливо, влаштовані інакше, але ж тут поспішайок немає.


Губи Оуверхолсера стиснулися ще сильніше, він увіп'явся поглядом у Роланда, готовий відбити можливу образу. Але на обличчі стрільця читалося виключно спокій, і він трохи розслабився.


— Спасибі, сей. Це Тіан і Залия Джеффордс, як ти вже чув...


Залия зробила реверанс, розправивши невидимі спідниці по обидві сторони штанів з грубої парусини.


— ...А Це Бен Слайтман-старший і Бенні-молодший.


Батько пригорнув кулак до чола і кивнув. Син, на обличчі якого читався благоговійний трепет (Сюзанна припустила, що викликало цей трепет насамперед зброя), вклонився, виставивши перед собою праву ногу і впершись каблуком в землю.


— Старого ти знаєш, — закінчив Оуверхолсер з тим легкою зневагою, яке, стався воно до нього, сам сприйняв би як серйозна образа. Сюзанна припустила, що, будучи великим фермером, Оуверхолстер звик скрізь вести себе як господар. І їй залишалося тільки гадати, наскільки вистачить у Роланда терпіння. На деяких людей тиснути не було. Якийсь час вони не реагували, зате потім...


— А це мої супутники, — заговорив Роланд. — Едді Дін і Джейк Чемберз з Нью-Йорка. І Сюзанна, — на неї він вказав рукою, не удостоївши погляду. Вираз обличчя Оуверхолстера трохи змінилося. «Все зрозуміло», — прочитала на ньому Сюзанна. Детта Волкер швидко вміла прати таке от вираз з чоловічих осіб, але Сюзанна вважала, що дискутувати з Оуверхолсером про рівноправність жінок щонайменше безглуздо.


Ось чому вона смиренно посміхнулася йому і іншим і розправила свої невидимі спідниці в реверансі. Вона сподівалася, що її реверанс за граціозності не поступається реверансу Залии Джеффордс, хоча розуміла, що без стоп і частині гомілок робити реверанс куди важче. Гості, звичайно, помітили, що ніг у неї немає, але їх почуття на цей рахунок Сюзанну не цікавили. Натомість хотілося б знати, що вони подумали про кріслі-каталці, видобутої Едді для неї в Топіку, останній зупинці Блейна Моно. Само собою, ці люди ніколи не бачили нічого подібного.


«Каллагэн, можливо, бачив, — подумала вона. — Тому що Каллагэн з нашого боку. Він...»


— Це вухань-плутаник? — запитав хлопчик.


— Ш-ш-ш, ти що. — Слайтман, схоже, прийшов в жах, почувши голос сина.


— Нічого страшного, — відповів Джейк. — Так, це вухань-плутаник. Ыш, підійди до нього, — і вказав на Бена-молодшого. Ыш обійшов багаття і, підійшовши до хлопця, підняв на нього великі, з золотими обідками очі.


— Ніколи не бачив ручного путаника, — зізнався Тіан. — Чув, звичайно, про них, але світ зрушив.


— Можливо, зрушив не весь. — Роланд дивився на Оуверхолсера. — Можливо, щось від старого світу і залишилося.


— Можна мені погладити його? — запитав хлопчик Джейка. — Він не кусається?


— Можеш погладити, він не кусається.


Коли Слайтман-молодший опустився навпочіпки перед Ышем, Сюзанні залишалося тільки сподіватися, що Джейк добре знає свого звірка. Якщо б вухань-плутаник відхопив Бенні полноса, переговори виразно би не склалися.


Але Ыш дозволяв себе гладити і навіть витягнув довгу шию, щоб обнюхати особа Слайтмана. Хлопчик розсміявся.


— Як, ти кажеш, його звати?


З відповіддю вухань-плутаник випередив Джейка: «Ыш».


Всі розсміялися. І напруга відразу спало, виникла певна спільність людей, які подорожують по дорозі, що йде уздовж Стежки Променя. Зв'язок ця була дуже крихкою, але навіть Оуверхолсер її відчув. А сміючись, він перетворювався у людини, з яким, схоже, можна було знайти спільну мову. Так, переляканим, так, бундючним, але при цьому все-таки осудним.


І Сюзанна не знала, радіти цьому чи боятися.


4


— Я б хотів перемовитися з тобою парою слів, якщо ти не заперечуєш, — сказав Оуверхолсер.


Хлопці відійшли на кілька кроків, Ыш — між ними. Слайтман-молодший питав Джейка, вміє вухань-плутаник вважати. Він чув, що деякі з них вміють.


— Може, не варто, Вейн, — тут же вирвалося у Джеффордса. — Ми ж домовилися: повернемося в наш табір, преломим хліб і пояснимо цим людям свої потреби. А потім, якщо вони погодяться...


— Я не заперечую проти того, щоб поговорити з сэем Оуверхолсером, — перервав його Пан, — і в тебе, сей Джеффордс, думаю, теж не повинно бути заперечень. Бо не він тут старший? — і, перш ніж Тіан встиг оскаржити його слова, додав: — Сюзанна, почастуй наших гостей чаєм. Едді, приєднуйся до нас, якщо тебе це не утруднить.


Сюзанні, само собою, не залишалося нічого іншого, як мовчки захоплюватися дипломатичними здібностями Роланда.


— У нас приготована для вас їжа, — скромно мовила Залия. — Їжа, грэф і кави.


— Ми поїдемо з задоволенням і з радістю вип'ємо кави, — відповів їй Роланд. — Але спочатку випийте чаю, прошу вас. Наша розмова займе хвилину чи дві, чи не так, сей?


Оуверхолсер кивнув. Сковуючи його ніяковість зникла. Схоже, він повністю повернув собі контроль над тілом, рухи стали впевненими і плавними. Трохи далі по дорозі (приблизно в тому місці, де жінка, яку звали Міа, минулої ночі пішла в ліс) хлопчики реготали, мабуть, Ыш зробив щось розумне: Бенні — захоплено, Джейк — з гордістю.


Роланд узяв Оуверхолсера за руку і повів по дорозі в іншу сторону. Едді неспішно пішов за ними. Джеффордс, насупившись, вже зібрався приєднатися до них, але Сюзанна торкнулася його плеча.


— Не треба, — прошепотіла вона. — Він знає, що робить.


Джеффродс з сумнівом подивився на неї, але залишився поруч.


— Може, я розпалю для тебе багаття, сей. — Слайтман-старший із співчуттям подивився на її позбавлені ступень ноги. — Вуглинки ще тліють, так що я це зроблю.


— Будь люб'язний, — відповіла Сюзанна, думаючи: як же дивна її нове життя. Чудова і дивна. Потенційно смертельно небезпечна, але вона навчилася насолоджуватися її красою. Так ймовірність настання темряви змушує по-особливому цінувати яскравість дня.


5


Кроків за тридцять троє чоловіків зупинилися. Говорив в основному Оуверхолсер, іноді енергійно жестикулюючи, щоб додати ваги своїм словам. Він говорив так, наче мав справу з озброєним волоцюгою, випадково проїжджав цією дорогою з кількома приятелями. Він пояснив Роланду, що Тіан Джеффордс — дурень (хоча і хотів, щоб все було як краще), який не розуміє життя. Сказав, що Джеффордса треба зупинити, привести в почуття, не тільки заради його благополуччя, але заради благополуччя всієї Кал'ї. Він переконував Роланда, що, якщо що-то дійсно можна зробити, він, Уейн Оуверхолсер, син Алана, буде в перших рядах тих, хто за це візьметься. Ніколи в житті він не йшов від відповідальності за долю міста, але виступити проти Вовків — це безумство. Саме до такого божевілля, тут він знизив голос, закликав і Старий. У своїй церкві він міг робити все, що йому заманеться. Без дещиці безумства в його ритуалах просто не обійтися. Але реальне життя — це ж не церковні ритуали. Далеко не церковні ритуали.


Роланд слухав уважно, зрідка киваючи. Практично не вимовив ні слова. Выговорившись, Оуверхолсер, найбільший фермер Кал'ї Брін Стерджис, замовк і тепер як зачарований дивився на що стояв перед ним стрілка. Просто не міг відірвати погляду від цих вицвілих синіх очей.


— Ти той, ким себе назвав? — він задав ще одне питання. — Скажи мені правду, сей.


— Я — Роланд з Гилеада, — відповів стрілець.


— Нащадок Эльда? Ти мені це говориш?


— По праву і по крові, — відповів Роланд.


— Але Гилеад... — Оуверхолсер затнувся. — Але Гилеада давно немає.


— Зате я є, — відповів Роланд.


— Ти вб'єш нас всіх або станеш причиною нашої смерті? Скажи мені, прошу тебе.


— А як думаєш ти, сей Оуверхолсер? Я питаю, як ти думаєш в цю саму хвилину, а не про те, що ти будеш думати через день, тиждень, місяць?


Оуверхолсер довго стояв, переводячи погляд з Роланда на Едді і назад. Він належав до людей, які не звикли міняти своєї думки. А якщо таке відбувалося, то завдавало сильний біль. З дороги долинув сміх хлопчиків: Ыш приніс палицю, яку кинув Бенні, розміром трохи менше самого вуханя-путаника.


— Я тебе вислухаю, — сказав Оуверхолсер. — Я на це піду, нехай допоможуть мені боги, і кажу, спасибі тобі.


— Іншими словами, він докладно пояснив, чому вважає цю ідею дурною, — потім розповідав Едді Сюзанні, а в підсумку зробив саме те, що хотів від нього Роланд. Прямо-таки магія.


— Іноді мені здається, що Роланд і є маг, — відповіла йому Сюзанна.


6


Жителі Кал'ї розбили табір на галявині, яка займала мало не всю вершину пагорба на південь від дороги, практично на Стежці Променя, тому здавалося, що застиглі над Стежкою хмари знаходяться на відстані витягнутої руки. До табору вели великі зарубки на деревах, Сюзанна помітила, що деякі розміром не поступалися її долоні. Ці люди, звичайно, знали толк в землеробстві та розведення худоби, але в лісі явно відчували себе не в своїй тарілці.


— Можу я трохи покотити цей стілець, молода людина? — запитав Оуверхолсер Едді, коли розпочався останній підйом. Але до ніздрів Сюзанни вже долетів запах смаженого м'яса, і вона задалася питанням, хто ж займається готуванням, якщо вся група Каллагэна — Оуверхолсера вирушила на зустріч з ними. Втім, жінка згадувала якогось Енді. Слуга? Цілком можливо. Приміром, особистий слуга Оуверхолсера. Чому ні? Людина, який міг дозволити собі такий розкішний «стетсон», цілком міг мати особистого слугу.


— Будь ласка, — відповів Едді. Але не наважився додати: «Прошу тебе». («Прозвучало б фальшиво», — подумала Сюзанна.) Відступив убік, даючи можливість Оуверхолсеру взятися за ручки крісла-каталки. Фермер не міг поскаржитися на ріст, ні на силу, і, нехай схил був досить крутим, а Сюзанна важила сто тридцять фунтів, дихання його не почастішало.


— Можу я задати тобі питання, сей Оуверхолсер? — спитав Едді.


— Зрозуміло, — відповів той.


— Яке твоє друге ім'я?


Крісло на мить зупинився: Сюзанна віднесла се за рахунок подиву.


— Дивний, однак, питання, молодий чоловік. Чому ти запитуєш?


— Ну, це моє хобі, — відповів Едді. — За другим іменах я передбачаю долю.


«Обережніше, Едді, обережніше», — подумала Сюзанна, але і їй не терпілося почути відповідь.


— Правда?


— Так. Якщо говорити про тебе, я готовий посперечатися, що твоє друге ім'я починається... — він зробив вигляд, ніби щось розраховує, — ...з букви Д, — тільки вимовив він це як «дех», на манер букв з Високого Стилю. — І, гадаю, воно у тебе короткий. З п'яти букв. Може, навіть з чотирьох.


Знову коляска на мить застигла.


— Диявол буде задоволений! — вигукнув Оуверхолсер. — Як ти дізнався? Скажи мені.


Едді знизав плечима.


— Тут все побудовано на розрахунках і здогадах. По правді кажучи, я помиляюся настільки ж часто, як і потрапляю в точку.


— Частіше, — вставила Сюзанна.


— Скажу тобі, моє друге ім'я Дейл, — відповів Оуверхолсер, — і якщо хтось і мені пояснював чому, моя пам'ять цих пояснень не зберегла. Батьків я втратив зовсім молодим.


— Ми сумуємо про твою втрати, — сказала Сюзанна, радіючи з того, що Едді відходить від них. Повинно бути, щоб сказати Джейку, що щодо середнього імені вона не помилилася. Уейн Дейл Оуверхолсер. Дев'ятнадцять букв.


— Цей молодий чоловік дуже розумний або зовсім дурень? — запитав Оуверхолсер Сюзанну. — Відповідай мені, прошу тебе, бо сам я зрозуміти не можу.


— Є у ньому і перше, і друге.


— Щодо цього стільця на колесах такого не скажеш, ти згодна? Його зробили дуже розумні люди. Він складний, як компас.


— Я кажу, спасибі тобі, — відповіла вона і внутрішньо полегшено зітхнула. Слова самі, легко і невимушено, злетіли з губ, можливо, тому, що вона не готувалася їх вимовити.


— Де ви його взяли?


— Далеко звідси, в тій стороні, звідки ми прийшли. — Такий поворот розмови їй не подобався. Вона вважала, що про їхнє минуле розповідати повинен Роланд. Він був старшим. А крім того, коли говорить один, не виникає жодних протиріч, які потім доводиться пояснювати. Однак вона визнала можливим дещо додати: — Там є червоточина. Ми прийшли з іншого її боку, де життя зовсім не така, як тут. — Вона повернула голову, щоб подивитися на нього. Щоки і шия почервоніли від напруги, але в цілому, подумала вона, виходить у нього дуже навіть непогано, враховуючи, що йому далеко за п'ятдесят. — Ти знаєш, про що я кажу?


— Ага, — кивнув він і сплюнув через ліве плече. — Не те щоб я бачив або чув її сам, ти розумієш. Я ніколи не йшов так далеко: занадто багато справ на фермі. Жителі Кал'ї, як правило, в лісі почувають себе незатишно, бачиш.


«Так, це я бачу», — подумала Сюзанна, помітивши карб величиною з обідню тарілку. І вирішила, що цього дерева дуже пощастить, якщо він зможе пережити майбутню зиму.


— Енді багато розповідав про червоточини. Він каже, вона видає якийсь звук, тільки його важко описати.


— Хто такий Енді?


— Скоро ти побачиш його сама. Ти з того ж Йорка, що і твої друзі?


— Так, — відповіла вона, знову насторожившись. Він повів коляску кругом товстезного залізного дерева. Ближче до вершини дерева стояли все рідше, тоді як запах їжі посилився. М'ясо... і кава. В шлунку у неї загурчало.


— І вони — не стрілки. — Оуверхолсер подивився на Едді і Джейка. — Ти, звичайно ж, не будеш це стверджувати.


— Тобі доведеться вирішувати це самому, коли прийде час, — сказала Сюзанна.


Якийсь час він мовчав. Крісло перекотилося через скельний виступ. Попереду Ыш трусив між Джейком і Бенні Слайтманом, які швидко, як водиться у хлопчаків, подружилися. Сюзанна задалася питанням, а чи це добре. Тому що дуже вже вони були різні. І час могло показати, наскільки велике це відмінність, до їхньої обопільної жаль.


— Він мене злякав, — говорив Оуверхолсер ледь чутно. Наче сам з собою. — Особливо, думаю, його очі. Більшою мірою його очі.


— Так ти будеш стояти на колишніх позиціях? — спитала Сюзанна. Безпристрасним голосом, як би між іншим, хоча відповідь на це питання мав важливе значення. Її здивувала його люта реакція.


— Ти збожеволіла, жінка? Зрозуміло, немає, якщо побачу вихід з тієї ями, в яку ми впали. Слухай мене уважно. Цей хлопчик... — він вказав на Тіана, крокуючого попереду поруч з дружиною, — ...цей хлопчик звинуватив мене в боягузтві. Постарався, щоб всі дізналися про те, що у мене немає дітей у тому віці, який цікавить Волков, так. А от у нього є, знаєш. Але невже ти думаєш, що я — дурень, який не вміє рахувати?


— Тільки не я, — спокійно відповіла Сюзанна.


— А він? Мені здається, він саме так і думає. — Слухаючи Оуверхолсера, Сюзанна розуміла, що в його голові зараз йде неабияка боротьба між страхом і гордістю. — Хіба я хочу віддати наших дітей Вовкам? Дітей, які повернуться рунтами і стануть тягарем місту? Ні! Але я також не хочу, щоб якась гаряча голова ввергла нас в історію, з якої не буде виходу.


Сюзанна обернулася і побачила дивне. Цей чоловік хотів сказати «так». Шукав причину, щоб сказати «так». Роланд домігся в ньому такої зміни, по суті, не вимовивши й слова. Всього лише... ну, всього лише пильно подивившись в його очі.


Куточком ока вона вловила якийсь рух. «Господи Ісусе!» — закричав Едді. Рука Сюзанни метнулася до того місця, де зараз не було револьвера. Вона подивилася вперед. З вершини пагорба їм назустріч прямував металевий людина зростанням ніяк не менше семи футів.


Рука Джейка вже лежала на руків'ї «ругера», що стирчить з саморобної кобури.


— Спокійно, Джейк, — подав голос Роланд.


Металевий людина, поблискуючи синіми очима, зупинився перед ними. Застиг секунд на десять. Цього часу цілком вистачило, щоб Сюзанна прочитала напис на табличці, прикріпленій до грудей робота. «Північний центр позитроники, — подумала вона. — Повернення на сцену. Не кажучи вже про компанії ЛаМерка».


Тим часом робот підняв сріблясту руку, притиснув сріблястий кулак до лоба з нержавіючої сталі.


— Хайл, стрілок, прийшов здалеку. Довгих тобі днів і приємних ночей.


Роланд підніс пальці до свого лобі.


— І тобі їх в два рази більше, Енді-сей.


— Спасибі тобі. — У корпусі робота щось заклацало. Потім він нахилився вперед, сині очі яскраво спалахнули. Сюзанна побачила, як рука Едді поповзла до сандаловой рукоятці стародавнього револьвера. Роланд, однак, і бровою не повів.


— Я приготував смачну їжу, стрілець. Багато гарних страв завдяки доброму врожаю, так.


— Я кажу спасибі тобі, Енді.


— Нехай моя їжа порадує тебе, стрілець. — З утроби робота знову долинули клацання. — А поки не хотів би ти почути свій гороскоп?


## Глава 6


Шлях Эльда


1


Приблизно в дві години пополудні всі десять людей взялися за, як назвав його Роланд, ранчерский обід. «З ранку ти чекаєш його з нетерпінням, — потім сказав він своїм друзям. — Увечері з ностальгією згадуєш».


Едді вважав, що він жартував, але повної впевненості у нього не було. Дуже вже своєрідним гумором відрізнявся стрілок.


Не міг Едді назвати цю трапезу кращою в своєму житті, тому що перше місце впевнено тримав банкет, влаштований ним старими в Річковому Перехресті, але після трьох тижнів лісового походу з дієтою з «буріто по-стрелецки», яку зрідка, два рази в тиждень, урізноманітнив м'ясо зайця, це був справжній свято шлунка. Енді приготував біфштекси з кров'ю і грибний соус, загасив квасоля, спік коржі, підсмажив кукурудзяні качани. Едді спробував один і вирішив, що смачно. Компанію їм становила шаткована капуста, приготована, як не забарився похвалитися Тіан Джеффордс, його дружиною, і відмінний полуничний пудинг. І, зрозуміло, кава. За прикидками Едді, вони випили вчотирьох як мінімум галон. Навіть Ыш отримав свою частку. Джейк поставив на землю блюдечко з чорним міцним напоєм. Ыш понюхав, сказав: «Кофф!» — і швидко все вижлуктив.


За обідом серйозних розмов не велося («Їжа та справи несумісні» — говорив один з постулатів Роланда), однак Едді дізнався багато цікавого від Джеффордса і його дружини, в основному про те, як жили в краю, званому ними Пограниччям. Едді сподівався, що Сюзанна (вона сиділа поруч з Оуверхолсером) і Джейк (сидів поруч з хлопчиком, якого Едді вже охрестив Бенні-Малюк) теж не даремно витрачають час і разом їм вдасться отримати достатньо повну картину. Едді очікував, що Роланд сяде поруч з Каллагэном, але Каллагэн не захотів ні з ким сідати. Взяв тарілку, відійшов трохи вбік, сіл, перехрестився і взявся за їжу. Едді зазначив, що в тарілці її не так вже і багато. Злився на Оуверхолсера, який перетягнув ковдру на себе, або віддавав перевагу самотність? Точно Едді сказати не міг, дуже вже мало вони спілкувалися, але якщо б хтось приставив пістолет до його скроні, вибрав другий варіант.


А найбільше здивувала Едді цивілізованість цій частині світу. Лад, з його воюючими сивим і младами, на цьому тлі виглядав людожерськими островами з дитячих історій про далекі моря. У цих людей були дороги, закони, система управління, нагадала Едді міські ради Нової Англії. Був міський Зал зборів і пір'їнку, як Едді зрозумів, якийсь символ влади. Якщо хтось хотів скликати людей на збори, він посилав пір'їнка по домівках. Якщо його стосувалося достатня кількість людей, зібрання проводилося. Якщо ні — не проводилося. З пір'їнкою ходили дві людини, і проводиться ними підрахунок голосів не ставилося під сумнів. Едді сумнівався, що така схема могла спрацювати в Нью-Йорку, але для цього світу підходила ідеально.


В Пограниччі, дугою тягнеться на північ і на південь від Кал'ї Брін Стерджис, розташувалися ще як мінімум сімдесят містечок, назва яких починалося зі слова Калья. З півдня до них примикав місто Калья Брін Локвуд, з півночі — Калья Аміті. В обох містечках також жили фермери і ранчери. І вони піддавалися періодичним набігам Волков. Далі до півдня знаходилися Калья Брін Боус і Калья Стаффел, де переважали ранчо. Джеффордс говорив, що тамтешні жителі також ставали жертвами Вовків... у всякому разі, він так думав. На півночі, в Кальян Сен Піндер і Калья Сен Че, жили в основному фермери та вівчарі.


— Там великі ферми, — говорив Тіан, — але чим далі на північ, тим менше вони стають, розумієте, поки не починаються землі, де падає сніг, так мені казали. Сам я його ніколи не бачив. І там роблять чудовий сир.


— Ті, хто живе на півночі, носять взуття з вовни, так, принаймні, кажуть. — Проте в голосі Залии, коли вона розповідала про це Едді, чулося сумнів. Сама вона носила шкіряні чоботи.


Жителі містечок подорожували мало, але дороги для таких подорожей були торгівля велася бойко. Пам'яткою Пограниччя вважалася Уайе, яку іноді називали Великою Річкою. Вона протікала на південь від Кал'ї Брін Стерджис і несла свої води в Північне море, так, принаймні, говорили. Були гірничодобувні, шахтарські Кал'ї і промислові (де речі виготовлялися з допомогою парових пресів і навіть, так, електрики) і навіть Кальян, куди приїжджали, щоб відпочити. Гостям пропонувалися азартні ігри, різноманітні розваги і...


Тут Тіан, який все це розповідав, відчув на собі погляд Залии і пішов до котла за добавкою тушкованої квасолі.


— Отже, — Едді намалював пилу півколо, — це Пограниччя. Кал'ї. Дуга, яка йде на північ і на південь... як далеко, Залия?


— Це чоловіча справа, знаєш, — відповіла вона. Потім, помітивши, що її чоловік все ще інспектує котли біля багаття, трохи нахилилася до Едді. — Ти звик вважати в милях або колесах?


— Мені без різниці, але переважно у милях.


Вона кивнула.


— Може, дві тисячі миль сюди... — вона вказала на північ, — ...і в два рази більше сюди, — вона вказала на південь, потім знову склала руки на колінах — жінка, яка знає своє місце.


— А ці міста... ці Кал'ї... вони розтягнулися по всій дузі?


— Так нам кажуть, якщо хочеш знати, і торговці дійсно приходять і йдуть. До північно-заходу від нас Велика Річка ділиться на дві. Східний рукав ми називаємо Девар-Тете Уайе, ти можеш сказати, Маленька Уайе. Звичайно, по річці до нас більше припливають з півночі, тому що вона тече з півночі на південь, як бачиш.


— Бачу. А що на сході?


Вона опустила очі.


— Тандерклеп, — промовила ледь чутно. — Туди ніхто не ходить.


— Чому?


— Там темно. — Вона не відривала погляду від колін. Потім підняла руку. Вказала у бік, звідки прийшли Роланд і його друзі. У бік Серединного світу. — Там світ гине. Так нам говорили. Там... — вона вказала на схід і ось тут подивилася Едді в очі, — там, в Тандерклепе, він вже загинув. А посередині ми, що хочемо тільки одного: спокійного, мирного життя.


— І ти думаєш, таке можливо?


— Ні, — відповіла вона, і по щоках покотилися сльози.


2


Незабаром після цього Едді вибачився і вирушив у ліс, справити велику нужду. Облегчившись, піднявся з навпочіпки і потягнувся за листям, щоб подтереться, і тут за спиною пролунав голос:


— Не ці, сей, будь такий люб'язний. Це отруйна ворсянка. Подотрись ними, і шкіра покриється пухирями.


Едді підстрибнув, розвернувся, однією рукою підтягнув джинси, другий схопився на ремінь з револьвером, який повісив на гілку найближчого дерева. Потім побачив, хто говорить, точніше, що, і трохи розслабився.


— Енді, це не кошерно, підкрадатися ззаду, коли людина сре. — Він вказав на низький кущ з широкими листям. — А чим все обернеться, якщо я подотрусь цими?


Йому відповіло пощелкивание.


— Що з тобою? — спитав Едді. — Я зробив щось не так?


— Ні, — відповів Енді, — я просто обробляю інформацію. Кошерно: невідоме слово. Підкрадатися: я не підкрадався, просто підійшов. Срати: сленговий вираз для фізіологічної функції, через яку з організму виводяться...


— Так, так, — перервав його Едді. — Саме цієї функції. Але послухай, Енді, якщо ти не підкрадався до мене, як вийшло, що я тебе не чув? Тут же кущі, на землі валяються сухі гілки. Люди, знаєш, по кущах безшумно ходити не можуть.


— Я — не людина, — відповів Енді. І, як здалося Едді, в голосі чулося самовдоволення.


— Але ти ж дуже великий. Як тобі вдається ходити так тихо?


— Програма, — відповів Енді. — Ці листи підійдуть, можеш не хвилюватися.


Едді закотив очі, потім зірвав кілька листочків.


— О так. Програма. Звичайно. Як же я сам не здогадався. Спасибі, сей. Довгих тобі днів, поцілуй мене в дупу і вирушай на небеса.


— Небеса, — повторив Енді. — Місце, куди людина потрапляє після смерті. Варіант раю. Згідно Старому, ті, хто потрапляє на небеса, сидять праворуч від Бога Отця, навіки віків.


— Так? А хто ж сидить по ліву руку? Продавці «Тапперуэров»[26]?


— Сей, я не знаю. Тапперуэр — невідоме мені слово. Хочеш почути свій гороскоп?


— Чому ні? — Едді пішов до табору, звідки долинав сміх хлопчиків і гавкіт вуханя-путаника. Енді височів над ним, виблискуючи навіть під хмарним небом, але не видаючи ні звуку. Наганяючи жах.


— День твого народження, сей?


Едді подумав, що знає, як відповісти на це питання.


— Я народився під знаком Козерога, — тут він згадав щось ще. — Бородатого козерога.


— Зимовий сніг повний ворогів, зимовий дитина сильний і дикий. — Так, у голосі Енді виразно чулося самовдоволення.


— Сильний і дикий, це точно я, — кивнув Едді. — Більше місяця не приймав ванну, так що, можеш повірити, я сильний і дикий, мов звір лісовий. Що ще тобі потрібно, Енді, старина? Хочеш поглянути на мою долоню?


— В цьому немає необхідності, сей Едді, — радісно сповістив Енді, і Едді подумав: «Це я, де б не з'явився, скрізь викликаю радість. Навіть роботи мене люблять. Це моя ка». — Зараз Повна Земля, і ми всі говоримо спасибі. Луна червона, а така місяць в Серединному світі звалася Мисливської, саме так. Ти будеш подорожувати, сей Едді! Тебе чекають далекі подорожі! Тебе і твоїх друзів! А в цю саму ніч ти повернешся в Нью-Йорк. Ти зустрінеш чорну жінку. Ти...


— Я хочу побільше почути про це подорож в Нью-Йорк. — Едді зупинився в безпосередній близькості від табору. Бачив між деревами, як з нього ходять люди. — Без всяких жартів, Енді.


— Ти підеш туди допомогою Стрибка, Едді! Ти і твої друзі. Ви повинні бути обережні. Почувши каммен, мелодію, выбиваемую дзвонами, ви повинні зосередитися один на одного. Щоб не загубитися.


— Звідки ти все це знаєш? — спитав Едді.


— Програма, — відповів Енді. — Гороскоп готовий, сей. Безкоштовно. — І ось тут робот зовсім вже вразив Едді. — Сей Каллагэн, Старий, ти знаєш, каже, що у мене немає ліцензії провісника, тому я не повинен брати плату.


— Сей Каллагэн глаголить істину, — кивнув Едді, а коли робот вже збирався рушити до табору, зупинив його. — Затримайся ще на хвилину, Енді. Затримайся, прошу тебе.


Енді охоче зупинився, обернувся до Едді, його сині очі поблискували. Едді хотілося поставити тисячу запитань про Стрибку, але ще більше його цікавило інше.


— Тобі відомо про цих Вовків?


— О так. Я сказав сэю Тіан. Він дуже засмутився. — Едді знову вловив у голосі Едді щось схоже на самовдоволення... правильно він визначився з причиною цього самовдоволення? Робот... навіть робот, який зумів пережити інших, не міг насолоджуватися бідами людей? Чи міг?


«Не так вже й багато тобі знадобилося часу, щоб забути Моно, не так, солоденький? — почув він у своїй голові голос Сюзанни. І тут же пролунав голос Джейка: «Блейн — заноза в дупі». А потім власний: «Якщо ти поставишся до цього залізного хлопцеві як до автомата, предсказывающему долю в парку розваг, тоді Едді, старий, ти заслуговуєш того, що отримаєш».


— Розкажи мені про Вовків, — попросив Едді.


— Що ти хочеш знати, сей Едді?


— Для початку, звідки вони приходять. Назви місце, в якому вони відчувають себе як вдома, можуть підняти лапи догори і голосно попердеть. На кого вони працюють. Чому забирають дітей. Чому діти повертаються з повними дебілами. — І тут у голові промайнув ще одне питання. Можливо, найбільш очевидний: — І ще, як ти дізнаєшся про їхній прихід?


В утробі Енді заклацало. Щелкало довго, ніяк не менше хвилини. А коли він заговорив, голос його разюче змінився. Едді раптом згадав патрульного Боскони, у відділок якого входила Бруклін-авеню. Якщо під час чергування Боско просто зустрічав тебе на вулиці, коли крокував, помахуючи кийком, то розмовляв з тобою, як з людиною: привіт, Едді, як почуває себе мати, що поробляє нікчемний братику, гаразд, побачимось в тренажерному залі, не кури, гарного тобі дня. Але якщо Боско думав, що ти в чомусь проштафился, то перетворювався в огидного типу, знатися з яким не було ніякого бажання. Цей патрульний Боскони не посміхався, його очі нагадували шматочки льоду в лютому (якраз під знаком Козерога, по ту сторону червоточини). Боско ніколи не бив Едді, але пару раз, одного разу після того як кілька підлітків підпалили «Ву Кім маркет», Едді відчував, що цей козел у синій формі може і врізати, якщо йому бракує розуму вести себе тихо. Зрозуміло, про класичному випадку роздвоєння особистості (Детта-Одетта) мова не йшла, але патрульний Боско все-таки існував у двох іпостасях. В одній був хорошим хлопцем, у другій — копом.


І ось коли Енді заговорив голосом він більше не нагадував добродушного, але досить-таки дурнуватого дядечка, який вірить всьому, про що пишуть в таблоїдах, — і в існування хлопчика-алігатора, і в те, що Елвіс Преслі розкошуючи живе в Буенос-Айресі.


Іншими словами, заговорив він, як справжній робот:


— Який твій пароль, сей Едді?


— Що?


— Пароль. У тебе десять секунд. Дев'ять... вісім... сім...


Едді подумав про шпигунських фільмах, які він бачив. «Так я повинен сказати тобі щось на кшталт: «В Каїрі цвітуть троянди», — щоб ти відповів: «Тільки в саду місіс Вілсон», — і тоді я скажу...


— Неправильний Пароль, сей Едді... два... один... нуль. — З Енді исторгся якийсь низький глухий звук, зовсім не сподобався Едді. Немов лезо великого гострого мясницкого сокири пройшло крізь м'ясо і врізалося в дерево колоди. І ось тут він вперше подумав про Давніх людей, що створили Енді (чи, може, це були люди, які жили до Давніх, і їх слід було називати Дійсно стародавні люди... хто знав?). Людей, зустрічатися з якими Едді зовсім не хотілося, якщо саме з їх нащадками йому довелося поспілкуватися в Ладі.


— Ти можеш спробувати ще раз, — продовжував холодний голос. Лише віддалено нагадує той, що питав у Едді, не хоче Едді почути свій гороскоп... так, так, лише віддалено нагадує. — Скористаєшся другою спробою, Едді з Нью-Йорка?


Едді думав швидко.


— Ні, в цьому немає необхідності. Інформація секретна?


Знову клацання.


— Секретна: закрита, доступна на певних умовах, що зберігається на q-диску, отримати її можуть лише ті, хто має на це право. Зазначене право підтверджується паролем. — Знову пауза. — Так, Едді. Інформація секретна.


— Чому?


Він не чекав відповіді, проте отримав:


— Згідно з директивою номер дев'ятнадцять.


Едді ляснув робота по сталевому боці.


— Приятель, ти мене зовсім не здивував. Я так і думав. Директива номер дев'ятнадцять!


— Хочеш почути свій гороскоп, Едді-сей?


— Мабуть, в інший раз.


— Як щодо пісні, яка називається «Минулої ночі я пила сік Джиммі?». Там дуже забавні куплети. — В утробі Енді заграла губна гармошка.


Едді, якому виразно не хотілося чути веселі куплети, прискорив крок.


— Як щодо того, щоб послухати її пізніше? — запропонував він. — Зараз я б віддав перевагу чашечку кави.


— З задоволенням наллю її тобі, сей, — відповів Енді. Але голос звучав відсторонено. Як у Боско, коли ти говорив йому, що цього літа у тебе не буде часу на бейсбол.


3


Роланд сидів на кам'яному виступі з чашкою кави. Він вислухав Едді не перебиваючи, і вираз його обличчя змінився тільки раз: брови на мить підвелися, коли Едді згадав директиву номер 19.


На іншому боці галявини Слайман-молодший дістав трубочку, выдувающую ну дуже міцні мильні бульбашки. Ыш радісно бігав за ними, розірвав парочку зубами, потім почав розуміти, чого від нього хотів Слайтман: став зганяти їх носом в одне місце, ладу тендітну райдужну піраміду. Бульбашки ці нагадали Едді Веселку Мерліна, Магічні кристали, ці небезпечні кришталеві кулі. Невже у Каллагэна є один з них? Самий могутній і відповідно найнебезпечніший?


Трохи подалі хлопчиків, на самому краю галявини, стояв Енді, склавши сріблясті руки на сталевий грудей. За припущенням Едді, чекав, коли можна буде забрати брудний посуд і залишки приготованих та поданих ним страв. Ідеальний слуга. Готує, прибирає, передрікає зустріч з темношкірою жінкою. Тільки не слід розраховувати, що він порушить директиву 19. Немає пароля — немає інформації.


— Підійдіть до мене, друзі, будь ласка. — Роланд трохи підвищив голос. — Прийшов час поговорити. Надовго не затягнеться, і це добре, принаймні для нас, тому що ми сьогодні вже наговорилися до того, як до нас прийшов сей Каллагэн. Та й взагалі від довгих розмов починає нудити, так, починає.


Вони підійшли і сіли півколом, як слухняні діти, і ті, хто прийшов з Кал'ї, і ті, хто прийшов з далекого далека, щоб, можливо, піти ще далі.


— Насамперед я хочу почути, що відомо про цих Вовків. Едді сказав мені, що Енді може і не розповісти нам всього того, що йому, можливо, відомо.


— Ти говориш правду, — пробурчав Слайтман-старший. — То ті, хто зробив його, то ті, хто прийшов пізніше, заткнули йому рота в тому, що стосується Волков, хоча він завжди попереджає нас про їхній прихід, а про все інше базікає і зовсім без угаву.


Роланд повернувся до найбільшому фермеру Кал'ї:


— Введи нас у курс справи, сей Оуверхолсер.


На обличчі Тіана Джеффордса відбилося розчарування: він розраховував, що Роланд звернеться до нього. На те ж, схоже, сподівалася і його дружина. Слайтман-старший кивнув, схвалюючи вибір Роланда як єдино можливий. Оуверхолсер зовсім не роздувся від гордості, як припускав Едді. Замість цього він тридцять секунд дивився на свої схрещені ноги і короткі чоботи, потирав щоку, збираючись з думками. На галявині запанувала повна тиша. Едді чув, як шарудить під долонею фермера двох - або триденна щетина. Нарешті він зітхнув, кивнув і скинув очі на Роланда.


— Я кажу спасибі, сей. Повинен визнати, ти не такий, кого я очікував побачити. Як і твій тет. — Оуверхолсер повернувся до Тіан: — Ти мав рацію, Тіан Джеффордс, витягнувши нас сюди. Нам потрібна ця зустріч, я кажу спасибі тобі.


— Це не я витягнув тебе сюди, — відповів Джеффордс. — Це Старий.


Оуверхолсер кивнув Каллагэну, той кивнув у відповідь, потім покаліченою рукою накреслив у повітрі хрест, як би кажучи, так, у всякому разі, подумав Едді, що заслуга належить не йому, а не Богу. «Може, й так, — вирішив він, — але, коли справа дійде до каштанів, які доведеться тягати з вогню, ставлю два долара проти одного, робити це доведеться Роланду з Гилеада, а не Бога і Людини-Ісуса, цим небесним стрільцям».


Роланд чекав, обличчя залишалося спокійним і байдужим.


Нарешті Оуверхолсер почав. І говорив майже п'ятнадцять хвилин, повільно, але тільки по темі. Почав він з близнюків. Жителі Кал'ї розуміли, що народження близнят швидше виняток, ніж правило в інших частинах світу і в минулому, але в їх місцях, на Великій Дузі, винятком були діти, що народжуються по одному, ніби Аарона Джеффордса. Не просто винятком — вкрай рідкісним винятком.


І десь сто двадцять років тому назад (а може, сто п'ятдесят, точніше не визначиш) Вовки почали свої набіги. Вони з'являлися не при кожному поколінні, тобто через двадцять років, приходили рідше, але ненабагато.


Едді хотів було запитати, яким чином Стародавнім людям вдалося заткнути Енді рот в питанні про Вовків, якщо з часу першого набігу не минуло й двох століть, але потім відмовився від цієї думки. Задавати питання без надії отримати на нього зрозумілу відповідь — втрата часу, як сказав Роланд. Однак це цікаво, чи не так? Цікаво пофантазувати, коли цей хтось (або щось) останній раз програмував Енді-Посильного (з багатьма іншими функціями).


І навіщо.


Дітей віком від трьох до чотирнадцяти років вивозили на схід, в Тандерклеп (Едді помітив, як по ходу розповіді Слайтман-старший обійняв сина за плечі). Там вони залишалися недовго, може, чотири тижні, може, шість. Більшість з них поверталися. На загальну думку, ті, хто не повертався, вмирали в цій країні Пітьми: гинули від того нелюдського ритуалу, який перетворював більшість в рунтов.


Поверталися діти повними дебілами. П'ятирічні більше не вміли говорити, щось мукали, пальцями вказували на те, що хотіли взяти або отримати. Підгузники, якими вже роки два як не користувалися, знову йшли в хід. Діти-рунты ходили під себе до десяти, а то і дванадцяти років.


— Тіа досі писается десь раз в шість днів, а раз в місяць обделывается, — вставив Тіан Джеффордс.


— Слухайте його, — похмуро погодився Оуверхолсер. — Мій брат, Welland, залишався таким же до самої смерті. І, зрозуміло, за ними потрібно більш або менш постійний нагляд. Коли вони добираються до якоїсь їжі, яка їм подобається, їдять, поки не лопнуть. Хто наглядає за твоєю сестрою, Тіан?


— Моя кузина, — відповіла Залия, перш ніж Тіан встиг відкрити рот. — Тепер можуть трохи допомогти Хеддон і Хедда, вони вже досить дорослі... — Вона замовкла, мабуть, зрозуміла, про що говорить. Рот сіпнувся, більше вона не вимовила ні слова. Втім, і так все сказала. Так, зараз допомогти могли Хеддон і Хедда. А на наступний рік буде допомагати тільки один з близнюків. Тоді як другий...


Дитина, вивезений десятирічним, повертався з зачатками мови, але нових слів вивчити вже не міг. Найгірше було найстаршим. Повертаючись, вони смутно пам'ятали, що з ними зробили. Що у них вкрали. Вони часто плакали або нерухомо сиділи, втупившись на схід. Немов бачили свої мізки, пурхають, як птахи, в темному небі. Багато з них навіть покінчили з собою (тут Каллагэн перехрестився).


Рунты залишалися малими дітьми як з мови, так і з поведінки до шістнадцяти років. А потім, здебільшого раптово, починали рости, швидко перетворюючись в молодих гігантів.


— Таке неможливо собі уявити, якщо не побачити власними очима, не пережити цього. — Тіан дивився в землю. — Неможливо уявити собі, яка це біль. Коли у дитини ріжуться зубки, ви знаєте, як вони кричать?


— Так, — відповіла Сюзанна.


Тіан кивнув.


— А тут ріжеться все тіло, повірте мені.


— Слухайте його, — продовжив Оуверхолсер. — Шістнадцять чи вісімнадцять місяців мій брат спав, їв, кричав і ріс. Я до сих пір пам'ятаю, як він кричав навіть уві сні. Я вилазив з ліжка, підходив до нього і чув тихий свист, що доноситься з його грудей, голови, ніг. То був звук зростаючих в ночі кісток, слухайте мене.


Едді міг зрозуміти весь цей жах. Він чув і читав чимало історій про велетнях, але до цього моменту ніколи не замислювався про те, як це — зрости у велетня. «А тут ріжеться все тіло», — повторив Едді про себе слова Тіана, і шкіра покрилася мурашками.


— Зростання тривав не довше півтора років, але залишається тільки гадати, яким цей термін здавався їм: повертаючись, вони зовсім втрачали почуття часу.


— Вічністю, — відповіла Сюзанна, сильно сполотнівши. — Ці півтора року здавалися їм вічністю.


— Свист ночами, викликаний зростанням їх кісток. — Оуверхолсер важко зітхнув. — Головні болі, викликані ростом черепа.


— Один раз Залман кричав, не перестаючи сім днів. — Голос Залии звучав безпристрасно, але Едді бачив жах в її очах; бачив його дуже добре. — Вилиці випирали. Лоб закруглялся і видавався вперед, а нахилившись до нього, можна було почути, як тріщать розширюються кістки черепа. Зовсім як гілки дерева під вагою снігу.


Сім днів він кричав. Сім. Вранці, вдень, вночі. Кричав і кричав. З очей дудлили сльози. Ми молилися богам, щоб він зірвав голос, але ні, не зривав. Якщо б у нас була гвинтівка, я впевнена, ми б пристрелили його, щоб покласти край цій болю. Мій добрий батько вже зібрався перерізати йому горло, коли все закінчилося. Кістки скелета, правда, якийсь час ще росли... але голова, причинявшая особливу біль, перестала, дякую богам і Людині-Ісуса теж.


Вона кивнула Каллагэну. Він кивнув у відповідь, простягнув до неї руку, потім опустив. Залия повернулася до Роланду і його друзям.


— Зараз у мене п'ятеро дітей. Аарон в безпеці, я кажу спасибі, але Хеддону і Хедде за десять років, для Вовків самий вік. Лайману і Ліа тільки по п'ять, але вони беруть і п'ятирічних. П'ятирічні...


Вона закрила обличчя руками, не в силах продовжити.


4


Після того як зростання припинявся, говорив Оуверхолсер, деякі могли виконувати хоч якусь елементарну роботу. Але в більшості своїй вони не могли навіть корчувати пні або копати ями під стовпи. Сиділи на сходах магазину Лою або групами бродили по окрузі, молоді чоловіки і жінки, неймовірно високого зросту, потужні і дурні, іноді посміхалися один одному і щось лопотали, іноді просто витріщалися в небо.


Вони не парувалися, на щастя для всіх. Їх розумові і фізичні здібності нехай і дуже обмежені, але різнилися, а от в одному всі вони були однакові: після повернення ні у кого не виникало сексуальних бажань.


— Вибачте за грубість, але я не вірю, щоб у мого брата Уэлленда щось вставало, після того як він повернувся з Тандерклепа. Залия? Ти хоч раз бачила свого брата з... ти розумієш...


Залия похитала головою.


— Скільки тобі було років, коли вони приходили, сей Оуверхолсер? — спитав Роланд.


— Ти питаєш про перший раз? Уэлленду і мені було дев'ять. — Тепер він заговорив швидше, немов вже відрепетирували свою промову. Едді, втім, в цьому сумнівався. У Кал'ї Брін Стерджис Оуверхолсер представляв собою чималу силу. Великий фермер, Господи, спаси нас і забий камінням ворон, він доклав значних зусиль, щоб подумки повернутися в той час, коли був маленьким, переляканим, беззахисним. — Наші батьки намагалися заховати нас в підвалі. Так, у всякому разі, мені говорили. Сам я нічого не пам'ятаю, це точно. Змусив себе забути, напевно. Так, швидше за все. Деякі пам'ятають більше інших, Роланд, але підсумок завжди однаковий: одного з близнюків беруть, іншого залишають. Той, кого забрали, повертається рунтом, іноді може виконувати якусь фізичну роботу, але завжди мертвий нижче пояса. Потім... потім, коли їм перевалює за тридцять...


Коли рунтам перевалювала за тридцять, вони починали різко, катастрофічно старіти. Волосся сивіли і часто повністю випадали. Зір погіршувався. Могутні м'язи (як зараз у Тіа Джеффордс і Залмана Хуника) ставали млявими і втрачали силу. Іноді вони вмирали легко, прямо уві сні. Найчастіше смерть несла з собою страждання. З'являлися виразки на шкірі, зазвичай на животі та голові, дуже болючі. Всі помирали молодими, задовго до терміну, відміряного людям природою, і багато вмирали, кричачи від болю, як у період перетворення з дітей гігантів. Едді міг тільки гадати, скільки з цих ідіотів, що вмирали, як він зрозумів, від раку, допомагали піти з цього світу, або давали такі сильні знеболюючі, що вони просто лежали пластом, нічого не відчуваючи. Таких запитань задавати не прийнято, але він вважав, що багатьом. Роланд інший раз виголошував слово delah, звичайно супроводжуючи його помахом руки у бік горизонту.


Багато.


Гості з Кал'ї, об'єднані спільним горем, могли б і далі одну за одною розповідати свої сумні історії, але Роланд їм цього не дозволив.


— Тепер поговоримо про Вовків, прошу вас. Скільки їх зазвичай приходить?


— Сорок, — відповів Тіан Джеффордс.


— Якщо брати всю Калью? — перепитав Слайтман-старший. — Ні, більше, ніж сорок, — подивився на Тіана і продовжив таким тоном, немов вибачався: — Тобі було лише дев'ять, коли вони приходили в останній раз, Тіан. Мені — більше двадцяти. В місто дійсно приходило близько сорока, але інші вирушили на далекі ранчо і ферми. Думаю, їх було ніяк не менше шістдесяти, Роланд-сей, може, і всі вісімдесят.


Роланд подивився на Оуверхолсера, піднявши брови.


— Минуло двадцять три роки, ти розумієш, — відповів той на невисловлений питання, — але думаю, близько шістдесяти.


— Ви називаєте їх Вовками, але хто вони насправді? Люди? Або щось ще?


Оуверхолсер, Слайтман, Тіан, Залия... на мить Едді відчув, як між ними встановилася телепатична зв'язок, буквально почув їх думки. І особливо гостро відчув свою самотність, свою непричетність, як буває, коли бачиш парочку, целующуюся на розі: вони обіймаються, дивляться один одному в очі, тонуть у них, навколишній світ для них просто не існує. Але ж у нього тепер не повинно виникати таких почуттів, чи не так? У нього з'явився свій ка-тет, було з ким обмінюватися думками, обходячись без слів. Не кажучи вже про жінку, яка належала тільки йому.


Тим часом Роланд нетерпляче махнув рукою, цей жест Едді вже добре знав: «Швидше, дорогі мої, час йде».


— Ніхто не може сказати напевне, хто вони, — відповів Оуверхолсер. — Виглядають як люди, але носять маски.


— Вовчому маски, — уточнила Сюзанна.


— Ага, леді, вовчі маски, сірі, як їх коні.


— Ви говорите, вони всі приїжджають верхи на сірих конях? — спитав Роланд.


На цей раз пауза була коротшою, але Едді все одно вловив обмін думками, хоча, схоже, консультуватися їм було про що: все знали одне і те ж.


— Ага, — відповів за всіх Оуверхолсер. — Всі на сірих конях. Вони носять сірі штани, які виглядають як шкіра. Чорні чоботи з великими сталевими шпорами. Зелені плащі з капюшонами. І маски. Ми знаємо, що це маски, адже іноді при від'їзді вони їх лишають. Начебто вони зроблені із сталі, але на сонці починають гнити і розкладатися, як плоть. Мерзенні штуковини.


— Ага.


Оуверхолсер кинув на нього, за розумінням Едді, образливий погляд, як би запитуючи: «Ти тугодум або дурень?» І тут подав голос Слайтман:


— Їх коні мчать як вітер. Деякі Вовки садять одну дитину перед собою, а друга ззаду.


— Ти стверджуєш? — спитав Роланд.


Слайтман енергійно кивнув.


— Кажу богам спасибі. — Він побачив, як Каллагэн знову накреслив у повітрі хрест, і додав: — Вибач, Старий.


Каллагэн знизав плечима.


— Ти жив тут до мене. Закликай всіх богів, яких хочеш, але тільки не забувай, що я їх вважаю помилковими.


— Та вони приходять з Тандерклепа. — Тираду Каллагэна Роланд проігнорував.


— Ага, — кивнув Оуверхолсер. — І звідси видно, де це. У сотні коліс звідси. — Він вказав на південний схід. — Ліси закінчуються разом з горами. Вийшовши з них, ми побачимо перед собою всю Східну рівнину, а за нею — велику темряву, немов грозова хмара на обрії. А адже кажуть, Роланд, що колись давно в тій стороні людина могла побачити вершини гір.


— Як Скелясті гори з Небраски, — видихнув Джейк.


Оуверхолсер повернувся до нього:


— Ти про що це, Джейк-са[27]?


— Ні про що. — Джейк збентежено посміхнувся великому фермеру. Едді, однак, зазначив, як Оуверхолсер назвав Джейка. На сея хлопчик не потягнув, став са. Нічого особливого, але все-таки цікаво.


— Ми чули про Тандерклепе, — сказав Роланд. Начисто позбавлений емоцій голос наганяв страх, і Едді зрадів, відчувши, як пальці Сюзанни знайшли його руку.


— Це країна вампірів, привидів і чудовиськ, так кажуть історії. — Голос Залии вібрував від страху. — Зрозуміло, історії ці давні...


— Правдиві історії, — втрутився Каллагэн. І в його грубому голосі Едді без праці вловив страх. Дуже вже він виразно чувся. — Вампіри є, інші тварі, напевно, теж, і Тандерклеп — їх гніздо. В інший раз ми зможемо поговорити про це докладніше, стрілок, якщо захочеш. А зараз тільки послухай, прошу тебе: про вампірів я знаю багато. Мені не відомо, відвозять чи Вовки дітей Кал'ї до них, думаю, що ні, але вампіри є, це точно!


— Чому ти говориш так, ніби я в цьому сумніваюся? — спитав Роланд.


Каллагэн опустив очі.


— Тому що багато хто сумнівається. Я сам сумнівався. Дуже навіть сумнівався, і... — у нього перехопило подих. Він відкашлявся, а потім продовжив ледве чутним шепотом: — ...і був за це покараний.


Роланд кілька секунд посидів, обхопивши руками коліна, погойдуючись взад-вперед. Потім поставив Оуверхолсеру черговий питання:


— В який час вони приходять?


— Мого брата, Уэлленда, вони взяли вранці, — відповів фермер. — Незабаром після сніданку. Я пам'ятаю, тому що Welland запитав нашу матір, чи можна йому взяти в підвал чашку кави. Але останній раз... коли вони взяли сестру Тіана і брата Залии і багатьох інших...


— Я втратив двох племінниць і племінників. — Слайтман-старший важко зітхнув.


— ...вони прийшли незадовго по полуденного удару дзвону в Залі нарад. Ми знаємо день, тому що його знає Енді, і він нам його повідомляє. Потім ми чуємо тупіт копит їхніх коней, що доноситься зі сходу, бачимо поднимаемый ними шлейф пилу.


— Значить, ви знаєте, коли вони приходять, — Роланд кивнув. — Ви знаєте про це за трьома ознаками: слово Енді, тупіт копит і шлейф пилу.


Оуверхолсер, по-своєму витлумачивши слова Роланда, густо почервонів, від шиї до коренів волосся.


— Вони приходять озброєними, Роланд, розумієш? З гвинтівками, револьверами на зразок твого, гранатами і іншим зброєю. Наводящим жах зброєю Стародавніх людей. Променевими трубками, які вбивають при дотику, літаючими жужжащими металевими кулями, ми називаємо їх стрекотунами або лопастниками. Кийками, які обпалюють шкіру і зупиняють серце... може, електричними, може...


Наступне слово, яке вимовив Оуверхолсер, Едді розчув як «Ант-НОМИК». Спочатку подумав, що той намагався сказати «анатомія». За мить усвідомив, що слово це швидше за все «атомні».


— Після того, як кулі-детектори засікають твою присутність, вони наганяють тебе, хоч би як швидко ти біг, — вигукнув Слайтман-молодший. — А потім хапають, як би не намагався вирватися. Так, тато?


— Ага, — підтвердив той. — І лопаті на цих металевих кулях обертаються так швидко, що людське око не може їх побачити. А того, хто потрапляє під них, просто розтинають.


— Всі на сірих конях, — подумав Роланд. — Всі коні одного кольору. Що ще вам відомо?


По всьому виходило, що нічого. Вони розповіли все. Вовки з'являлися в день, названий Енді. Протягом жахливого години, може, трохи довше, Калью оголошував тупіт копит сірих коней і крики нещасних батьків. Майоріли зелені плащі. Шкірилися вовчі маски, нагадували метал, але гниють на сонці, як плоть. Дітей відвезли. Траплялося, що деяких близнюків пропускали, що говорило лише про збої в роботі детекторів. Однак в принципі працювали вони чертовски добре, думав Едді, оскільки Вовки швидко знаходили дітей, яких рідні або намагалися вивезти (що траплялося досить часто), або ховали будинку (практично завжди). Їх витягували з-під куп буряків, і з-під стогів сіна. Тих з жителів Кал'ї, хто намагався чинити опір, пристреливали, спалювали променевими трубками (лазерами?) або розрубували на шматки лопатями. Пізніше, намагаючись все це собі уявити, Едді згадав кривавий фільм, на який затягнув його Генрі. Називався фільм «Фантазм»[28], показували його в «Маджестике», на розі Бруклін - і Марки-авеню. Як і багато чого в його колишнього життя, «Маджестік» попахивал сечею, попкорном і вином, яке продавалося в пакетах. Іноді в проходах валялися голки від шприців. Едді розумів, що це не робить йому честі, але іноді, зазвичай вночі, коли сон ніяк не йшов, в глибині душі він сумував про колишнє життя, частиною якої був «Маджестік». Тужив, як вкрадений дитина сумує про матір.


Дітей забирали, тупіт копит змовкав, Вовки зникали, щоб з'явитися знову вже за життя наступного покоління.


— Як таке може бути? — вигукнув Джейк. — Вони ж привозили дітей назад, чи не так?


— Ні, — відповів Оуверхолсер. — Рунты поверталися на поїзді, слухайте мене, їх тут у нас ціле кладовище, і... що? Що я такого сказав? — Рот Джейка розкрився, він зблід як крейда.


— Зовсім нещодавно потяг доставив нам дуже вже багато неприємностей, — відповіла за хлопчика Сюзанна. — Ваших дітей привозили на монорейкових поїздах?


З'ясувалося, що ні. Оуверхолсер, Джеффордсы і Слайтманы поняття не мали, що таке монорельсовий поїзд (Каллагэн, в дитинстві побував в «Діснейленді», мав). Поїзди, що привозили дітей, складалися з старенького локомотива («Сподіваюся, жоден з них не називався «Чарлі», — подумав Едді), в кабіні якого не було машиніста, і одного або двох відкритих платформ. На них, збившись у купку, сиділи діти. Плачуть від страху, обпалені сонцем, оскільки на захід від Тандерклепа небо рідко закривали хмари, що сидять серед страв і власного засихаючого лайна, зневоднені. Станції на залізниці не було, хоча Оуверхолсер і припустив, що коли-то, століття тому, вона й існувала. Як тільки дітей знімали з платформ, жителі Кал'ї підганяли коней і стягували короткі поїзда з рейок. Едді прийшла в голову думка, що вони могли визначити число нападів Вовків за кількістю іржавих локомотивів, як підраховують вік спиляного дерева по колам на пні.


— Як довго могла тривати їхня поїздка? — спитав Роланд. — Судячи зі стану, в якому вони перебували.


Оуверхолсер подивився на Слайтмана, потім на Тіана і Залию.


— Два дні? Три?


Вони знизали плечима і кивнули.


— Два чи три дні. — Тепер Оуверхолсер повернувся до Роланду; впевненості в його голосі додалося, тому що він відчував мовчазну підтримку решти: — Досить довго, щоб обгоріти на сонце і з'їсти велику частину залишеної їм їжі...


— І обделаться цією їжею, — пробурчав Слайтман.


— ...але не настільки довго, щоб померти від спеки і спраги. Якщо ти питаєш, на якій відстані від Кал'ї знаходиться місце, куди їх вивозили, то навряд чи я зможу відповісти на твоє питання. Ніхто не знає, з якою швидкістю цей поїзд перетинав рівнину. До Кальє він під'їжджав тихим ходом, але це швидше за все нічого не означає.


— Мабуть, не означає, — погодився Роланд. Трохи задумався. — Залишилося двадцять сім днів?


— Вже двадцять шість, — відповів Каллагэн.


— Одне «але», Роланд. — Голос Оуверхолсера звучав винне, однак він войовничо випнув щелепу. І, на думку Едді, знову став неприємним типом, з першого погляду викликає негативну реакцію. З іншого боку, Едді ніколи не мав особливої любові до можновладців.


Роланд запитливо зігнув брову.


— Ми ще не сказали «так». — Оуверхолсер глянув на Слайтмана-старшого як би в пошуках підтримки, і той кивнув.


— Ти повинен розуміти, ми ніяк не можемо знати напевно, той чи ти, за кого себе видаєш, — з тими ж извиняющимися нотками в голосі заговорив Слайтман. — У моїй родині не було книжок, немає їх і на ранчо — я керую ковбоями на «Рокинг Бі» Эйзенхарта, — за винятком племінних книг, але в дитинстві і юності я, як і будь-який хлопчисько, чув багато історій про Гилеаде, стрілках, Артура Эльдском... чув про Иерихонском Пагорбі та інші криваві історії... але я ніколи не чув про стрілкою без двох пальців на правій руці, або про стрілкою — чорношкірої жінці, або про стрілкою, щоки якого ще не знали бритви.


На обличчі його сина відбивалися жах, замішання, збентеження. Слайтман і сам помітно зніяковів, але продовжив:


— Прошу вибачити мене, якщо мої слова здадуться тобі образливими, у мене і думок таких немає...


— Слухайте його, слухайте його уважно, — пробурчав Оуверхолсер. Едді подумав, що його нижня щелепа просто вискочить, якщо великий фермер просуне її вперед ще хоч на міліметр.


— ...але будь-яке наше рішення буде мати дуже серйозні наслідки. Ти сам повинен розуміти, що це так. Якщо ми приймемо неправильне рішення, підсумком стане загибель нашого містечка і всіх його жителів.


— Я просто не вірю своїм вухам! — вигукнув Тіан Джеффордс. — Ти думаєш, він — самозванець? Добрі боги, та хіба ти не бачиш, хто він? Хіба ти...


Залия схопила його за руку і так міцно стиснула, що на засмаглій шкірі залишилися відмітини від її пальців. Тіан подивився на неї і замовк, щільно стиснувши губи.


Десь далеко каркнула ворона, їй пронизливим криком відповіла рости. На галявині запанувала мертва тиша. Один за іншим вони повернули голови до Роланду з Гилеада, чекаючи його відповіді.


5


«Завжди і скрізь однаково, — втомлено подумав він. — Їм потрібна допомога, але вони хотіли б і рекомендаційні листи. А краще — живих свідків. Вони хочуть врятуватися, нічим не ризикуючи. Просто закрити очі, а відкрити їх вже спасенними».


Роланд якийсь час коливався взад-вперед, обхопивши коліна руками. Потім кивнув сам собі і підняв голову.


— Джейк, підійди до мене.


Джейк подивився на Бенні, свого нового друга, піднявся, підійшов до Роланду. Ыш, як завжди, крокував поруч.


— Енді, — покликав Роланд робота.


— Сей?


— Принеси чотири тарілки, з яких ми їли. — Коли Енді приніс тарілки, Роланд звернувся до Оуверхолсеру: — Ви залишитеся без цих тарілок. Коли стрілки приходять у місто, щось розбивається. Таке життя.


— Роланд, я не думаю, що ми потребуємо...


— А тепер тихо. — І хоча Роланд говорив дуже м'яко, Оуверхолсер тут же замовк. — Ви розповіли свою історію; тепер черга розповідати нашу.


Тінь Енді падала на Роланда. Стрілець подивився на робота, взяв тарілки, ще не вимиті, блестевшие від жиру. Повернувся до Джейка, з яким сталася разюча зміна. Сидячи поруч з Бенні-Малюком, спостерігаючи, як Ыш виконує свої трюки, і раздуваясь при цьому від гордості, Джейк нічим не відрізнявся від будь-якого дванадцятирічного хлопчика, безтурботного й веселого. Тепер посмішка зникла, і вік Джейка як-то раз став невизначеним. Сині очі дивилися на Роланда, кольором практично не відрізняючись від очей стрілка. Рукоятка «ругера», який він взяв зі столу батька до іншого життя, як і раніше стирчала з саморобної кобури. Але ось шкіряну петлю, закрывавшую спусковий гачок, Джейк, не віддаючи собі звіту, розпустив. На це пішло мить.


— Повтори свій урок, Джейк, син Елмера, і чи міцний у ньому.


Роланд де очікував, що Едді або Сюзанна втрутяться, але вони не вимовили ні слова, не шевельнулись. Він подивився на них. Особи такі ж холодні й суворі, як і у Джейка. Добре.


В голосі Джейка не чулося емоцій, але слова звучали ясно і чітко:


— Я не цілюся рукою; той, хто цілиться рукою, забув обличчя свого батька. Я цілюся оком. Я не стріляю рукою...


— Я не розумію... — почав Оуверхолсер.


— Заткнися, — кинула йому Сюзанна і наставила на нього палець.


Джейк, здавалось, їх не чув. Його очі не відривалися від очей Роланда. Права рука хлопчика з розчепіреними пальцями лежала на грудях.


— ...Той, хто стріляє рукою, забув ім'я свого батька. Я стріляю розумом. Я не вбиваю зброєю; той, хто вбиває зброєю, забув ім'я свого батька.


Джейк замовк. Набрав повні груди повітря. Закінчив:


— Я вбиваю серцем.


— Убий їх, — наказав Роланд і високо підкинув чотири тарілки. Обертаючись, вони розлетілися в різні сторони, чорні круги на тлі білястого неба.


Рука Джейка, тільки що спокійно лежала на грудях, здобула неймовірну швидкість. Пальці охопили рукоятку «ругера», витягли його з кобури, підняли вгору і почали натискати на спусковий гачок ще до того, як Роланд опустив руку, подбросившую тарілки. І вони розлетілися вщент немов би не одна за одною, а одночасно. Уламки посипалися на галявину. Кілька впало в догораюче багаття, вибивши фонтанчики іскор. Один або два з дзвоном відскочили від сталевої голови Енді.


Роланд скочив, і його руки почали рухатися з тією ж неймовірною швидкістю. Едді й Сюзанна, хоча і не отримали відповідної команди, повторили його маневр, тоді як посланці Кал'ї Брін Стерджис стиснулися, увібравши голови в плечі, перелякані і гучністю пострілів, і скорострільністю Джейка.


— Подивіться на нас, прошу вас і дякую вам. — Роланд витягнув руки. Те ж саме зробили Едді й Сюзанна. Едді зловив три глиняних черепка. Сюзанна — п'ять (один порізав їй подушечку пальця). Роланд — дюжину. Їх вистачило б, щоб зібрати одну тарілку.


Шестеро з Кал'ї не вірили своїм очам. Бенні-Малюк все ще обіймав руками вуха; тепер він повільно опустив. А на Джейка дивився, як на привида або небесного прибульця.


— Боже мій, — видихнув Каллагэн. — Прямо-таки трюк з шоу «Дикий Захід»[29].


— Це не трюк, — заперечив Роланд, — ніколи так не думай. Це шлях Эльда. Ми — ка-тет, по праву і крові, ка і кхефу. Ми — стрілки, пора це зрозуміти. А тепер я скажу вам, що ми зробимо. — Його погляд знайшов очі Оуверхолсера. — Що ми зробимо, кажу я, і жодна людина не зможе нам перешкодити. Однак, думаю, мої слова не поставлять вас у незручне становище. А якщо раптом поставлять... — Роланд знизав плечима, ніби кажучи: «Якщо поставлять, тим гірше для вас».


Він кинув глиняні черепки на землю і струсив пил з долонь.


— Якщо б це були Вовки, із шістдесяти їх залишилося п'ятдесят шість. Четверо лежали б мертвими до того, як ви встигли вдихнути. Убиті хлопчиком. — Він кивнув у бік Джейка. — Та тільки хлопчик він лише зовні. — Роланд помовчав. — Ми звикли до чисельній перевазі супротивника.


— Цей молодик — приголомшливий стрілок, — визнав Слайтман-старший. — Але є різниця між глиняними тарілками і кінними Вовками.


— Для тебе, сей, можливо. Але не для нас. У всякому разі, після того, як почалася стрілянина. Після того, як почалася стрілянина, ми вбиваємо все, що рухається. Чи Не тому ви шукали нас?


— А якщо їх не можна вполювати? — запитав Оуверхолсер. — Якщо їх не можна звалити пострілом з самого великого калібру?


— Навіщо ти витрачаєш час, якщо його в обріз? — спитав Роланд. — Адже ти знаєш, що їх можна вбити, інакше ви б не прийшли сюди. Я не питав, бо відповідь очевидна.


Оуверхолсер знову густо почервонів.


— Прошу мене пробачити.


Бенні тим часом продовжував дивитися на Джейка широко розкритими очима, і Роланд навіть пошкодував хлопчиків. У них вже зав'язалася дружба, а трапилося все змінило кардинальним чином, показало, що між ними не рік-другий різниці у віці, а прірва. Сумно, звичайно, тому Джейк, якщо від нього не вимагалося стати стрільцем, залишався самим звичайним хлопчиком. Сам Роланд був трохи старше, коли його змусили здати іспит на право зватися чоловіком. Ось і Джейку незабаром довелося подорослішати. Шкода, звичайно, але що робити?


— А тепер слухайте мене, — заговорив Пан, — і слухайте уважно. Зараз ми повернемося в свій табір і проведемо рада. Завтра, прийшовши у ваше місто, ми зупинимося у одного з вас...


— Приходьте в «Сім миль», — запропонував Оуверхолсер. — Ми з радістю приймемо тебе і твій ка-тет, Роланд.


— Наш будинок набагато менше, — сказав Тіан, — але Залия і я...


— Ми будемо дуже раді прийняти вас у себе, — перебила його Залия, почервонівши так само сильно, як і Оуверхолсер. — Ага, дуже раді.


— У тебе є не тільки церква, але і будинок, сей Каллагэн? — спитав Роланд.


Каллагэн посміхнувся.


— Є, і я дякую тобі, Господи.


— Ми б хотіли провести першу ніч в Кальян Брін Стерджис в твоєму домі. Це можливо?


— Звичайно, я кажу вам, ласкаво просимо.


— Ти зможеш показати нам свою церкву. Долучити нас до її таїнств.


Каллагэн дивився йому в очі.


— З превеликою радістю це зроблю.


— А потім, — Роланд посміхнувся, — ми будемо розраховувати на гостинність вашого міста.


— І не пошкодуєте про це, — вигукнув Тіан. — Це я вам обіцяю.


Оуверхолсер і Слайтман кивнули.


— Якщо трапеза, якою ви нас пригостили, про щось говорить, тоді я в цьому не сумніваюся. Ми говоримо спасибі тобі, сей Джеффордс, дякую всім і кожному. Тиждень ми четверо будемо їздити по місту, сунути носи туди і сюди. Може, трохи довше, але швидше всього тиждень. Оглянемо територію, подивимося, як розташовані будинки. Подумаємо, як підготуватися до приходу Волков. Поговоримо з людьми і люди поговорять з нами... ті, хто зараз тут, посприяють цьому, чи не так?


Каллагэн кивнув.


— Я не можу відповідати за Менні, але впевнений, що інші з радістю поговорять з вами про Вовків. Бог і Людина-Ісус знають, що вони — не секрет. І жителі Дуги смерть ними налякані. Якщо вони побачать, що ви можете їм допомогти, то зроблять все, про що ви попросите.


— Менні теж зі мною поговорять, — відповів Роланд. — Мені вже доводилося мати з ними справу.


— Не дуже-то покладайся на ентузіазм Старого, Роланд. — Оуверхолсер скинув пухкі руки, застерігаючи від поспішності. — У місті є люди, яких тобі доведеться переконувати...


— Приміром, Воун Эйзенхарт, — вставив Слайтман.


— Ага, і Ебен Тук, будь певен. Йому належить не тільки магазин, але і заїжджий двір з рестораном... а також половина стайні... і заставні на більшість дрібних ферм. А якщо вже ми заговорили про дрібних фермерів, то не можна забувати про Баки Хав'єра. Землі у нього небагато, але тільки тому, що половину він віддав своїй молодшій сестрі, коли та вийшла заміж. — Оуверхолсер нахилився до Роланду, горя бажанням поділитися з ним епізодом історії містечка. — Роберте Хав'єр, сестричці Баки, пощастило. Коли Вовки приходили в останній раз, їй і її брата-близнюка не виповнилося і року. Тому їх не чіпали.


— А його брата, Балі, забрали, — додав Слайтман. — Балі вже чотири роки, як помер. Від хвороби. З тієї пори Баки готовий для своєї сестрички на все. Але тобі треба поговорити з ним, ага. Нехай у Баки всього вісімдесят акрів, слово його дуже вагомо.


Роланд подумав: «Вони не розуміють».


— Спасибі вам, — відповів він. — Коли ми приїдемо, то будемо в основному дивитися і слухати. Покінчивши з цим, попросимо того, хто тримає пір'їнка, послати його по домівках, щоб скликати збори. На зборах скажемо вам, можна захистити місто і скільки людей потрібно нам на допомогу, якщо таке можливо.


Роланд зауважив, що Оуверхолсер зібрався щось сказати, і похитав головою, зупиняючи його.


— У будь-якому випадку багато народу нам не потрібно, — продовжив він. — Ми — стрілки, не армія. Думаємо по-іншому, діємо не так, як армія. Думаю, чоловік п'ять нам вистачить з лишком. Може, знадобляться тільки двоє або троє. Але ось при підготовці потрібно більш активна допомога.


— Чому? — запитав Бенні.


Роланд посміхнувся.


— Зараз сказати не можу, синку, бо ще не бачив вашої Кал'ї. Але в таких випадках сюрприз — найбільш дієва зброя, а для підготовки хорошого сюрпризу зазвичай потрібно багато людей.


— Найбільшим сюрпризом для Волков стане наша готовність битися з ними! — вигукнув Тіан.


— Припустимо, ви вирішите, що захистити Калью немає ніякої можливості? — запитав Оуверхолсер. — Що буде тоді, скажи, прошу тебе.


— Тоді я та мої друзі подякуємо вам за гостинність і поїдемо далі, — відповів Роланд, — тому що наша справа веде нас по Стежці Променя. — За мить він дивився на враз опечалившиеся особи Тіана і Залии, потім додав: — Проте не думаю, що так буде, чи знаєте. Зазвичай можливість знаходиться.


— І будемо сподіватися, що збори схвалить твоє рішення, — вставив Оуверхолсер.


Роланд зам'явся. Настав момент, коли він, якщо хотів, міг би пояснити їм, що до чого. Якщо ці люди все ще вірили, що четвірку стрільців якось зв'яже рішення, прийняте фермерами і ранчерами на загальних зборах, значить, вони зовсім забули, яким був колишній світ. Але чи так це погано? Зрештою всі питання як-то вирішаться і стануть частиною довгої історії. Чи не вирішаться. А якщо не вирішаться, на тому закінчиться і його історія, і його подорож, і він знайде вічний спокій під могильним каменем у Калья Брін Стерджис. А може, його тіло і тіла його друзів залишаться на землі десь на схід від міста, і їх мертвої плоттю зможуть поласувати ворони і рости. Ка скаже своє слово. Як казала завжди.


Вони всі дивилися на нього.


Роланд підвівся, скривився від гострого болю у правому стегні. Едді, Сюзанна і Джейк тут же скочили, ніби отримавши беззвучний наказ.


— Ми добре поговорили. — Роланд обвів поглядом посланців Кал'ї. — Що ж стосується майбутнього... дасть Бог — буде вода.


— Амінь, — відгукнувся Каллагэн.


Розділ 7


Стрибок


1


— Сірі коні, — сказав Едді.


— Ага, — погодився Роланд.


— П'ятдесят чи шістдесят Вовків, і все на сірих конях.


— Ага, так вони кажуть.


— Чи Не вважаєш ти, що це як мінімум дивно, — промуркав Едді.


— Ні. Їм, схоже, так не здається.


— А тобі?


— П'ятдесят чи шістдесят коней, всі одного кольору? Я б сказав, так, мабуть.


— Ці хлопці з Кал'ї самі розводять коней.


— Ага.


— Чотирьох привели нам, щоб ми продовжили шлях верхи. — Едді, ніколи в житті не людина, яка сідала на коня, відчував чимале полегшення від того, що якийсь час міг ще ходити на своїх двох, але говорити про це не став.


— Так, вони стриножено і пасуться по інший бік пагорба.


— Ти це точно знаєш?


— Вловив їх запах. Думаю, за ними наглядає робот.


— Чому ці люди сприймають п'ятдесят чи шістдесят коней, всі до єдиної одного кольору, як само собою зрозуміле?


— Бо не думають про Вовків або про те, з ними пов'язане, — відповів Роланд. — Всі думки блокуються страхом.


Едді просвистів п'ять нот, які ніяк не могли скластися в мелодію.


— Сірі коні.


Роланд кивнув.


— Сірі коні.


Вони перезирнулися, потім розсміялися. Едді подобалося слухати сміх Роланда. Сухий, хрипкий, як огидні крики цих гігантських чорних птахів, яких він називав рости... але йому подобався. Можливо, тому, що сміявся Роланд дуже рідко.


День хилився до вечора. Над головою хмари практично розвіялися, стали блідо-блакитними, майже в колір неба. Посланці Кал'ї залишилися у своєму таборі. Сюзанна і Джейк пішли за здобними кулями. Після щільного обіду нічого іншого на вечерю їсти не хотілося. Едді сидів на колоді, щось вирізаючи ножем. Роланд влаштувався поруч. Розібрав всю зброю, розклав деталі на шматку оленячої шкури. Одну за одною змащував кожну, прискіпливо оглядав, перш ніж покласти назад, готову для збірки.


— Ти не сказав їм, що вони вже нічого не вирішують, — сказав Едді, — але вони нічого не зрозуміли, точно так само, як і з цими сірими кіньми. А ти не став їм нічого пояснювати.


— Мої пояснення тільки засмутили їх. У Гилеаде була приказка: «Хай зло чекає дня, на який воно має впасти».


— Зрозуміло, — промовив Едді. — У нас в Брукліні теж була приказка: «З замшевого піджака шморгаю не зітреш». Він підняв деревинку, яку різав. «Дзига, — подумав Роланд. — Іграшка для немовляти». І задався питанням: а що знає Едді про жінку, з якою щоночі лягав? Жінках. Що відчуває? — Якщо ти вирішиш, що ми зможемо їм допомогти, тоді ми повинні їм допомогти. Такий Шлях Эльда, з якого нам не згорнути, чи не так?


— Так, — відповів Роланд.


— А якщо ніхто з них не захоче приєднатися до нас, ми будемо битися з Вовками одні.


— О, я про це не турбуюся. — Роланд опустив край замшевої ганчірки в блюдце, наповнений світлим, з солодким запахом, збройовим маслом. Взяв затискну пружину «ругера» Джейка, почав її чистити. — Тіан Джеффордс прилучиться до нас, це точно. Напевно в нього є один або два приятелі, які складуть йому компанію, незалежно від рішення зборів. Як мінімум це буде його дружина.


— А якщо вони загинуть, що буде з дітьми? Їх п'ятеро. Та ще один старий. Чийсь дід. Швидше за все Тіан і Залия дбають і про нього.


Роланд знизав плечима. Кілька місяців тому Едді помилково витлумачив би це рух, поряд з байдужим обличчям, як байдужість. Тепер він знав — справа в іншому. Роланд не міг вийти за рамки, встановлені власними правилами і традиціями, точно так само, як він сам в іншому світі не міг відмовитися від чергової дози героїну.


— А якщо ми загинемо в цьому маленькому містечку, схопившись з Вовками? — спитав Едді. — І якою буде тоді твоя остання думка? «Не можу повірити, що я повівся, як останній поц, відмовившись від пошуків Темної Вежі заради порятунку маленьких діточок?» Щось в цьому роді?


— Якщо ми зійдемо зі шляху істинного, то не наблизимося до Вежі і на тисячу миль, — відповів Роланд. — Тільки не кажи мені, що ти цього не відчуваєш.


Едді такого сказати не міг, тому що відчував. Відчував він і дещо ще: спрагу крові. Його так і тягло в бійку. Хотілося побачити кількох Вовків, ким би вони не були, в прицілі великого револьвера Роланда. Та чого вже там, від себе не сховаєшся: хотілося зняти кілька скальпів.


Або вовчих масок.


— Що тебе турбує, Едді? Я б хотів, щоб ти поговорив зі мною, поки ми вдвох ти і я. — Тонкі губи стрілка повикривлялися в легкій усмішці. — Поговори, прошу тебе.


— Помітно, значить?


Роланд знизав плечима, очікуючи продовження.


Едді знову обдумав питання. Велике питання. Питання, подступаясь до якого він відчував відчай і нездатність знайти на нього відповідь, як вже було, коли йому довелося вирізати ключ, щоб «витягти» Джейка Чемберза в цей світ. Тільки тоді він міг звинувачувати привид старшого брата, Генрі шепотів в його голові, що він — нікчемність, нічого ніколи не міг, нічого не зможе. Тепер же він залишився один на один з питанням Роланда. Тому що тривожило його, все, все йшло шкереберть. Всі. А може, шкереберть — неправильно використане слово, неправильне до навпаки. Тому що, якщо поглянути з іншого боку, все йшло дуже добре, просто ідеально, як в...


— А-р-р-р-р-р-х-х, — прогарчав Едді, обома руками схопив себе за волосся, смикнув. — Не знаю, як мені це сказати.


— Тоді скажи перше, що прийде в голову. Відразу.


— Дев'ятнадцять, — відповів Едді. — Все крутиться навколо дев'ятнадцяти.


Повалився спиною на килим з опалого листя і голок, закрив очі, задригав ногами, як дитина в істериці. «Може, вбивство кількох Вовків приведе мене до тями, — подумав він. — Може, це все, що мені потрібно».


2


Роланд вичікував цілу хвилину, перш ніж запитати:


— Полегшало?


Едді сів.


— Чесно кажучи, так.


Роланд кивнув, знову ледь посміхнувся.


— Тоді ти можеш продовжити? Якщо ні, поставимо на цьому крапку, але я вже знаю, що до твоїх передчуттям треба ставитися з належною увагою, тому, якщо продовжиш, я тебе вислухаю.


Він говорив правду. Спочатку Едді викликав у стрілка хіба що презирство, головним чином із-за слабкості характеру. Повага прийшло пізніше. Після того, що сталося в кабінеті Балазара, де Едді бився оголеним. Мало хто із знайомих Роланду чоловіків був здатний на таке. Повага зростало по мірі того, як Роланд знаходив у Едді все більше спільного з Катбертом. А потім у поєдинку з Моно Едді проявив винахідливість, якій Роланд міг тільки захоплюватися, знаючи, що до таких висот йому не піднятися ніколи. Едді Дін володів заворожливої, нехай іноді і дратівливою, здатністю смішити людей, властивої Катберту Олгуду, але при цьому, як і Ален Джонс, міг багато передчувати, передбачати. Звичайно ж, Едді разюче відрізнявся від колишніх друзів Роланда. Іноді проявляв слабкість, егоїзм, але хоробрості йому було не позичати, а хоробрість — добра сестра того, що Едді, бувало, називав «серцем».


Ось на інтуїцію і розраховував зараз Роланд.


— Добре, добре, — кивнув Едді. — Але не зупиняй мене. Не задавай питань. Тільки слухай.


Роланд кивнув. Сподіваючись, що Сюзанна і Джейк не повернуться найближчим часом.


— Я дивлюся на небо, туди, де хмари зараз розходяться, і бачу число дев'ятнадцять, написаний синім.


Роланд підняв голову. Так, було там число дев'ятнадцять. Він теж його побачив. Але ще побачив і хмара у формі черепахи, і розірвані хмари, схожі на віз, груженную мішками.


— Я дивлюся на дерева і бачу число дев'ятнадцять. У вогні бачу дев'ятнадцять. Імена з прізвищами дають в сумі дев'ятнадцять, як у Оуверхолсера і Каллагэна. Але це тільки те, що я можу сказати, що я можу побачити, за що можу вхопитися. — Едді строчив з кулемета, відчайдушно дивлячись на Роланда. — Є і дещо ще. Пов'язане зі Стрибком. Я знаю: і ти, і Сюзі, так і Джейк іноді думаєте, що мені все нагадує прихід, і, можливо, в цьому є частка істини, але Роланд, увійти в Стрибок — все одно що ширнутися.


Про свої наркотичних враження Едді завжди говорив з Роландом так, ніби той за своє довге життя не пробував нічого міцніше грэфа, хоча насправді все було інакше. При нагоді він міг би нагадати йому про це, але не зараз.


— Перебування в твоєму світі... це той же Стрибок. Тому що... ах, ну до чого важко... Роланд, все тут здається реальним, але це не так.


Роланд подумав, а не нагадати чи Едді, що це не його світ. Для нього місто Лад став кінцем Серединного світу і початком нових світів, в яких він ніколи не бував... але знову не розкрив рота.


Едді набрав жменю голок і листя, залишивши на лісовому килимі чорні сліди пальців. Усе справжнє. Я можу відчути, понюхати. — Він підніс руку до рота, торкнувся мовою голок. — Спробувати на смак. І при цьому все це нереально, як число дев'ятнадцять, що ти бачиш в вогні, чи хмара на небі, схожий на черепаху. Ти розумієш, про що я кажу?


— Я розумію тебе дуже добре, — пробурмотів Роланд.


— Люди справжні. Ти... Сюзанна... Джейк. Цей Гашер, який поцупив Джейка... Оуверхолсер і Слайтманы. Але огризки мого світу, що показуються тут, ось що нереально. До того ж позбавлене здорового глузду і нелогічно, але я не до того. Це просто нереально. Чому люди тут співають «Гей, Джуд»? Я не знаю. Цей ведмідь-кіборг, Шардик... звідки я знаю його ім'я? Чому він нагадує мені про кроликів? А це лайно з Чарівником країни Оз, Роланд... все це з нами сталося наяву, я в цьому не сумніваюся, але одночасно і не сприймаю це як щось реальне. Схоже на Стрибок. Схоже на дев'ятнадцять. А що відбувається після Зеленого палацу? Ми йдемо по лісу, прямо-таки як Гензель і Гретель. До наших послуг дорога, по якій ми можемо йти. Здобні кулі, які ми можемо збирати. Цивілізація загинула. Все летить в тартарари. Ти нам так говорив. Ми бачили це в Ладі. Та тільки знаєш, що я тобі скажу? Не загинула! Чорта з два! Живе — не тужить!


Едді коротко розсміявся. Пронизливо, з істеричними нотками. Відкинув волосся з лоба, залишивши на шкірі темні плями землі.


— Навряд чи хто б міг таке собі уявити. Тут, у чорта на куличках, де за визначенням нічого цивілізованого бути не може, ми натрапляємо на містечко з книги. Культурний. Пристойний. З мешканцями, яких ти начебто знаєш. Можливо, не все тобі подобаються, Оуверхолсер, скажімо, не подарунок, але ти відчуваєш, що знаєш їх.


«Тут Едді прав», — подумав Роланд. Він ще не бачив Калью Брін Стерджис, але містечко вже нагадав йому Меджис. З одного боку, зрозуміло чому: всі містечка, населені фермерами і ранчерами, схожі один на одного, де б вони не знаходились. Але дещо і насторожувало. Скажімо, сомбреро Слайтмана. Як могло статися, що тут, за тисячі миль від Меджиса, чоловіки носили такі ж капелюхи? Він не знав, як відповісти на це питання, але могло. Тому що сомбреро Слайтмана нічим не відрізнялося від сомбреро Мігуеля, старого музиканта з Будинку на Набережній в Меджисе? Чи однаковими їх робило тільки його уява?


«Що стосується уяви, Едді каже, його у мене немає», — подумав він.


— Перед містечком з книжки стоїть проблема з казки, — продовжував Едді. — І мешканці книжкового містечка звуть загін кіношних героїв, аби ті врятували їх від казкових лиходіїв. Я знаю, все це реально... людям доведеться померти, цього не уникнути, проллється справжня кров, крики будуть справжніми, і сльози потім теж будуть справжніми... але в той же час мене не покидає відчуття, що все це не більш реально, ніж театральні декорації.


— А Нью-Йорк? — спитав Роланд. — Яким ти відчув його?


— Таким же, — відповів Едді. — Дивися, що виходить. На столі залишається дев'ятнадцять книг, після того, як Джейк забрав «Чарлі Чу-Чу» і книгу загадок... а потім, як за помахом чарівної палички, в магазині з'являється Балазар! Цей хер моржовый!


— Гей, гей! — вигукнула за їх спинами Сюзанна. — Хлопці, давайте без лайки!


Джейк штовхав по дорозі коляску. На колінах Сюзанни лежали здобні кулі. Обидва виглядали веселими і щасливими. Роланд припустив, що хорошого настрою в чималому ступені сприяв рясний обід.


— Іноді відчуття нереальності зникає, чи не так?


— Це не зовсім нереальність, Роланд. Це...


— Давай не вдаватися в подробиці. Іноді воно зникає. Чи Не так?


— Так, — відповів Едді. — Коли я з нею.


Він підійшов до неї. Нахилився. Поцілував. Роланд спостерігав за ними, стривожений.


3


Світло йшов разом із днем. Вони сиділи біля багаття, спостерігаючи за його відходом. Легке відчуття голоду, яке виникло до вечора, цілком втамували здобні кулі, принесені Сюзанною і Джейком. Роланд поринув у глибокі роздуми, причиною якого стали кілька слів Слайтмана-старшого. Потім підняв голову, оглянув свій ка-тет.


— Деякі з нас, може, і все, можливо, зустрінуться цієї ночі в Нью-Йорку.


— Я тільки сподіваюся, що на цей раз мені вдасться потрапити туди, — сказала Сюзанна.


— Як вирішить ка, так і буде, — відповів Роланд. — Найголовніше — ми повинні триматися разом. Якщо тільки один з нас потрапить сьогодні туди, думаю, це будеш ти, Едді. Якщо тільки один з нас потрапить туди, йому... може, їй... треба залишатися на місці, поки знову не зазвучить ця мелодія, ці дзвони.


— Каммен, — вставив Едді. — Так називав цю музику Енді.


— Ви всі це зрозуміли?


Вони кивнули, але, глянувши на їхні обличчя, Роланд зрозумів, що кожен з них залишив за собою право вирішувати, як вчинити в той самий момент, залежно від ситуації. Як, власне, він і очікував. Тому що вони вже стали стрілками, або ще немає.


Він здивував навіть самого себе, бо з губ зірвався короткий смішок.


— Що ти знайшов кумедного? — спитав Джейк.


— Просто подумав, що за довге життя доводиться мати справу з дуже дивними людьми.


— Якщо ти про нас, дозволь мені теж дещо сказати тобі, Роланд, — не забарився з відповіддю Едді. — Тебе, бач, теж нормальним не назвеш.


— Гадаю, що так, — погодився Роланд. — Якщо в Нью-Йорк потраплять двоє з нас, троє, може, всі четверо... ми повинні взятися за руки, коли зазвучить музика.


Сюзанна раптом заспівала, здивувавши всіх. Тільки Роланду здалося, що пісня якась дивна: вона викрикувала рядок за рядком, практично не пов'язуючи їх один з одним. Але, нехай пісні і не виходило, голос її звучав досить мелодійно:


— «Діти, коли ви чуєте кларнет... Діти, коли ви чуєте флейту... Діти, коли ви чуєте тром-бон-н... Ви повинні вклонитися і-і-ДОЛУ!»


— Що?


— Пісня поля, — відповіла вона. — Такі співали мої дідусі і бабусі і їхні батьки, збираючи бавовну для своїх господарів. Але часи змінюються. — Вона посміхнулася. — Вперше я почула її в кав'ярні Грінвіч-Віллідж в 1962 р. І співав її чоловік, білий блюзмен, якого звали Дейв ван Ронк.


— Готовий сперечатися, Ерон Дипно теж там був, — пробурмотів Джейк. — Чорт, готовий сперечатися, сидів за гребаным сусіднім столиком.


Сюзанна повернулася до нього, здивована, зосереджена.


— Чому ти так вирішив, солоденький?


— Тому що він підслухав, як Келвін Тауер говорив, що цей хлопець, Дипно, бовтався по Віллідж з... що він сказав, Джейк?


— Не по Віллідж — за Блікер-стріт, — розсміявся Джейк. — Містер Тауер сказав, що містер Дипно бовтався по Блікер-стріт ще до того, як Боб Ділан навчився грати на своєму «хохнере». Це, мабуть, акордеон.


— Повинно бути, — кивнув Едді, — і нехай я не поставлю на слова Джейка ферму, але готовий поставити більше, ніж кишенькову дрібниця. Мене навіть не здивує, якщо з'ясується, що барменом в тій кав'ярні був Джек Андолини. Тому що саме так влаштоване життя Девятнадцатиландии.


— У будь-якому випадку ті з нас, хто потрапить в інший світ, повинні триматися разом, — повторив Роланд. — На відстані витягнутої руки, постійно.


— Не думаю, що я туди потраплю, — вирвалось у Джейка.


— З чого ти так вирішив? — здивовано запитав стрілець.


— Тому що я не зможу заснути, — відповів Джейк. — Надто збуджений.


Але з часом вони всі поснули.


4


Він знає, що це сон, навіяний випадкової фрази Слайтмана, однак не може вирватися з нього. Завжди шукайте двері чорного ходу, бувало, говорив їм Корт, але, якщо в його сні і є ця двері, знайти її Роланд не може. «Я чув про Иерихонском Пагорбі та інші криваві історії...» — ось що сказав Слайтман-старший, старший ковбой на ранчо Эйзенхарта, та тільки для Роланда Иерихонский Пагорб практично реальний. Чому ні? Він же там побував. Для них це був кінець. Там помер цілий світ.


День задушливо жаркий; сонце добирається до зеніту і немов застигає там, ніби його приколотили цвяхами. Під ними — довгий пологий схил, уставлений величезними сіро-чорними кам'яними обличчями, роз'їденими ерозією статуями, які вирубала і поставила тут давно пішла цивілізація. Люди Гриссома, насідаючи, мигтять серед статуй, а Роланд і його мало хто залишилися в живих соратники піднімаються все вище, відстрілюючись. Стрілянина не вщухає, постріли лунають і лунають, кулі дзижчать навколо кам'яних осіб і голів або впиваються в них, як спраглі крові москіти. Джеймі Декарри вбив снайпер, можливо, син Гриссома, у якого орлине око, або сам Гриссом. Ален знайшов ще жахливіший кінець: його застрелили темної ночі, до початку вирішальної битви, двоє кращих друзів. Дурна помилка, безглузда смерть. На допомогу надії не було. Колона Демулетта потрапила в засідку під Римроксом і полягла, а коли Ален, далеко за північ, прискакав, щоб повідомити про це, Роланд і Катберт... гуркіт їх револьверів... і, о, коли Ален вигукнув їх імена...


Тепер вони на вершині і відступати більше нікуди. За їх спинами, на сході, стрімкий обрив вів до Солоного моря, яке в п'ятистах кілометрах на південь називалося Чистим. А з заходу знаходився схил з кам'яними обличчями і орущими, близькими людьми Гриссома. Роланд і його соратники вбили їх сотні, але в живих, за найскромнішими підрахунками, залишилося ще дві тисячі. Дві тисячі людей, раззявленные роти, пофарбовані синім особи, хтось з гвинтівкою, деякі навіть з базуки... проти дюжини. Саме стільки їх залишилося, на вершині Иерихонского Пагорба, під палючим сонцем. Джеймі мертвий, Ален упав під кулями своїх кращих друзів, надійний, вірний Ален, який міг би під покровом ночі сховатися в безпечному місці... Катберт поранений. Скільки разів? П'ять? Шість? Сорочка — червона від крові. Половина особи залита кров'ю, заплив очей з тієї сторони дивиться невидяще. Однак він як і раніше міцно тримає ріг Роланда, той самий ріг, у який коли-то дув Артур Эльдский. Так, принаймні, свідчать легенди. І не збирається віддавати його. «У мене виходить краще, ніж у тебе, — зі сміхом каже він Роланду. — Візьмеш його, коли я помру. Не забудь взяти його, Роланд, адже він — твоя власність».


Катберт Олгуд, який коли-то в'їхав у феод Меджис з грачиным черепом на луці сідла. «Дозорець» — так він його називав і розмовляв з ним, як з живим, часом доводячи Роланда до сказу своїм блазнюванням, зараз він стоїть, заточуючись, під палючим сонцем, з паруючим револьвером в одній руці і рогом Эльда в інший, залитий кров'ю, наполовину осліплий, вмираючий... але, як завжди, усміхнений. Про добрі боги, сміється і сміється.


— Роланд! — кричить він. — Нас зрадили! Їх набагато більше! За нашими спинами море! Ми атакуємо?


І Роланд розуміє: він правий. Якщо їх походу до Темної Вежі судилося завершитися тут, на Иерихонском Пагорбі, якщо зрада одного з своїх і перевершують числом варвари Джона Фарсона сокрушат їх, що ж, вони повинні померти красиво.


— Так! — кричить він. — Так, дуже добре. Всі до мене! Стрілки, до мене! До мене, кажу!


— Що стосується стрільців, то я тут, — відповідає йому Катберт. — І ми — останні.


Роланд дивиться на нього, потім обіймає під цим страшним небом. Відчуває, як горить тіло Катберта, відчуває його передсмертну тремтіння. І все-таки він сміється. Берт все-таки сміється.


— Добре, — хрипить Роланд, оглядаючи залишилися своїх соратників. — Ми їх атакуємо. Нікого не щадити.


— Ні, нікого не щадити, абсолютно нікого, — каже Катберт.


— І ми не приймемо їх капітуляцію, якщо вони спробують здатися.


— Ні за яких обставин, — погоджується Катберт, давлячись від сміху. — Навіть якщо всі дві тисячі осіб піднімуть руки.


— Тоді дуй в цей гребаной ріг!


Катберт підносить ріг до закривавленим губ і видихає в нього весь запас повітря в легенях. Звук рогу перекриває гуркіт пострілів, а коли через хвилину (може, через п'ять, через десять, час не має значення в цій останній битві) ріг випадає з пальців Катберта, Роланд залишає його лежати в пилюці. В горі і жадобі крові він геть забуває про ріг Эльда.


— А тепер, друзі мої... хайл!


— Хайл! — кричить дюжина голосів під розпеченим сонцем. Це їх смерть, смерть Гилеада, смерть всього, але його це більше не хвилює. Знайома червона лють, порівнянна хіба що з безумством, застилающая розум, топить у собі всі думки. «Останній раз, — думає він. — Нехай буде так».


— До мене! — кричить Роланд з Гилеада. — Вперед! За Вежу!


— За Вежу! — повторює Катберт за його спиною. В одній руці, піднятій до неба, він тримає ріг Эльда, в другій — револьвер.


— Полонених не брати! — кричить Роланд. — ПОЛОНЕНИХ НЕ БРАТИ!


Вони мчать вперед, на орду Гриссома, море синіх осіб, він і Катберт попереду, минають перші кам'яні сіро-чорні обличчя, стріли і кулі свистять, кругом них, і тут чуються колокольца. Мелодія, прекрасніше якої не буває. Чудові звуки, від яких ледь не розривається серце.


«Тільки не зараз, — думає він. — Тільки не зараз. Дозволь мені довести до кінця цю атаку, пліч-о-пліч з одним, і нарешті знайти спокій. Будь ласка».


Він шукає руку Катберта. На якусь мить відчуває дотик липкі від крові пальців одного, там, на Иерихонском Пагорбі, де обірвалося його хоробре, повну сміху існування... а потім пальці торкнулися його, зникають. Вірніше, його пальці проходять крізь пальці Берта. Він падає, падає, світ темніє, він падає, колокольца б'ють, каммен грає («Схоже на гавайську мелодію, чи не так?» і він падає; Иерихонского Пагорба вже немає, роги Эльда немає, тільки темрява і червоні літери в темряві, деякі — літери ВИСОКОГО СТИЛЮ, їх досить багато, щоб він міг прочитати, що вони говорять, а говорять вони...


5


Світилася напис: «СТІЙТЕ». Роланд бачив, що люди переходили вулицю, незважаючи на заборону. Кидали швидкі погляди у бік наближення автомобілів, а потім ступали на бруківку. Один чоловік вирішив перетнути вулицю буквально перед бампером жовтого таксі. Водій натиснув на клаксон, вивернув кермо. Пішохід щось прокричав, а потім підняв руку з виставленим середнім пальцем і помахав услід удаляющемуся таксі. Роланд вирішив, що навряд чи цей жест є побажанням довгих днів і приємних ночей.


У Нью-Йорку стояла ніч, і хоча людей на вулиці вистачало, нікого з свого ка-тету Роланд не побачив. Такого розвитку подій, Роланд в цьому чесно собі зізнався, він не очікував. Ніяк не міг припустити, що виявиться тим єдиним, хто потрапить в Нью-Йорк. Не Едді, а він. І куди ж, боги, йому йти? І що він повинен зробити, коли добереться до мети?


«Пам'ятай власний рада, даний їм, — сказав він собі. — «Опинившись в Нью-Йорку в самоті, залишайтеся на місці».


Але це означало, що він повинен стояти стовпом... він подивився на зелений сигнал світлофора... на розі Другої авеню і П'ятдесят четвертій вулиці, де червона напис «СТІЙТЕ» змінилася на білу «ІДІТЬ», щоб через короткий проміжок часу знову стати червоною.


Поки він над цим роздумував, за спиною пролунав голос, пронизливий, вібруючий від щастя:


— Роланд! Солоденький! Повернись і подивись на мене! Подивися на мене уважно!


Роланд повернувся, вже знаючи, що побачить, але все одно посміхаючись. Це жахливо, знову пережити день на Иерихонском Пагорбі, але тут він отримав потужний заряд позитивних емоцій: за П'ятдесят четвертій вулиці до нього поспішала Сюзанна Дін, сміючись і плачучи від радості, з розпростертими руками.


— Мої ноги! — Вона кричала на всю міць легких. — Мої ноги! Мої ноги знову цілі й неушкоджені! Роланд, солоденький, прославимо Людини-Ісуса! МОЇ НОГИ ЗНОВУ ЦІЛІ Й НЕУШКОДЖЕНІ!


6


Вона кинулася йому на груди, цілуючи щоку, шию, лоб, ніс, губи, повторюючи знову й знову:


— Мої ноги, Роланд, ти бачиш, я можу ходити, я можу бігати, у мене знову є ноги, слава Господу і всім святим, мої ноги цілі й неушкоджені!


— Доставити собі задоволення і використовуйте їх на повну, прошу тебе. — У Роланда давно вже увійшло в звичку переймати звороти і жести жителів тих місць, куди заносила його доля. Тепер ось в хід йшли обороти Кал'ї. Він вважав, що теж почав би показувати середній палець водіям таксі, якщо довше пожив в Нью-Йорку.


«Але я завжди буду чужинцем, — думав він. — Ще б пак, я навіть не можу правильно сказати: «Аспірин». Всякий раз, коли намагаюся, виходить не так».


Вона взяла його за праву руку, потягнула вниз, змусила доторкнутися до гомілки.


— Ти її відчуваєш? — запитала вона. — Я хочу сказати, вона є, це не плід моєї уяви?


Роланд розсміявся.


— Але ж ти не підлетіла до мене на крилах, а підбігла? Так, Сюзанна, вона є. — Він обхопив лівою рукою, здоровою, з п'ятьма пальцями, її ліву ногу. — Одна нога, друга нога, обидві зі ступнями, — нахмурився. — Ми повинні дістати тобі яку-небудь взуття.


— Навіщо? Це ж сон. По-іншому і бути не може.


Роланд пильно подивився на неї, і її посмішка зблякла.


— Немає? Це справді не сон?


— Ми увійшли в Стрибок. Ми дійсно тут. Якщо ти поріжеш ногу, Міа, завтра ти прокинешся біля багаття з порізаної ногою.


Інше ім'я зірвалося з його губ майже... ну, не зовсім... природно. І тепер він чекав, затамувавши подих: помітить чи ні? Якщо б помітила, він вибачився і сказав, що увійшов до Стрибок зі сну про одній знайомій жінці (хоча після Сюзан Дельгадо була лише одна жінка, яка зіграла в його житті помітну роль, але звали її не Міа).


Але вона не помітила, і Роланда це особливо не здивувало.


Вона збиралася відправитися в одну з мисливських експедицій... як Міа... коли зазвучав каммен. А на відміну від Сюзанни у Міа ноги є. Вона ж ласує всякими стравами, розгулюючи по банкетного залу, розмовляє з друзями, вона не пішла в «Морхауз» або кудись ще. Значить, у неї є ноги. І в цьому тілі — дві жінки, хоча Сюзанна цього не знає.


Раптово Роланду захотілося, щоб вони не зустріли Едді. Тому що Едді міг помітити зміни в Сюзанні, нехай ота сама їх і не помічала. А це ні до чого доброго не привело б. Будь у Роланда три бажання, як у принца з дитячої казки, він би три рази загадав одне і те ж: закінчити всі справи у Кальє Брін Стерджис до того, як вагітність Сюзанни... вагітність Міа... стане очевидною. Мати справу і з тим і іншим одночасно буде дуже нелегко.


Якщо взагалі можливо.


Вона дивилася на нього широкими, запитує очима. Не тому що він назвав її чужим ім'ям. Просто їй хотілося знати, що їм робити далі.


— Це твоє місто. — Роланд знизав плечима. — Я б глянув на книжковий магазин. На пустир. — Він помовчав. — І на троянду. Відведеш мене?


— Н-да. — Вона оглянулася. — Це моє місто, сумніватися не доводиться, але Друга авеню виглядає зовсім не так, як у ті дні, коли Детта лоскотала собі нерви, крадучи всяку мелочевку в «Мейсі».


— Тобто ти не зможеш показати магазин і пустир? — В голосі Роланда чулося розчарування, але не розпач. Він знав, що знайде спосіб знайти і перше, і друге. Спосіб завжди знаходився...


— О, це не проблема, — відповіла вона. — Вулиці ті ж самі. Нью-Йорк — це сітка, Роланд. Авеню йдуть уздовж вулиці — поперек. Все надзвичайно просто. Пішли.


[30]Горіло табло «СТІЙТЕ», але Сюзанна подивилася направо, переконалася, що машин немає, і вони перетнули П'ятдесят четверту вулицю. Сюзанна безстрашно крокувала вперед, немов забувши про свої босі ноги. В коротких кварталах тіснилися вітрини екзотичних магазинів. Роланд не міг не дивитися на них, але нехай і не дивився, куди йде, ні з ним, ні з Сюзанною ніхто не стикався, хоча перехожих вистачало. Проте він чув, як стукає його підбори по плитах тротуару, бачив тіні, які відкидали вони у світлі вуличних ліхтарів.


«Ми майже що тут, — думав він. — А якби сила, що доставила нас сюди, була трохи могутніше, ми потрапили б сюди наживо».


Та він добре розумів, сила могла стати потужнішим, адже її джерело, як сказав Каллагэн, перебував під мостинами його церкви. У міру їх наближення до міста і джерела сили, яка навіть на такій відстані могла відправити їх в інший світ...


Сюзанна стиснула його руку. Роланд тут же зупинився.


— Поранила ногу? — запитав він.


— Ні, — відповіла вона, і Роланд побачив, що Сюзанна налякана. — Чому тут так темно?


— Сюзанна, зараз ніч.


Вона нетерпляче смикнула його за руку.


— Я знаю. Не сліпа. Хіба ти... — Вона зам'ялася. — Хіба ти не відчуваєш цієї темряви?


Роланд зрозумів, що відчуває. По-перше, ніч на Другій авеню насправді була зовсім темною. Стрілець досі дивувався, з якою марнотратством жителі Нью-Йорка витрачали те, що в Гилеаде цінувалося на вагу золота. Папір, вода, очищене масло, штучне освітлення. Останнє було всюди. Світилися вітрини магазинів (самі магазини закрилися, але вимкнути світло у вітринах ніхто не спромігся), сяяла крамничка, де продавали попкорн, вона називалася «У Блимпи», помаранчеві електричні лампи вуличних ліхтарів просочували світлом повітря. І проте Сюзанна була права. Незважаючи на помаранчеві лампи, в повітрі висіло відчуття темряви. Темна хмара, здавалося, що оточувало людей, які йшли по цій вулиці. Йому згадалися слова Едді, вимовлені раніше: «вся справа в дев'ятнадцяти».


Але ця темрява, яку він і Сюзанна швидше відчували, що бачили, не мала ніякого відношення до дев'ятнадцять. І було потрібно відняти шість, щоб зрозуміти, що відбувається. Вперше Роланд повірив, що Каллагэн говорив правду.


— Чорний Тринадцятий, — вирвалося в нього.


— Що?


— Він переніс нас сюди, відправив в Стрибок, ми відчуваємо, що він навколо нас. Відчуття не зовсім такі ж, які я відчував, коли літав всередині рожевого кулі, але схожі.


— Відчуття неприємні.


— І куля неприємний. Чорний Тринадцятий, за всіма ознаками, найжахливіше, що збереглося на землі з часів Эльда. Втім, я впевнений, що Веселка Мерліна існувала задовго до...


— Роланд! Гей, Роланд! Сюзі!


Вони підняли голови, і, незважаючи на те, що трохи раніше він серйозно побоювався зустрічі з Едді, тепер зазнав безмірне полегшення, побачивши не тільки Едді, але і Джейка з Ышем. Вони стояли далі по вулиці, в півтора кварталах. Едді замахав рукою. Сюзанна відповіла тим же. Роланд схопив її за передпліччя, перш ніж вона зірвалася з місця і побігла. Таке бажання у неї точно було.


— Бережи ноги, — попередив він її. — А то підхопити яку-небудь інфекцію і перетягнеш на ту сторону.


Вони змовилися на швидкому кроці. Едді і Джейк, обидва взуті, кинулися їм назустріч. Роланд бачив, як пішоходи звільняли їм дорогу, не подивившись на них, навіть не перериваючи розмови, потім помітив, що це не зовсім так. Назустріч йому за руку з матір'ю крокував малюк, не старше трьох років. Так ось, жінка нічого не помітила, а у малюка, коли Едді і Джейк пробігали повз, широко розкрилися очі... а потім він простягнув руку, наче хотів погладити семенящего за Джейком Ыша.


Едді обігнав Джейка і добіг до них першим. Зупинився перед Сюзанною, здивовано витріщився на неї.


— Ну? Що скажеш, солоденький? — нервово запитала вона, як у чоловіка запитує дружина, яка повернулася додому з абсолютно новою зачіскою.


— Якщо що і змінилося, то на краще, — відповів Едді. — Втім, я й так тебе любив. Але ти щаслива, і я цьому тільки радий. Господи, ти тепер на дюйм вище мене!


Сюзанна побачила, що так воно і є, розсміялася. Ыш обнюхав щиколотку, якої не було, коли він бачив цю жінку в останній раз, і теж розсміявся. Сміх цей сильно був схожий на собачий гавкіт, але всі зрозуміли, що Ыш сміявся.


— Мені подобаються твої ноги, Сюзі. — Комплімент Джейка, в свою чергу, сподобався Сюзанні, чому вона знову засміялася. Але хлопчик, не помітивши, вже повернувся до Роланду: — Ти хочеш поглянути на книжковий магазин?


— А там є що подивитися?


Обличчя Джейка запаморочилося.


— Взагалі-то ні. Він закритий.


— Я б краще подивився на пустир, якщо ми встигнемо потрапити туди до того, як прийде пора повертатися. І на троянду.


— Не болять? — спитав Едді Сюзанну. Він дуже вже пильно дивився на неї.


— Вони прекрасно себе почувають, — сміючись, відповіла Сюзанна. — Чудово.


— Ти виглядаєш інакше.


— Ще б! — Вона пустилася в танок. Пройшло багато місяців з тієї пори, коли вона в останній раз танцювала, але надає її захват значною мірою компенсував відсутність практики. Жінка в діловому костюмі, помахивающая брифкейсом, ледь не зіткнулася з групою обірваних мандрівників, потім різко взяла в бік, обходячи їх. Настільки різко, що ступила з тротуару на брук. — Ще б! Я ж тепер з ногами!


— Зовсім як у пісні, — буркнув Едді.


— Що?


— Не важливо, — відповів він і обійняв її за талію. Але Роланд знову помітив його вивчаючий погляд. «При удачі копати глибше він не стане», — подумав стрілець.


Так і сталося. Едді поцілував Сюзанну в куточок рота, повернувся до Роланду.


— Так ти хочеш побачити знаменитий пустир з ще більш знаменитої трояндою? Що ж, я теж хочу. Показуй дорогу, Джейк.


7


Джейк повів їх по Другій авеню, зупинившись лише раз, щоб вони могли поглянути на «Манхеттенський ресторан для розуму». У цьому магазині ніхто не палив марно електрику, так що побачили вони тільки темні вітрини. Не було і чорної дошки з меню, на яку хотілося поглянути Роланду.


Прочитавши його думки, як буває у людей, які ділять кхеф, Джейк сказав:


— Повинно бути, він змінює меню кожен день.


— Можливо, — не став сперечатися Роланд. Вдивився у вітрину, але побачив крізь неї лише темні полиці, кілька столів, стійку, згадану Джейком, за якої люди похилого віку пили каву і розважалися грою, нагадала Роланду «Замки». Дивитися нема на що, але щось відчувалося, навіть крізь скло: відчай і відчуття втрати. Чи це запах, подумав Роланд, він був би гірким і затхлим. Запахом невдачі. Або райдужних мрій, які так і не реалізувалися. Там, де стояв такий запах, Енріко Балазар на прізвисько Скеля завжди міг домогтися свого.


— Надивився? — спитав Едді.


— Так, — кивнув стрілок. — Пішли.


8


Для Роланда восьмиквартальная прогулянка по Другій авеню, від перетину з П'ятдесят четвертої до Сорок шостий вулиці, стала подорожжю в країну, в яку до цього моменту йому не вірилося. «Як же дивним все повинно здаватися Джейку?» — подумав він. Жебрак, який просив у Джейка четвертак, пішов, але ресторан, перед яким він сидів, «Чав-чав», залишився. На розі Другої авеню і П'ятдесят другий. Кварталом далі їм попався магазин пластинок, «Вежа видатних записів». Він ще працював, годинник над головою, высвечивающие година і хвилини білими чашками, вказували, що зараз вісім годин і чотирнадцять хвилин. З відкритої двері лунала гучна музика. Гітари і барабани. Музика цього світу. Вона нагадала йому священну музику сірих, почуту в Ладі. «Чому б і ні? — подумав Роланд. — У якомусь сенсі це той самий Лад». Ось в цьому він анітрохи не сумнівався.


— Це «Роллінг стоунз», — пояснив Джейк, — але не та пісня, яку я чув у день, коли побачив троянду. Та називалася: «Розмалюй це чорним».


— Але це ти теж знаєш? — спитав Едді.


— Так, знаю, але не можу згадати назву.


— Міг би й здогадатися. Вона називається «Дев'ятнадцятий нервовий зрив».


Сюзанна зупинилася, подивилася на хлопчика.


— Джейк?


— Він має рацію, — кивнув той.


Едді тим часом підняв газету, що лежала біля залізної решітки, перекриває дверну арку поруч з музичним магазином. Товсту «Нью-Йорк таймс».


— Едді, хіба мати не вчила тебе, що піднімати щось з землі непристойно? — спитала Сюзанна.


Едді проігнорував її слова.


— Подивіться сюди. Всі.


Роланд нахилився, вирішивши, що зараз побачить статтю про черговий чуму, але все обійшлося. У всякому разі, у цьому номері про глобальні катастрофи не повідомлялося.


— Прочитай мені, що тут написано, — попросив він Джейка. — Я згадую літери, то вони спливають у пам'яті. Думаю, через Стрибка...


— «РОДЕЗИЙСКИЕ СИЛИ УТРИМУЮТЬ МОЗАМБІКСЬКІ СЕЛА, — почав Джейк. — ДВА РАДНИКА КАРТЕРА ГОВОРЯТЬ ПРО ЕКОНОМІЮ МІЛЬЯРДІВ ДОЛАРІВ ЗАВДЯКИ НОВИМ ПЛАНОМ СОЦІАЛЬНОЇ ДОПОМОГИ». А нижче: «КИТАЙЦІ ВИЗНАЛИ, ЩО ЗЕМЛЕТРУС 1976 РОКУ БУЛО НАЙСИЛЬНІШИМ ЗА ЧОТИРИ СТОЛІТТЯ». А далі...


— Хто такий Картер? — спитала Сюзанна. — Він був президентом до... Рональда Рейгана? — Промовляючи два останніх слова, вона підморгнула Джейку. Едді так і не вдалося переконати її, що він не жартував і що Рейган став президентом Сполучених Штатів. Не повірила вона і Джейку, хоча хлопчик намагався довести їй, що таке цілком можливо, оскільки при ньому Рейган вже займав пост губернатора Каліфорнії. Сюзанна лише сміялася і кивала, як би кажучи, що віддає належне багатій уяві. Вона не сумнівалася, що Едді підмовив Джейка підтримати свою фантастичну версію, і не збиралася клюнути на приманку. Так, вона могла бачити президентом Пола Ньюмена, навіть Генрі Фонду, в деяких ролях він грав по-президентськи, але тільки не героя телесеріалу «Дні в долині смерті». Ні в якому разі.


— Забудь про Картера, — пирхнув Едді. — Подивись на дату.


Роланд спробував, але вона плавала у нього перед очима. То перетворювалася в букви та цифри Високого Стилю, то ставала якоюсь нісенітницею.


— Назви мені її, заради свого батька.


— Друге червня, — озвучив дату Джейк, подивився на Едді. — Але якщо час однаково і на тій, і на цій стороні, має бути перше?


— Воно не однаково, — похмуро відповів Едді. — Не однаково. На цій стороні час йде швидше. Біжить. Поспішає.


Роланд на мить замислився.


— Якщо ми прийдемо сюди ще раз, тимчасової розрив збільшиться?


Едді кивнув.


Роланд продовжив, ніби розмірковуючи вголос:


— Кожна хвилина, яку ми проводимо на тій стороні, на стороні Кал'ї, дорівнює півтора хвилинах тут. А може, і двом.


— Ні, не двох, — заперечив Едді. — Я впевнений, що час тут не в два рази швидше. — Але погляд, кинутий на газету, говорив, що такої впевненості у нього як раз і немає.


— Якщо ти правий, нам не залишається нічого іншого, як іти вперед, — сказав Роланд.


— До п'ятнадцятого липня, — підтакнула Сюзанна. — Коли Балазар і його джентльмени перестануть корчити із себе шляхетних.


— Може, не варто нам зв'язуватися з Кальей, — запропонував Едді. — Мені не хочеться говорити таке, Роланд, але, може, не варто?


— Ми не можемо не зв'язуватися, Едді.


— Чому?


— Тому що у Каллагэна Чорний Тринадцятий, — сказала Сюзанна. Наша допомога — ціна, призначена ним за цей кришталевий кулю. І він нам потрібен.


Роланд похитав головою.


— Він віддасть нам куля в будь-якому випадку... я думав, ви це зрозуміли. Куля тримає його в страху.


— Так, — кивнув Едді. — Мені теж так здалося.


— Ми повинні допомогти їм, тому що такий Шлях Эльда, — пояснив Роланд Сюзанні. — Та тому що шлях ка завжди шлях обов'язку і честі.


Йому здалося, що він помітив веселу іскру, блеснувшую в глибині її очей. Подумав, що помітив, але розвеселив він аж ніяк не Сюзанну. Його ідеї знайшла кумедними Детта або Міа. Хотілося б знати, хто саме. Чи обидві?


— Я ненавиджу це відчуття, — сказала Сюзанна. — Відчуття темряви.


— На пустирі тобі полегшає, — запевнив її Джейк. Він знову закрокував по Другій авеню, решта рушили слідом. — Роза всім підніме настрій. Ось побачите.


9


Джейк додав кроку після того, як перетнув П'ятдесяту вулицю. Після Сорок дев'ятої перейшов на біг підтюпцем. У Сорок восьмий побіг. Нічого не міг з собою вдіяти. Сорок восьму він перетинав, коли горіла табличка «Ідіть». Але вона замигала червоним, ледь Джейк дістався до тротуару.


— Джейк, почекай! — гукнув Едді з іншого боку вулиці, але Джейк не зупинився. Напевно, просто не міг. Звичайно ж, Едді теж відчував тяжіння троянди. Як і Роланд, і Сюзанна. У повітрі чувся гул, слабкий, але приємний. Пряма протилежність відчуття темряви.


Роланду цей гул навіяв спогади про Меджисе і Сюзан Дельгадо. Поцілунки, розділені на матраці з солодкої трави.


Сюзанна згадала, як маленькою дівчинкою забиралася на коліна до батька, гладкою щічкою тулилася до грубої вовни його светри. Згадала, як закривала очі і глибоко вдихала одного запах, який належав йому і тільки йому: люлькового тютюну, лосьйону «Зимова свіжість» і «мастерола», мазі, яку він втирав в зап'ястя, де артрит почав покусувати його з двадцяти п'яти років. Ці заходи означали одне: у неї все добре.


Едді згадав поїздку в Атлантік-Сіті, в далекому дитинстві, йому тоді було років п'ять або шість. Мати взяла їх із собою, але в якийсь момент вона і Генрі відійшли, щоб купити морозиво. Місіс Дін вказала на лавку на набережній зі словами: «Усядешься ось туди своєю дупою, містер Чоловік, і не відірвеш її, поки ми не прийдемо». Він так і зробив. Міг би просидіти там цілий день, дивлячись на спускається до води піщаний пляж і накочуються на нього сірі океанські вали. Кожен раз, коли хвиля відступала, його очам відкривалися смуга мокрого піску коричневого, така яскрава, що доводилося жмуритися, дивлячись на неї. А сам прибій гримів і заспокоював одночасно. «Я міг би сидіти тут вічно, — згадалися Едді тодішні думки. — Міг би сидіти, тому що тут все красиво, спокійно і... правильно. Все, як і повинно бути».


Ось в цьому всі п'ятеро особливо сильно (Ыш не становив винятку) відчули щось дивовижне і прекрасне.


Роланд і Едді, не змовляючись, підхопили Сюзанну під лікті. Підняли, відірвавши босі ноги від землі, і понесли. Підійшовши до Сорок сьомої вулиці, побачили червону табличку з написом «СТІЙТЕ». Роланд витягнув руку назустріч наближається фарам і крикнув: «Хайл! Іменем Гилеада наказую: зупиніться!»


І вони зупинилися. Завищали гальма, чий-то передній бампер зустрівся з чиєюсь заднім, задзвеніло розбилося скло, але вони зупинилися. У світлі фар, під какофонію клаксонів, Сюзанну, з повернутими їй (і вже брудними) ногами, перенесли через бруківку. Відчуття щастя, відчуття, що все буде добре, зростала з наближенням до куті Другої авеню і Сорок шостій вулиці. Роланд відчував, як гудіння троянди прискорює біг його крові.


«Так, — думав Роланд. — Клянусь усіма богами, так. Це вона. Можливо, не двері в Темну Вежу, а сама Вежа. Боже, яка ж у неї сила! Яке тяжіння! Катберт, Ален, Джеймі... ну чому вас немає зі мною!»


Джейк стояв на розі Другої авеню і Сорок шостий вулиці, дивлячись на дощатий паркан заввишки п'ять футів. Сльози котилися по його щоках. З темряви за парканом долинало гармонійне гудіння. Звуки багатьох голосів, що співають разом. Співають на одній ноті. Це тут, — говорили голосу. — Саме тут ви знайдете всі. Поворот до кращого, щасливу зустріч, лікування від лихоманки, через яку кров закипала у жилах. Тут може здійснитися будь-яке бажання, тут зрозуміють всіх і кожного. Тут можна побачити добре ставлення і пізнати, як творити добро. Тут можна знову знайти, здавалося б, втрачені розсудливість і ясність розуму. Тут усе буде добре.


Джейк повернувся до них.


— Ви це відчуваєте? — запитав він. — Так?


Роланд кивнув. Потім Едді.


— Сюзі?


— Це майже найпрекрасніше, що може бути на світі, — відповіла вона.


«Майже, — подумав Роланд. — Вона сказала: «Майже». Помітив стрілок і інше: вимовляючи ці слова, вона мимоволі рукою гладила живіт.


10


Афіші начебто залишилися колишніми, як і запам'ятав їх Джейк: Олівія Ньютон-Джон на «Радіо-Сіті», рок-група «Дж Гордон Лідді» разом з «Печерами» виступала в клубі «Меркюрі Лодж» в Іст-Віллідж, фільм-фільм жахів «Війна зомбі», залишилися і таблички з написом «СТОРОННІМ ПРОХІД ЗАБОРОНЕНИЙ», але...


— Ось цього не було. — Він вказав на графіті, попелясто-рожеві вірші. — Колір той же, літери написані тією ж рукою, але коли я був тут у перший раз, у вірші йшлося про черепасі. «Є Черепаха, уявіть собі! Вона тримає світ у себе на спині!» А далі щось про Промінь.


Едді підійшов ближче і прочитав: «Про Сюзанна-Міо, роздвоєна дівчинка моя. Пришвартовала свій БРИГ аж у ДИКСИС-ПИГ, в 99 році».


Подивився на Сюзанну.


— І що б це значило? Є ідеї, Сюзі?


Вона похитала головою. Очі широко розкрилися. Перелякані очі, подумав Роланд. Але яка жінка злякалася? Цього він сказати не міг. Він тільки знав, що Одетта Кеті Холмс була роздвоєна з самого початку, але от «міо» лише на саму малість відрізнялося від Міа. Однак гудіння, що доноситься з темряви, заважало про це думати. Йому хотілося негайно підійти до джерела цього гудіння. Він просто не міг не підійти, як людина, вмираючий від спраги, не міг не взяти протягнутий склянку з водою.


— Пішли, — сказав Джейк. — Ми можемо прямо тут перелізти через паркан. Це просто.


Сюзанна подивилася на свої босі брудні ноги і відступила на крок.


— Тільки не я. Не можу. Без взуття.


Начебто логічно, але Роланд подумав, що вловив у її словах щось більше. Міа не хотіла туди йти. Міа розуміла: якщо вона туди піде, з нею може статися щось жахливе. З нею і її дитиною. На мить він уже вирішив змусити її, дозволити розі розібратися і з тим істотою, що росло у неї в животі, і з викликає законну тривогу новою особистістю, настільки сильною, що Сюзанна з'явилася в Нью-Йорку з ногами Міа.


«Ні, Роланд. — Голос Альона, у якого шосте почуття було розвинене сильніше, ніж у інших. — Не той час, не те місце».


— Я залишуся з нею. — В голосі Джейка чулося безмірне співчуття, але не коливання, і Роланда заполонила безмежна любов до хлопчика, якого він одного разу дозволив померти. Потужний голос із темряви за парканом співав про кохання; він чув. Його просто прощали, а не говорили про те, що тяжкою працею він спокутував свій гріх? Він думав, що так.


— Ні, — похитала головою Сюзанна, — ти йди, солоденький. Зі мною нічого не станеться. — Вона посміхнулася. — Це моє місто, чи знаєте. Я зможу постояти за себе. І потім... — тут вона знизила голос, немов ділилася страшним секретом, — думаю, ми — невидимі.


Едді знову вивчаюче подивився на неї, немов збираючись запитати, як таке могло статися, що вона не хоче іти з ними, босоніж чи ні, але на цей раз Роланд не затурбувався. Таємниці Міа нічого не загрожувало, у всякому разі, зараз. Надто вже заклично кликала роза, так що Едді просто не міг думати ні про що іншому. Йому не терпілося перестрибнути через паркан.


— Ми повинні триматися разом, — неохоче сказав Едді. — Щоб не загубитися на зворотному шляху. Ти сам попереджав про це, Роланд.


— Чи Далеко від паркану троянда, Джейк? — спитав Роланд. Слова давалися йому з працею: від гулу у вухах він не міг говорити, не міг думати.


— Вона в центрі пустиря. Ярдів за тридцять, може, й ближче.


— Як тільки зазвучать колокольца, відразу побіжимо до паркану і до Сюзанні, — вирішив Роланд. — Всі троє. Згодні?


— Згоден, — кивнув Едді.


— Всі троє і Ыш, — уточнив Джейк.


— Ні, Ыш залишиться з Сюзанною.


Джейк насупився, останнє йому явно не сподобалося. Роланд іншого і не очікував.


— Джейк, Ыш теж босоніж... хіба ти не казав, що там повно осколків скла?


— Д-да... — неохоче вичавив з себе Джейк. Потім опустився на коліно, вдивляючись в широко розкриті, з золотими обідками, очі Ыша. — Залишишся з Сюзанною, Ыш.


— Ыш! А! — Ыш залишається. Джейка це влаштувало. Він підвівся, подивився на Роланда. Кивнув.


— Сюзі? — спитав Едді. — Ти не передумала?


— Ні. — Відповідь впевнений. Без найменшої паузи. Тепер Роланд практично не сумнівався, що Міа перехопила контроль над тілом, смикала за рукоятки, клацала перемикачами. Практично, але не повністю. Навіть тепер стовідсоткової впевненості у нього не було. Гудіння троянди призводило до того, що будь-яка ланцюжок умовиводів закінчувалася однаково: все, саме все буде добре.


Едді кивнув, поцілував її в куточок рота, потім ступив до паркану з написаним на ньому дивним віршем про Сюзанні-Міо, роздвоєною дівчинці. Переплів пальці, перетворивши їх у сходинку. Джейк одразу ж поставив на неї ногу і в мить ока перескочив через паркан.


— Ейк! — крикнув Ыш і замовк, сівши в одній із босих ніг Сюзанни.


— Ти наступний, Едді, — розпорядився Роланд, так само переплів пальці, створюючи тепер вже сходинку для Едді, але той просто схопився за верхівки дощок і легко перемахнув через паркан. Наркоман, зустрінутий Роландом в літаку, що йде на посадку в аеропорт імені Кеннеді, ніколи не зміг би таке зробити.


— Залишайтеся на місці. Ви обидва. — Начебто Роланд говорив про жінку і ушастике-путанике, але дивився тільки на жінку.


— З нами нічого не станеться. — Вона нахилилася і погладила Ыша з шовковистою шерстю. — Не так, малюк?


— Ыш!


— Іди поглянь на свою троянду, Роланд. Поки ще можеш.


Роланд ще раз задумливо подивився на неї, схопився за верхівки дощок. А миттю пізніше зник за парканом, залишивши Сюзанну і Ыша на вібруючому життям вуличному куті. Іншого такого не було у всій всесвіту.


11


Дивне сталося з нею, поки вона чекала.


[31]У тій стороні, звідки вони прийшли, біля магазину звукозапису, годинник на будівлі банку поперемінно висвічували час та температуру повітря: 8.27–64, 8.27–64, 8.27–64. А потім раптом відразу почали висвітлювати 8.34–64, 8.34–64. Від годин вона не відривала очей, міг у цьому заприсягтися. Може, якийсь збій стався в їх механізмі?


«Напевно, — подумала Сюзанна. — Яка ще могла бути причина?» Ніякої, припустила вона, але чомусь раптово все стало відчуватися по-іншому? Навіть виглядати по-іншому? «Може, це мій механізм дав збій?» — прийшла в голову нова думка.


Ыш повизгивал і тягнувся до неї довгою шиєю. І ось тут вона зрозуміла, що і навколо все змінилося. Мало того, що пропали сім хвилин, так ще і світ повернувся до попередніх, звичних пропорцій. Вона виявилася ближче до Ышу, тому що наблизилася до землі. Її прекрасні стопи і гомілки, що вона знову знайшла, відкривши очі в Нью-Йорку, зникли.


Як таке могло статися? Коли? У ці зниклі сім хвилин?


Ыш знову завив. Чи не загавкав. Дивився він кудись повз неї. Вона повернула голову. Шестеро осіб перетинали Сорок шосту вулицю, прямуючи до них. П'ятеро — нормальних, шоста — жінка з мертво-блідим обличчям, у сукні з плямами цвілі. З порожніми чорними очницями. З широко розкритим ротом. Сюзанна побачила, як зелений черв'як виповз з нього на нижню губу. Інші люди обходили жінку по широкій дузі, як інші пішоходи на Другій авеню обходили Роланда і його друзів. Сюзанна здогадалася, що в обох випадках звичайні люди відчували щось аномальне і інстинктивно прагнули триматися від нього подалі. Тільки цю жінку переніс в Нью-Йорк не Стрибок.


До них йшла мертва жінка.


12


З кожним кроком по засипаному битою цеглою і сміттям пустирю гудіння ставало все сильніше. Як і раніше, Джейку ввижалися в тінях всякі особи. Він бачив Гашера і Хутса, Тік-Так і Флегга; він бачив підручних Элдреда Джонаса, Дипейпа і Рейнолдса; він бачив своїх матір і батька і Грету Шоу, їх домоправительку, трохи нагадувала Едіт Банкер[32] і завжди помнившую, що з його сандвічів треба зрізати скоринку. Грету Шоу, яка іноді називала його Баму, але тільки коли вони залишалися удвох, це був їхній секрет.


Едді бачив людей з свого колишнього району: Джиммі Поліо з знівеченої хворобою ступень, і Томмі Фредерікса, який завжди так хвилювався, спостерігаючи за іграми по стикболу[33], що починав будувати страшні пики, за що його прозвали Томмі-Хеллоуїн. Шкіпера Браннигэна, що вплутався б у бійку з самим Аль Капоне, якщо б Капоне не вистачило розуму триматися подалі від їх округи, і Кзабу Драбника, спятившего паршивого угорця. Він побачив обличчя своєї матері в купі розбитого цеглин, її блискучі очі поблискували в осколках пляшки з-під газованої води. Він побачив її подругу, Дору Бертольо, яку дітвора у кварталі прозвала Цицястої Дорою, і дійсно, грудях у неї були величезні, з кавун кожна. І, само собою, він побачив Генрі. Генрі стояв у глибокій тіні, спостерігаючи за ним. Тільки Генрі посміхався, а не хмурився, і, схоже, позбавився від своєї поганої звички. Підняв руку з відстовбурченим великим пальцем, мабуть, хвалив Едді. «Так тримати, — почувся в гулі голос Генрі Діна. — Так тримати, Едді, покажи їм, на що ти здатний. Хіба я не казав всім, який ти в мене молодець? Хіба не говорив, коли ми сиділи за магазином і курили сигарети Джиммі Поліо? «Мій маленький братик може вмовити диявола стрибнути в його ж багаття», — сказав я. Чи Не так? Так, так, казав. Я завжди це відчував, — шептало гудіння. — Я завжди тебе любив. Іноді підводив, але любив завжди. Ти мій маленький мужичок».


Едді почав плакати. І то були сльози щастя.


В тінях цього пустиря Роланд побачив фантоми всього свого життя: від матері до посланців Кал'ї Брін Стерджис. І поки вони проходили повз нього, зростало відчуття, що він все робив правильно. Що всі важкі рішення, вся страждання, втрати, пролита кров не пішли прахом, не пропали даремно. На все була причина. Все робилося заради поставленої мети. Заради любові і життя. Він почув все це в співі троянди і теж заплакав. В основному від полегшення. Дорога до цього пустирю далася йому нелегко. Багато з тих, хто йшов з ним, загинули. Однак тут вони жили. Співали разом з розою. І він зрозумів, що не даремно прожив своє життя.


Вони йшли вперед, взявшись за руки, допомагаючи один одному обходити дошки з цвяхами, що стирчать і ями, потрапивши в одну з яких, нога могла змінитись в щиколотці, як суха гілка. Роланд не знав, чи можна зламати ногу, перебуваючи в Стрибку, але бажання з'ясувати це у нього не було.


— Заради такого варто жити, — прохрипів він.


Едді кивнув.


— Тепер мене вже не зупинити. Мене не спинить навіть смерть.


Почувши ці слова, Джейк склав великий і вказівний пальці кільцем і розсміявся. Сміх цей сріблястими дзвіночками зазвучав у вухах Роланда. На пустирі було темніше, ніж на вулиці, але помаранчеві ліхтарі на Другій авеню і на Сорок шостій вулиці все-таки розганяли морок. Джейк вказав на вивіску, що лежить на купі дощок.


— Бачите? Це вивіска магазину делікатесів. Я витягнув її з трави, тому вона тут і лежить. — Він озирнувся, показав в іншому напрямку. — Погляньте туди!


Щит стояв на колишньому місці. Роланд і Едді повернулися до нього. Хоча ні один не був тут раніше, обидва тим не менш відчули, що вже бачили його....


ТОВАРИСТВО БУДІВЕЛЬНОЇ КОМПАНІЇ МІЛЛЗА


І РІЕЛТОРСЬКОЇ КОНТОРИ СОМБРА


ПРОДОВЖУЄ РОБОТИ


МИ ЗМІНИМО ОБЛИЧЧЯ МАНХЕТТЕНА!


СКОРО ТУТ БУДЕ РОЗКІШНИЙ КОНДОМІНІУМ


«БУХТА ВЕЛИКОЇ ЧЕРЕПАХИ»


ВСЮ НЕОБХІДНУ ІНФОРМАЦІЮ


ВИ МОЖЕТЕ ОТРИМАТИ ЗА ТЕЛЕФОНОМ: 661-6712


ДЗВОНІТЬ НЕ ПОШКОДУЄТЕ


Як і говорив їм Джейк, щит висів тут давно і потребував або в підновлення, або заміни. Джейк пам'ятав, що хтось розписався на ньому синьою фарбою з балончика-розпилювача. Едді пам'ятав про це з розповіді Джейка, не тому, що графіті здавалися йому чимось дивним, просто сама напис запала в пам'ять. І вони, звичайно ж, побачили її: «БАНГО СКАНК». Чиясь візитна картка.


— Думаю, телефонний номер на щиті інший, — сказав Джейк.


— Правда? — спитав Едді. — А який був раніше?


— Не пам'ятаю.


— Тоді з чого ти взяв, що номер змінився?


В інший час і в іншому місці Джейк міг розсердитися, почувши це питання. Тут, у роздумах, источаемой трояндою, він лише посміхнувся.


— Не знаю. Довести мені нічим. Але номер був іншим. Як і меню у вітрині книжкового магазину.


Роланд слухав неуважно. Крокував вперед через купи цегли, дощок і розбитого скла, в старих ковбойських чоботях, з блискучими в сутінку очі. Він вже бачив троянду. Що лежала поряд з нею, в тому місці, де Джейк знайшов свою версію ключа, але Роланд не звернув на цей предмет жодної уваги. Він бачив тільки троянду, зростаючу серед острівця трави, багряною від вилитою на неї фарби. Роланд опустився перед трояндою на коліна. Миттю пізніше Едді стояв на колінах зліва від нього, Джейк — праворуч.


Роза вже закрилася на ніч. Але коли вони опустилися перед нею на коліна, пелюстки почали відкриватися, немов вітаючи їх. Гудіння троянди чулося з усіх боків, ні з чим не порівнянне по красі, пісня ангелів.


13


Спочатку Сюзанна трималася. Трималася, незважаючи на те, що знову втратила ноги і половину себе, в усякому разі, тієї себе, яка прибула в Нью-Йорк, і їй довелося знову прийняти цю принизливу, огидну позу, щось середнє між сидінням і стоянням на колінах на брудному тротуарі. Спиною вона тулилася до дощатому паркану, що оточувало пустир. В голові промайнула гірко-іронічна думка: «Не вистачає тільки коробки з написом «Подайте на прожиток» і жерстяної миски для милостині».


Вона трималася і після того, як побачила мертву жінку, що переходила Сорок шосту вулицю. Допомагало спів... Сюзанна розуміла, що це голос троянди. Допомагав Ыш, прижавшийся до неї, согревавший своїм теплом. Вона гладила його по шовковистою шерстці, він пов'язував її з реальним світом. Вона знову й знову казала собі, що не зійшла з розуму. Гаразд, вона втратила сім хвилин. Може, й втратила. А може, щось сталося з механізмом годин, він гикнув і разом перескочив на сім хвилин. Гаразд, вона бачила мертву жінку, яка переходила вулицю. Може, й бачила. А може, бачила хиткі з боку в бік наркоманку, благо в Нью-Йорку їх вистачало...


«Наркоманку з зеленим черв'яком, выползающим з рота?»


— Черв'як міг мені й привидітися, — сказала вона вухастика-путанику. — Так?


Ыш дивився то на Сюзанну, то на пролітають повз автомобілі з включеними фарами, можливо, прийняті ним за великих хижаків з палаючими очима. І нервово повизгивал.


— А крім того, хлопчики скоро повернуться.


— Чікі, — погодився Ыш, і в його голосі чулася надія.


«Чому тільки я не пішла з ними? Едді міг нести мене на спині. Бачить Бог, він робив це й раніше, як з упряжжю, так і без».


— Я не могла, — прошепотіла вона. — Просто не могла.


Тому що якась її частина боялася троянди. Боялася підійти до неї впритул. Ця частина контролювала її тіло в ті сім хвилин, про які вона нічого не пам'ятала? Сюзанна побоювалася, що так. Якщо так, то тепер вона пішла. Забрала ноги і просто пішла в Нью-Йорк 1977 року. Те, що забрала ноги, це, звичайно, погано. Але вона забрала і страх перед трояндою, а ось це якраз добре. Сюзанна не хотіла боятися троянди, в якій відчувала тільки силу і красу.


«Інша особистість? Ти думаєш, що жінка, одарившая тебе ногами, інша особистість?»


Іншими словами, нова Детта Волкер?


Від цієї думки їй захотілося кричати. Вона подумала, що чудово розуміє почуття жінки, якій п'ять років тому начебто успішно видалили ракову пухлину, а тепер лікар каже їй, що на рентгенівському знімку в легкому виявилося якесь затемнення.


— Тільки не це, — прошепотіла вона, коли знову проходили повз пішоходи. Йшли вони на достатній відстані від дощатого паркану, мало не впритул один до одного. — Тільки не це. Цього не може бути. Я — єдине ціле. Я... я поправилася.


Як давно пішли її друзі?


Вона знову глянула на миготливі годинник. 8.42, але вона не знала, чи можна їм довіряти. Начебто пройшло більше часу. Значно більше. Може, їй їх покликати? Просто покликати. Запитати, як у них справи?


Немає. Не можна. Ти — стрілець, дівчинка. Принаймні він так говорить. Так думає. І ти не збираєшся змінювати його думку про себе, заорав як школярка, яка побачила під кущем вужа. Ти будеш сидіти і чекати. Ти це зможеш. Поруч з тобою Ыш і ти...


І тут вона побачила чоловіка, який стояв на іншій стороні вулиці. Поряд з газетним кіоском. Голого. У-подібний розріз, зашитий великими стібками, починався в паху і раздваивался вище пупка, піднімаючись до грудей. Порожні очі дивилися на неї. Крізь неї. Крізь світ.


Впевненість у тому, що це галюцинація, зникла, як тільки Ыш загавкав. Дивився він через вулицю, на голого мертвяка.


І Сюзанна, більше не в силах мовчати, почала кликати Едді.


14


Коли роза розкрилася, показавши їм алое горнило між пелюсток з сяючим по центру сонцем, Едді побачив все, що мало в цьому житті хоч якесь значення.


— О Боже, — зойкнув поруч з ним Джейк, але він міг знаходитися і за тисячу миль.


Едді побачив великі події і ті, що ледь не відбулися. Альберта Ейнштейна, ще дитиною, коли він переходив вулицю, ледь не збив віз з бідонами молока: коні, чогось злякавшись, понесли. Підліток, якого звали Альберт Швейцер, вилазячи з ванної, ледь не наступив на шматок мила, що впав на підлогу. Нацистський обер-лейтенант спалив клаптик паперу з написаними на ньому датою і місцем висадки десанту в день Д. Едді побачив, як чоловік, який зібрався отруїти весь Денвер, виливши отрута у водопровід, помер від серцевого нападу на майданчику відпочинку автомагістралі-80 в Айові з пакетиком смаженої картоплі з «Макдоналдса» на колінах. Він побачив, як терорист-камікадзе, обвішаний вибухівкою, раптово відійшов від переповненого ресторану в місті, який міг бути Єрусалимом. Терориста зупинило не що інше, як небо, думка про те, яким воно залишається однаково прекрасною й для тих, хто творить зло, і для тих, хто служить добру. Він побачив, як четверо чоловіків врятували маленького хлопчика від монстра, всю голову якого, схоже, займав одне око.


Але що більш важливо, він бачив безліч маленьких подій: від благополучно приземлявшихся літаків до чоловіків і жінок, виявлялися в потрібних місцях і в оптимальний час і основывавших династії. Він бачив поцілунки, якими обмінювалися в арках у двері, і повернуті гаманці, і чоловіків, підходили до развилкам і вибирали правильні дороги. Він бачив тисячі випадкових зустрічей, які не були випадковими, і десятки тисяч вірних рішень і сотні тисяч правильних відповідей, і мільйони добрих справ. Він бачив старих Річкового Перехрестя і Роланда, опустився на коліна в пил, щоб отримати благословення тітоньки Таліти. Знову почув, з якою радістю вона благословила його. Почув, як вона просить його покласти хрестик, який йому дала, біля підніжжя Темної Вежі і вимовити ім'я Таліта Анвін на самому краю землі. У гарячих пелюстках троянди він побачив саму Темну Вежу і миттєво зрозумів її призначення: поєднувати всі світи і утримувати їх в рівновазі на великій спіралі часу. І в кожному цеглі, впав на землю, а не на голову маленької дитини, і в кожному торнадо, обошедшем трейлерне стоянку, і в кожної бойової ракети, відмовила при зльоті, і в кожній руці, утриманої від насильства, вплив Вежі.


І спокійний співаючий голос троянди. Пісня, обіцяє, що все буде добре, все буде добре, все, що тільки може бути, буде добре.


«Але з трояндою щось не в порядку», — подумав він.


У гулі відчувалися якісь різкі перешкоди, немов скреготіли осколки розбитого скла. У гарячому серці він бачив неприємне лілове мерехтіння, сполохи холодного кольору, чужого троянді.


— Є дві осі існування, — почув він голос Роланда. — Дві! — Як і Джейк, стрілець міг перебувати за тисячу миль. — Башта... і троянда. І при цьому вони — одне й те ж.


— Одне і те ж, — погодився Джейк. Його обличчя розмалювали яскраві кольори, темно-червоний і сліпучо-жовтий. Однак Едді здавалося, що він розрізняє і третій колір: відблиск того самого лілового мерехтіння, схожий на синяк. Він танцював по обличчю Джейка, затримався на лобі, змістився на щоку, піднявся під око, зник, знову з'явився на скроні, символізуючи щось погане, якусь біду.


— Що з нею не так? — почув Едді власний запитання, але відповіді не отримав ні від Роланда, ні від Джейка, ні від троянди.


Джейк підняв палець і почав рахувати. Едді бачив, що вважає він пелюстки. Але необхідності в цьому не було. Вони все знали, скільки пелюсток троянди.


— Ми повинні купити цей пустир, — сказав Роланд. — Стати його власниками і охороняти троянду. До того моменту, поки не відновляться Промені і не зникне загроза руйнування Вежі. Тому що поки Вежа слабка, саме троянда все утримує. І вона теж слабшає. Вона хвора. Ви це відчуваєте?


Едді відкрив рот, щоб сказати, так, він відчуває, і тут до них долинув крик Сюзанни. А миттю пізніше відчайдушно загавкав Ыш.


Едді, Джейк і Роланд переглянулися з таким виглядом, немов тільки що прокинулися від міцного сну. Едді схопився першим. Повернувся і поспішив до паркану і Другою авеню, викрикуючи її ім'я. Джейк пішов за ним, затримавшись лише для того, аби щось вихопити з будяків, з того самого місця, де раніше лежав ключ.


Роланд кинув останній, сповнений муки погляд на дику розу, яка так хоробро зростала серед битих цеглин, осколків скла, дощок, бур'янів і сміття. Вона вже почала закриватися, згортаючи пелюстки, ховаючи сяючий всередині світло.


«Я повернуся, — сказав він троянді. — Клянусь богами всіх світів, клянусь моїми матір'ю і батьком і всіма друзями, я повернуся».


Проте він боявся.


Роланд повернувся і побіг до дощатому паркану, лавіруючи серед куп сміття, швидко, не звертаючи уваги на біль у правому стегні. І на бігу в голові в такт ударам серця, билася одна думка: «Дві. Дві осі існування. Роза і Вежа. Вежа і троянда».


Все інше трималося між ними, підвішене в крихкій рівновазі.


15


Едді перестрибнув через паркан, невдало приземлився, впав, піднявся, підскочив до Сюзанні. Ыш продовжував гавкати.


— Сюзі! Що? Що сталося? — Він схопився за рукоятку револьвера Роланда, але пальці стиснули порожнечу. Мабуть, зброю залишалося в тому світі, звідки людина відправлявся в Стрибок.


— Там! — Вона вказала на іншу сторону вулиці. — Там! Ти його бачиш? Будь ласка, Едді, будь ласка, скажи мені, що ти його бачиш!


Едді відчув, як у нього похололо серце. Він побачив голого чоловіка, якому розкрили черевну порожнину і груди, а потім нашвидку зашили. Відчувалася рука патологоанатома. Інший чоловік, живий, купив газету в найближчому лотку, подивився, чи немає автомобілів, перейшов Другу авеню. І розкриваючи газету, щоб поглянути на заголовок, він обійшов мертвяка по широкій дузі. «Точно так же, як люди обходять нас», — подумав Едді.


— Я бачила ще один труп, — прошепотіла Сюзен. — Жінку. Вона йшла. І черв'як. Я бачила, як черв'як ви-виповзав...


— Погляньте праворуч, — просипел Джейк. Він опустився на одне коліно, погладжуючи Ыша, заспокоюючи його. В іншій руці він тримав щось рожеве. А обличчя було мертвотно-сірим.


Вони подивилися. До них повільно йшов дитина. Дівчинка, судячи з синьо-червоному сукні. Коли вона підійшла ближче, Едді побачив, що синє — це море, а розкидані по синьому червоні плями — кораблики. Голову їй розтрощило в якийсь аварії, перетворило в коржик. Очі нагадували роздавлені виноградини. У блідою ручці вона тримала пластикову сумочку. Повинно бути, взяла її з собою, не підозрюючи, що потрапить в аварію.


Сюзанна набрала повні груди повітря, щоб закричати. Темрява, яку вона раніше тільки відчувала, стала буквально зримою. Її можна було помацати, вона наваливалась на Сюзанну, придавлюючи її до землі. Однак кричати вона могла. Знала, що повинна закричати. Бо інакше б збожеволіла.


— Ні звуку, — прошепотів їй на вухо Роланд з Гилеада. — Не лякай цю маленьку бідолаху. Чуєш мене, Сюзанна? — І її крик обернувся довгим натужним видихом.


— Вони мертві. — Джейку насилу вдавалося тримати голос під контролем. — Вони обидва.


— Бродячі мертвяки, — уточнив Роланд. — Я чув про них від батька Олена Джонса. Ймовірно, незабаром після того, як ми повернулися з Меджиса, потім часу на розмови не залишилося... разверзся пекло... У всякому разі, саме Кріс Джонс попереджав нас, що ми можемо побачити бродячих мертвяків, якщо увійдемо в Стрибок. — Він вказав на мертвого чоловіка, який стояв на іншій стороні вулиці. — Таке трапляється, коли вони помирають дуже швидко і навіть не розуміють, що з ними сталося. Або просто відмовляються змиритися зі смертю. І рано чи пізно у них починається нове життя. Не думаю, що їх багато.


— Слава Богу, — мовив Едді. — Прямо-таки персонажі фільму про зомбі Джорджа Ромеро.


— Сюзанна, що сталося з твоїми ногами? — спитав Джейк.


— Я не знаю, — відповіла вона. — Тільки що вони були, а миттю пізніше я стала такою ж, як і раніше. — Вона відчула погляд Роланда і повернулася до нього. — Ти побачив щось забавне, солоденький?


— Ми — ка-тет, Сюзанна. Розкажи нам, що насправді сталося?


— На що ти, чорт забирай, натякаєш? — спитав Едді. Міг додати щось ще, але не встиг відкрити рота, як Сюзанна схопила його за руку.


— Значить, хочеш знати правду? — Вона дивилася на Роланда. — Гаразд, я все скажу. Згідно геть тим годинником на стіні, я втратила сім хвилин, поки чекала вас, хлопчики. Сім хвилин і свої нові ноги. Я не хотіла нічого казати, бо... — Вона затнулася, але продовжила: — Тому що боялася, що можу втратити розуму.


«Ти не боялася цього, — подумав Роланд. — Не зовсім цього».


Едді обняв її, поцілував у щоку. Нервово подивився на голого мертвяка на іншій стороні вулиці (дівчинка з розтрощеною головою, на щастя, згорнула на Сорок шосту вулицю і попрямувала до будівлі ООН), потім знову на Роланда.


— Якщо сказане тобою відповідає дійсності, ці зрушення часу — дуже погана новина. А якщо воно не зрушиться на сім хвилин, а на три місяці? Раптом, потрапивши сюди наступного разу, ми виявимо, що Келвін Тауер вже продав ділянку? Ми не можемо цього допустити. Тому що троянда... роза... — і по щоках Едді потекли сльози.


— Найкраще, що є в цьому світі, — закінчив за нього Джейк.


— Найкраще, що є у всіх світах, — уточнив Роланд. Полегшає Джейку і Едді, якщо вони дізнаються, що переміщення часу стався лише в голові Сюзанни? Що це Міа на сім хвилин вилізла зі своєї нори, щоб озирнутися, а потім пірнула назад? Швидше за все немає. Але враз осунувшемуся особі Сюзанни він зрозумів: вона точно знала, що сталося, або підозрювала про це. «Для неї це жахливий удар», — подумав він.


— Якщо ми хочемо щось змінити, то не можемо бути сюди в такому вигляді, — сказав Джейк. — Зараз ми нічим не відрізняємося від цих бродячих мертвяків.


— Нам треба повернутися і в 1964-й, — нагадала Сюзанна. — Щоб дістатися до моїх грошей. Ми зможемо, Роланд? Якщо у Каллагэна є Чорний Тринадцятий, він спрацює, як двері?


«Його справа — приносити біду, — подумав Роланд. — Біду і те, що гірше». Але, перш ніж він встиг вимовити ці слова (чи якісь інші), зазвучала музика, лунали дзвоники. Перехожі на Другій авеню нічого не почули, як не бачили мандрівників, які скупчилися у дощатого паркану, але мертвяк на іншій стороні вулиці повільно підняв мертві руки і затиснув ними мертві вуха, його рот скривила гримаса болю. А потім став прозорим, вони могли бачити крізь нього.


— Тримаємося один за одного, — наказав Роланд. — Джейк, міцніше ухвати Ыша! Заройся пальцями в шерсть. Якщо йому буде боляче, він переживе.


Джейк виконав наказ. Музика, колокольца дзвеніли у нього в голові. Прекрасна і страшна мелодія.


— Неначе тобі свердлять зубний канал без новокаїну, — пробурмотіла Сюзанна. Повернула голову і побачила пустир, тому що паркан, як і мертвяк, став прозорим. Побачила троянду, пелюстки вже закрилися, але її раніше оточувало сяйво. Відчула, як рука Едді стиснула її плече.


— Тримайся, Сюзі... міцно тримайся.


Вона вхопилася за руку Роланда. Ще мить могла бачити Другу авеню, а потім усе зникло — вона летіла крізь повну темряву, рука Едді обіймала її за плечі, вона стискала руку Роланда.


16


Коли темрява відпустила їх, вони опинилися на дорозі, приблизно в сорока метрах від табору. Джейк повільно сів, потім повернувся до Ышу.


— Ти в порядку, малюк?


— Ыш.


Джейк поплескав вуханя-путаника по голові. Озирнувся. Все на місці. Полегшено видихнув.


— Що це? — спитав Едді. Він взяв Джейка за вільну руку, коли задзвеніли дзвоники, і тепер відчув на долоні той самий зім'ятий рожевий предмет. За відчуттями начебто матерія. А може бути, і метал.


— Не знаю, — відповів Джейк.


— Ти підняв його на пустирі, після того як закричала Сюзанна, — нагадав Роланд. — Я бачив.


Джейк кивнув.


— Так. Швидше за все. Тому що він лежав на тому ж місці, де я знайшов ключ.


— Що це, солоденький?


— Якийсь мішок. — Джейк підняв його за зав'язки. — Я б сказав, мій мішок для боулінгу, але він залишився в 1977 році. Разом з кулею.


— А що на ньому написано? — спитав Едді.


Але прочитати вони не змогли. Хмари щільно закрили небо, відрізавши місячне світло. Вони повернулися в табір, повільно, похитуючись, наче вперше встали на ноги після важкої хвороби. Роланд розвів багаття. І вони всі прочитали напис на рожевій боковині мішка для боулінгу:


ТІЛЬКИ СТРАЙКИ[34]


НА ДОРІЖКАХ СЕРЕДИННОГО СВІТУ


— Напис інша, — похитав головою Джейк. — Схожа, але інша. На моєму мішку було написано: «ТІЛЬКИ СТРАЙКИ НА «ДОРІЖКАХ МИДТАУНА». Тіммі подарував мені його, коли я набрав двісті вісімдесят два очки. Сказав, що я ще занадто молодий і він не може пригостити мене пивом.


— Стрілець боулінгу. — Едді похитав головою. — Дива не закінчуються, чи не так?


Сюзанна взяла мішок, пом'яла пальцями.


— Що це за матерія? На дотик — прямо-таки метал. І він важкий.


Роланд, вже зрозумів, для чого їм може знадобитися цей мішок, хоча він і не знав, хто або що залишило його на пустирі, глянув на Джейка.


— Поклади його до себе поряд з книгами. І бережи як зіницю ока.


— Що тепер? — спитав Едді.


— Спати, — відповів Роланд. — Думаю, наступні кілька тижнів будуть важкими. Та спати нам доведеться тільки уривками, коли виберемо час.


— Але...


— Спати. — Роланд вже розкачував шкури.


З часом всі вони заснули і їм снилася троянда. За винятком Міа, що піднялася за пару годин до світанку, особливо коли ніч темна, і відправилася бенкетувати у величезний банкетний зал. Попировала досхочу.


Як-ніяк, годувала двох.


Частина 2


РОЗПОВІДАЮЧИ ІСТОРІЇ


## Глава 1


Павільйон


1


Що здивувало Едді на останньому відрізку шляху до Кальє Брін Стерджис, так це легкість, з якою він освоївся в сідлі. На відміну від Джейка і Сюзани — вони їздили верхи в літніх таборах — Едді ніколи навіть не гладив кінь. Коли почув, що наближається тупіт копит, вранці після Стрибка номер два, відчув гострий укол страху. Він боявся не самої їзди верхи або тварин, а того, що зганьбиться (ймовірність, на його думку, майже дорівнювала ста відсоткам). Хіба можна зватися стрільцем, ні разу не сівши на коня?


Однак до прибуття посланців Кал'ї Едді встиг перекинутися парою слів з Роландом.


— Цього разу все було інакше.


Роланд підняв брови.


— В минулу ніч не було відчуття дев'ятнадцяти.


— Що ти хочеш цим сказати?


— Не знаю.


— Я теж не знаю, — встряв Джейк, — але він правий. Минулої ночі відчувалося, що Нью-Йорк справжній. Тобто я знав, що ми потрапили туди, пішовши в Стрибок, але при цьому...


— Справжній, — повторив Роланд.


— Справжній, як троянда, — посміхнувся Джейк.


2


На цей раз посланців Кал'ї очолювали Слайтманы. Кожен вів за собою по парі осідланих коней. І в конях Кал'ї Брін Стерджис не було нічого страшного. Едді вирішив, що вони мало нагадували скакунів, на яких Роланд і його друзі мчали над Спуском в далекому феоде Меджис. Приземкуваті, з міцними ногами, зарослі вовною, з великими розумними очима. Трохи вище шетлендських поні, але безумовно не жеребці з раздувающимися ніздрями, яких він очікував побачити.


І коли Едді прямував до свого коня (потреби питати, яка його, не виникло, він відразу зрозумів: чала) сумніви і тривоги як рукою зняло. Він задав лише одне питання, Бену Слайтману-молодшому, після того, як оглянув стремена.


— Мені вони будуть короткуваті, Бен... можеш показати, як їх опустити?


Підліток спішився, хотів все зробити, але Едді похитав головою.


— Буде краще, якщо я повчуся, — сказав він без тіні збентеження.


Коли Бенні показував, що потрібно робити, Едді зрозумів, що міг чудово обійтися і без інструктора. Він побачив, що потрібно зробити, як тільки пальці підлітка відкинули стремено, відкривши тягу. Зрозумів не на підсвідомому рівні, не тому, що його осінило. Все вийшло якось дуже природно, ніби він з дитинства міняв довжину стремена. І сталося таке з ним після «вилучення» в Серединний світ вже другий раз. Раніше з тієї ж природністю він розібрав револьвер Роланда.


— Потрібна допомога, солоденький? — спитала Сюзанна.


— Підбери мене, якщо я впаду з того боку, — пробурмотів Едді, але, зрозуміло, не звалився. Кінь лише трохи похитнулася, коли він, виставивши ногу в стремено, сів у просте чорне ковбойське сідло.


Джейк запитав у Бенні, якщо у того пончо. Слайтман-молодший з сумнівом подивився на затягнуте хмарами небо.


— Не думаю, що буде дощ. На жнива небо частенько затягує хмарами...


— Мені воно потрібне для Ыша. — Голос звучав абсолютно спокійно. «Він відчуває те ж, що і я, — подумав Едді. — Немов кожен день їздив верхи, і не один рік».


Підліток дістав з однієї з переметных сум згорнуте пончо, простягнув Джейку. Той подякував, розгорнув, надів, посадив Ыша в просторий нагрудний кишеню, нагадує сумку кенгуру. Вухань-плутаник не протестував. Едді подумав: «Скажи я Джейку: «Слухай, я очікував, що він побіжить слідом, як вівчарка», — він би відповів: «Ыш завжди так їздить зі мною». Дійсно, ніякої іншої відповіді я від нього і не чекав».


Коли вони рушили в путь, до Едді дійшло, що йому все це нагадує: історії про реінкарнацію. Він намагався відмахнутися від цієї думки, знову стати практичним, пізнав життя бруклінським хлопчиськом, який виріс у тіні Генрі Діна, але не вийшло. Не відпускали його думки про реінкарнацію. Він думав, що не міг бути родичем Роланда, ніяк не міг. Якщо тільки Артур Эльдский в якийсь момент не заглянув у Бруклін власною персоною. За якимось тільки йому відомим справах. Нерозумно, звичайно, висувати такі версії, виходячи із здатності відразу сісти в сідло і поїхати на смирною коні. Однак ця ідея поверталася і поверталася протягом дня, а ввечері він з нею і заснув: Эльд. Рід Эльда.


3


Перекусили вони, не зупиняючись, і, поки їли сухарі і в'ялене м'ясо, запиваючи холодним кави, Джейк під'їхав до Роланду. Ыш блискучими очима дивився на стрілка з нагрудної кишені штанів. Джейк згодовував вухастика-путанику шматочки сухарів і м'яса, крихти залишалися на вусиках.


— Роланд, можу я звернутися до тебе як до старшого? — В голосі Джейка чулося збентеження.


— Звичайно. — Роланд відпив кави і, похитуючись у сідлі, з цікавістю подивився на хлопчика.


— Бен... тобто обидва Слайтмана, але в основному молодший, питали, чи не можу я пожити у них. У «Рокинг Бі».


— Ти хочеш поїхати туди? — спитав Роланд.


Щоки Джейка порожевіли.


— Ну, я подумав, якщо ви зупинитеся в місті у Старого, а я — на ранчо, за міською межею... тоді ми зможемо отримати більш об'єктивну картину. Мій батько каже, що неможливо що-небудь добре розгледіти, якщо дивитися тільки з однієї точки.


— Це справедливо, — відповів Роланд, сподіваючись, що ні голос, ні вираз обличчя не видадуть жалю і печалі, які він раптово відчув. Він бачив перед собою хлопчика, який соромився бути хлопчиком. Він тільки що знайшов друга, друг запросив його в гості, як частенько трапляється. Бенні, безсумнівно, сказав, що Джейк допоможе йому годувати тварин, а може, пообіцяв дати йому постріляти з свого лука (або арбалета). На ранчо були місця, які Бенні хотів йому показати, секретні місця, куди він міг би ходити зі своєю сестрою-близняшкой. Курінь на дереві, п'ятачок в очеретах, з якого відмінно ловиться риба, смужка пляжу, де пірати Эльда, за чутками, закопали золото та дорогоцінні камені. Місця, куди зазвичай люблять ходити хлопчаки. І ось тепер велика частина Джейка Чемберза соромилася того, що хоче побувати в цих місцях. Та сама частина, якій дісталося від сторожа-охоронця на Голландському пагорбі, від Гашера, від Твк-Така. І зрозуміло, від самого Роланда. Скажи він зараз «немає», Джейк швидше за все, більше ніколи не звернувся б до нього з таким проханням. Більш того, зовсім на нього не образився, і це, напевно, найстрашніше. Скажи він «так», але не так, як слід, а з самої крихітної поблажливістю в голосі, хлопчик, напевно, відмовився б від цієї думки.


Хлопчик. Стрілку хотілося і далі кликати так Джейка, та тільки він розумів, що незабаром ситуація цього не дозволить. Відчував, що після Кал'ї Брін Стерджис мова просто не повернеться назвати його хлопчиком.


— Ти можеш поїхати з ними після обіду, який вони влаштовують нам у Павільйоні цим вечором, — відповів Роланд. — Їдь і відчувай себе як вдома. Так тут кажуть.


— Ти впевнений? Тому що якщо ти думаєш, що я тобі знадоблюся...


— Твій батько був правий. Мій учитель...


— Корт або Ванні?


— Корт. Він, бувало, говорив, що одноокий людина бачить все плоским. Потрібні два ока, розведені один від одного, щоб бачити речі такими, якими вони є в реальному житті. Тому так. Їдь з ними. Подружися з Беном, якщо тобі того хочеться. По-моєму, він хороший хлопець.


— Так, — коротко відповів Джейк. Але кров відлила від обличчя. До задоволення Роланда.


— Проведи з ним завтрашній день. І з його друзями, якщо вони у нього є.


Джейк похитав головою.


— Ранчо далеко від міста. Бен каже, що у Эйзенхарта багато найманих працівників, є і кілька хлопчаків його віку, але йому грати з ними не дозволяють. Вважаю, тому що він — син старшого ковбоя.


Роланд кивнув. Його це не здивувало.


— Сьогодні ввечері в Павільйоні тобі запропонують грэф. Повинен я говорити тобі, що після першого тосту треба переходити на крижаний чай?


Джейк похитав головою.


Роланд торкнувся скроні, губ, куточка ока, знову губ.


— Голова чиста. Рот закритий. Бачити по максимуму. Говорити по мінімуму.


Джейк посміхнувся. Підняв руку з відстовбурченим великим пальцем.


— А як щодо вас?


— Ми втрьох проведемо ніч у будинку священика. Я сподіваюся, що завтра ми почуємо його історію.


— І побачите... — Вони трохи відстали від інших, але Джейк все одно знизив голос: — Побачите те, про що він нам говорив?


— Цього я не знаю, — відповів Роланд. — А післязавтра ми втрьох приїдемо в «Рокинг Бі». Думаю, близько полудня. Поговоримо з сэем Эйзенхартом. У наступні дні вчотирьох оглянемо місто і його околиці. Якщо на ранчо тобі сподобається, Джейк, я дозволю тобі жити там, скільки ти захочеш або поки вони не скажуть, що ти загостился.


— Правда? — хоча обличчя хлопчика залишилося байдужим, стрілець зрозумів, що пропозиція довелося Джейку по душі.


— Ага. Судячи з того, що нам вже відомо, в Кальє Брін Стерджис три великих звіра. Один — Оуверхолсер. Другий — Тук, господар магазину. І третій — Эйзенхарт. Мені буде цікаво дізнатися, яке у тебе про нього складеться враження.


— Ти його впізнаєш, — запевнив стрілка Джейк. — Та спасибі, сей. — Він тричі ляснув себе долонею по шиї. А потім його серйозність розлетілася в широкій посмішці. Хлопчачої посмішці. Він пустив коня риссю, щоб скоріше наздогнати свого нового друга і повідомити йому, що так, він може провести ніч на ранчо, може приїхати і пограти з Беном.


4


— Вау! — вирвалося у Едді. Три літери розтягнулися, як жувальна гумка, немов вигук чимось ураженого карикатурного персонажа. Після двох місяців, проведених в лісах, що відкрилося погляду мандрівників дійсно вражало уяву. А головне, вони ніяк не чекали такої швидкої зміни декорацій. Тільки що вони їхали по лісовій дорозі, по двоє (Оуверхолсер в самоті очолював колону, Роланд — замикав), і раптом дерева відразу закінчилися, а на півночі, півдні і заході вони бачили йде вдалину рівнину. Особливий захват викликав містечко, дітей якого вони збиралися врятувати.


Однак насамперед Едді подивився не на расстилавшуюся під ними рівнину, не на Калью Брін Стерджис. Скоса глянувши на Сюзанну, потім на Джейка, він зрозумів, що і вони дивляться не на Калью, а за неї. Йому не потрібно озиратися на Роланда, щоб переконатися, що погляд стрілка спрямований туди ж. «Хто такий мандрівник? — запитав себе Едді, щоб відразу ж відповісти: — Чоловік, чий погляд завжди дивиться за обрій».


— Ага, вид звідси дивовижний, і ми говоримо богам спасибі. — В голосі Оуверхолсера чулося самовдоволення, але тут же, глянувши на Каллагэна, він додав: — І Людині-Ісуса, зрозуміло, теж. Всі боги зливаються воєдино, коли ти дякуєш, я чув, так кажуть, і це правильно.


Він любив поговорити. І, мабуть, не відмовляв собі в цьому. Коли ти — впливовий фермер, навряд чи хтось буде заважати тобі висловитися до кінця. Але Едді більше не слухав. Дивився.


Далеко попереду, за містечком простяглася сіра смуга ріки, що несе свої води на південь. Рукав Великої Ріки, Девар-Тете Уайе, згадав Едді. Біля лісу річка текла між крутих берегів, які ставали все більш пологими, поки не переходили в рівнину там, де починалися перші поля. Він побачив кілька пальмових гаїв, мов перенесених з тропіків. Впадало в очі, що за містечком, на захід від річки, зелень посівів здригалась сірим. Едді не сумнівався, що під сонячними променями це сіре ставало яскраво-синім, таким яскравим, що доводилося жмуритися. Він дивився на рисові поля.


А от східний берег річки представляв собою пустелю, тянувшуюся на багато миль. Едді розгледів дві паралельні ниточки: рейки.


За пустелею починалася темрява. Стояла стіною, до самих хмар.


— Це Тандерклеп, сеі, — видихнула Залия Джеффордс.


Едді кивнув.


— Країна Волков. І ще бог знає кого.


— Це точно, — кивнув Слайтман-молодший. Намагався говорити без страху в голосі, але без особливого успіху. Скоса глянувши на нього, Джейк зрозумів, що його новий друг ледь стримує сльози. Але ж Вовки не могли взяти його, чи не так? Смерть сестри-близнюка перетворила його в єдину дитину, ага? Як Елвіса Преслі, його ніхто не забрав. Але, звичайно, Король народився не в Кальє Брін Стерджис. І навіть не в Кальє Локвуд.


— Ні, наш Король з Міссісіпі, — пробурмотів Едді.


Тіан повернувся до нього:


— Пробач, сей?


Едді, який тільки зараз зрозумів, що озвучив свої думки, похитав головою.


— Вибач, це я сам з собою.


Енді, робот-посланець (з багатьма іншими функціями), почувши їхню розмову, сказав:


— Той, хто говорить сам з собою, — погана компанія. Є така приказка в Кальє, сей Едді, тільки не ображайся, прошу тебе.


— Я говорив раніше і скажу знову: з замшевого піджака шморгаю не відтерти, мій друг. Є така приказка в Кальє Брін Брукліні.


Всередині у Енді заклацало. Сині очі блиснули.


— Соплі — виділення з носа. Замша — вигляд шкіри, який характе...


— Не бери в голову, Енді, — обірвала його Сюзанна. — Мій друг просто дуріє. Таке з ним трапляється часто.


— О так, — легко погодився Енді. — Він — син зими. Хочеш почути свій гороскоп, Сюзанна-сей? Ти зустрінеш симпатичного чоловіка! Тобі в голову прийдуть дві ідеї, одна хороша, друга погана! У тебе буде темноволосий...


— Забирайся звідси, ідіот! — гаркнув Оуверхолсер. — Повертайся в місто, по прямій, нікуди не звертаючи. Перевір, чи все готове в Павільйоні. Ніхто не хоче слухати твої чортові гороскопи, приношу свої вибачення, Старий.


Каллагэн промовчав. Енді вклонився тричі поплескав себе по металевій шиї і рушив вниз по стежці, крутий, але досить широкою. У погляді, яким проводжала його Сюзанна, читалося полегшення.


— Не дуже круто ти з ним обійшовся? — помітив Едді.


— Він всього лише паршива залізяка, — промовив Оуверхолсер повільно, немов щось пояснював нетямущому дитині.


— І він вміє діставати, — додав Тіан. — Але скажіть мені, сеі, що ви думаєте про нашу Кальє?


Роланд вклинився між Едді і Каллагэном.


— Прекрасне місто. Боги, схоже, прихильні до цього місця. Я бачу кукурудзу, буряки, квасолю і картоплю...? Це картопляні поля?


— Ага, так і є, — відповів Слайтман, явно задоволений гостротою погляду Роланда.


— І ви, напевно, вирощуєте відмінний рис, — додав Роланд.


— Так, на річці, — кивнув Тіан, — де вода тепла і тече повільно. Ми й справді щасливі. Коли приходить час рису, посадки або збору урожаю, всі жінки йдуть на поля. Вони там співають і навіть танцюють.


— Кам-кам-каммала, — сказав Роланд. У всякому разі, так почулося Едді.


Тіан і Залия просяяли. Слайтманы перезирнулись і усміхнулися.


— Де ти чув Рисову пісню? — запитав старший. — Коли?


— У себе вдома, — відповів Роланд. — Давним-давно. Кам-кам-каммала, рис, рис я садила. — Він вказав на захід, у бік від річки. — А там найбільша ферма, де вирощується в основному пшениця. Твоя, сей Оуверхолсер?


— Саме так, я кажу спасибі тобі.


— А далі, на південь, ще ферми... за ними ранчо. Тваринницьке... овече... знову тваринницьке... таке ж... овече...


— Як ти це можеш визначити з такої відстані? — спитала Сюзанна.


— Вівці вищипують практично всю траву, леді-сей, — відповів їй Оуверхолсер. — Тому коричневі смужки землі говорять про те, що там паслися вівці. А на інших, сірувато-зелених, — коні, корови, бички.


Едді подумав про вестернах, які він бачив у «Маджестике»: з Клінтом Іствудом, Полом Ньюманом, Робертом Редфордом, ван Клифом.


— У моїй країні розповідають легенди про війни між ранчерами і вівчарями. Причина в тому, що вівці дуже сильно вищипують траву. Практично з корінням, так що більше вона не росте.


— Це цілковита нісенітниця, вже вибач мене, сей, — відповів йому Оуверхолсер. — Вівці дійсно вищипують всю траву, але по цій землі ми водимо корів на водопій. У гної, який вони залишають, повним-повнісінько насіння.


— Ага, — тільки й міг відповісти Едді. Після такої відповіді сама думка про війни між скотарями і вівчарями здавалася абсурдною.


— Поїхали, — продовжив Оуверхолсер. — День котиться до вечора, а нас у Павільйоні чекає бенкет. Весь місто збереться, щоб зустріти вас.


«А заодно і як слід роздивитися», — подумав Едді.


— Показуй дорогу, — запропонував Роланд. — Ми встигнемо дістатися до міста ще до заходу сонця. Чи я помиляюся?


— Ні, — відповів Оуверхолсер, стиснув ногами боки свого коня, з силою смикнув за поводи (від такого поводження з твариною Едді пересмикнуло). Попрямував вниз по стежці. Решта пішли за ним.


5


Спогади про першу зустріч з жителями Кал'ї назавжди залишилися в пам'яті Едді. І щоб оживити їх, йому не потрібно було докладати особливих зусиль. Причину він бачив у тому, що трапилося найбільше нагадувало сюрприз, а сюрпризи, як відомо, врізаються в пам'ять. Він пам'ятав, як змінилося освітлення, після того як закінчилися мови, пам'ятав цей дивний, мерехтливе світло смолоскипів. Пам'ятав, що Ыш, як і вони всі, абсолютно несподівано представлявся натовпі. Пам'ятав підняті голови місцевих жителів, власні паніку і злість на Роланда. Пам'ятав, як Сюзанна сіла за піаніно, яке в Кальє називали музикою. Так, ці спогади залишилися з ним назавжди. У цьому Едді не сумнівався. Але самим живим, найдорожчим для нього спогадом став стрілець.


Танцюючий Роланд.


Але до того, як все це сталося, вони проїхали по головній вулиці Кал'ї, де у неї виникло погане передчуття. Передчуття прийдешньої біди.


6


Вони в'їхали В місто за годину до заходу сонця. Хмари розійшлися і пропустили на землю останні червоні промені цього дня. Вулиця була порожня. Тишу порушував лише тупіт копит. Едді побачив велику стайню, поруч з нею «Притулок подорожніх», як він зрозумів, заїжджий двір з рестораном, в дальньому кінці — двоповерхова будівля, безсумнівно, міський Зал зборів. Праворуч від нього поблискували факели, ось Едді і вирішив, що люди зібралися там, тому що північна частина міста наче вимерла.


Від тиші і виду порожніх дерев'яних тротуарів по шкірі побігли мурашки. Він згадав розповідь про Роланда останній приїзд Сюзан в Меджис, на возке відьми, зі зв'язаними руками, з петлею на шиї. І її зустрічала порожня дорога. Спочатку. А потім, недалеко від перетину Великого тракту і дороги до Шовковому ранчо, Сюзан і її охоронці проїхали повз фермера, чоловіки, як сказав Роланд, з очима жертовного баранчика. Це потім вже її закидали овочами, палицями, навіть камінням, але той самотній фермер став першим. Він тримав у руках вылущенные кукурудзяні качани, які і кинув у неї, обережно, немов боячись заподіяти біль, коли вона проїжджала повз нього... проїжджала повз нього на зустріч з деревом смерті.


І коли вони в'їхали в Калью Брін Стерджис, Едді весь час шукав очима цього самотнього чоловіка, фермера з вилущеними кукурудзяними качанами в руках. Тому що аура міста йому явно не подобалася. Ні, тієї злоби, що огортала Меджис в ніч смерті Сюзан Дельгадо, він не відчував, але все ж була якась недобра, не обіцяє нічого хорошого. Едді точно знав: місця з такою аурою краще обходити стороною.


Він повернувся до Слайтману-старшому.


— А де весь народ, Бен?


— Там. — Слайтман вказав на мерехтіння смолоскипів.


— А чому вони такі тихі? — спитав Джейк.


— Вони не знають, чого їм чекати, — відповів Каллагэн. — Ми відрізані від усього світу. Випадковий торговець, подорожній, картяр або гравець у кості, от і все незнайомці, яких ми час від часу бачимо... ну, ще влітку до нас заглядають річкові ярмарки.


— Що таке річкова ярмарок? — спитала Сюзанна.


Каллагэн пояснив, що це баржі, на весельном ходу, з яскраво розфарбованими магазинчиками на палубах. Вони поволі пливли по Девар-Тете Уайе, зупиняючись у Кальях Середньої дуги, поки не розпродавали всі товари. Торгували здебільшого всякою нісенітницею, сказав Каллагэн, але Едді йому не повірив, у всякому разі, в тому, що стосувалося річковий ярмарки. Бо говорив він з підсвідомим відразою до торгашам, настільки властивих служителям культу.


— А інші прибульці крадуть наших дітей, — уклав Каллагэн. Вказав наліво, на довге, дуже довге дерев'яне будинок, займав ледь не половину головної вулиці. Едді нарахував не дві, не чотири — вісім коновязей. Довгих коновязей. — Магазин Тука, прошу любити і жалувати. — В голосі Каллагэна чувся сарказм.


Вони під'їхали до Павільйону. Потім, на холодну голову, Едді прикинув, що там зібралося чоловік сімсот або вісімсот, але коли вперше побачив їх — море капелюхів, капоров, чобіт і мозолястих рук під червоним світлом призахідного сонця, — натовп здалася йому величезною.


«Вони закидають нас всяким лайном, — подумав він. — Закидають всяким лайном під крики «Гори вогнем». І ніяк не міг звільнитися від цієї безглуздої думки.


Жителі Кал'ї пролунали у обидві сторони, звільняючи смугу зеленої трави, що веде до дерев'яній платформі. По периметру Павільйону в залізних клітках горіли смолоскипи. В той момент — звичайним жовтим світлом. Ніс Едді відчув сильний запах нафти.


Оуверхолсер спішився. Інші посланці Кал'ї наслідували його приклад. Едді, Сюзанна і Джейк дивилися на Роланда. Стрілець ще кілька хвилин сидів, трохи нахилившись вперед, поклавши руку на луку сідла, занурений у свої думки. Потім зняв капелюха, простягнув до натовпу, іншою рукою тричі поплескав себе по шиї. Юрба загула. Схвально або здивовано? Цього Едді сказати не міг. Але злості в реакції жителів Кал'ї не було, точно не було, так що Едді нехай трохи, але заспокоївся. А стрілець перекинув ногу через сідло і легко зістрибнув на землю. Едді спішився куди обережніше, розуміючи, що на нього дивляться сотні очей. Упряж Сюзанни він надів заздалегідь, підійшов до коня, повернувся спиною. Сюзанна спритно перебралася з сідла на спину Едді, наче все життя тільки цим і займалася. Натовп знову загула, коли всі побачили, що ноги її закінчуються біля колін.


Оуверхолсер швидким кроком попрямував до дерев'яній платформі, по дорозі знизав кілька рук. Каллагэн слідував за ним, зрідка осіняючи повітря хрестом. Чиїсь руки простягнулися з натовпу, щоб взяти коней за вуздечку і відвести їх. Роланд, Едді і Джейк крокували в ряд. Ыш раніше сидів у нагрудній кишені пончо, яке Бенні позичив Джейку, і з цікавістю озирався.


Едді раптом відчув, що на нього накочують запахи натовпу: поту, волосся, випаленої сонцем шкіри і, зрідка (тут він згадав річкову ярмарок, згадану Каллагэном), субстанції, яку герої вестернів називали «смердючою водою». Він розрізняв і запахи їжі: смаженої свинини і яловичини, свіжого хліба, смаженої цибулі, кава і грэфа. Його шлунок забурчав, хоча голоду він не відчував. Ні, є зовсім не хотілося. Думка про те, що смуга зеленої трави раптом зникне і натовп надвинется на них, не виходила з голови. Дуже вже тихо вони себе вели! Він навіть чув цвірчання цикад і перші трелі нічних птахів, що готуються до вечірнього концерту.


Оуверхолсер і Каллагэн піднялися на платформу. Едді стривожився, побачивши, що Джеффордсы і Слайтманы залишилися внизу. Роланд швидко піднявся за трьома дерев'яними східцями. Едді пішов за ним, відчуваючи, що в нього підгинаються коліна.


— Ти в порядку? — шепнула йому на вухо Сюзанна.


— Скоріше так, ніж ні.


Зліва від платформи знаходилася кругла сцена. На ній розташувалися семеро чоловіків у білих сорочках, синіх джинсах і кушаках. Едді дізнався інструменти у них в руках, і хоча банджо, мандоліни і говорили за те, що музика швидше за все буде дерьмово, сама присутність музикантів заспокоювало. На жертвопринесення оркестри не запрошують, чи не так? Хіба що барабанщика або двох, щоб завести глядачів.


Едді з Сюзанною за спиною повернувся до натовпу. Засмутився, побачивши, що проходу до головної вулиці більше немає. Побачив перед собою тільки море піднятих осіб. Чоловічих і жіночих, старих і молодих. Безпристрасних осіб, серед яких не було жодного дитячого. Володарі цих осіб багато часу проводили на сонце, про що говорили і колір шкіри, і безліч дрібних зморшок. Відчуття, що біда поруч, не покидало Едді.


Оуверхолсер зупинився біля дерев'яного столу, де на спеціальній підставці стояло велике пухнасте пір'я. Те саме, що лагідно називали пір'їнкою. Фермер узяв його, підняв. Над натовпом і без того тихої повисла така глибока тиша, що Едді виразно чув хрипке дихання якогось діда або бабусі.


— Опусти мене вниз, Едді, — сказала Сюзанна.


Йому не хотілося, але він підкорився.


— Я — Вейн Оуверхолсер з ферми «Сім миль». — Оуверхолсер ступив до краю платформи, виставивши перед собою пір'їнка. — Вислухайте мене, прошу вас.


— Ми говоримо, спасибі, сей, — вони пробурмотіли.


Оуверхолсер повернувся, вказав на Роланда і його тет в забрудненому одязі мандрівників. Сюзанна, звичайно, не стояла — присіла на колінах між Едді і Джейком, спираючись на одну руку. Едді подумав, що ніколи раніше його так уважно не розглядали.


— Ми, чоловіки Кал'ї, чули Тіана Джеффордса, Джорджа Телфорд, Дієго Адамса й інших, хто говорив в Залі зібрань, — продовжив Оуверхолсер. — Говорив там і я. «Вони прийдуть і візьмуть дітей, — ось що сказав я, маючи на увазі, звичайно ж, Волков, — а потім залишать нас у спокої на ціле покоління. Тому нехай все буде, як було». Тепер я думаю, що погарячкував, вимовляючи ті слова.


Прошелестів шепіт по натовпу, тихий, як легкий вітерець.


— На тому ж зборах батько Каллагэн повідомив, що з півночі до нас прямують стрілки.


Знову шепіт. Едді розібрав слова: «Стрілки... Серединний світ... Гилеад».


— Ми прийняли рішення послати своїх представників і подивитися, чи це так. Ось люди, яких ми знайшли, кажу я вам. Вони заявляють, що вони... ті самі, як назвав їх батько Каллагэн. — Едді відчув, що Оуверхолсеру якось не по собі. Ніби він з усіх сил намагається не пернуть. Едді вже бачив такий вираз обличчя, зазвичай по телевізору, у політиків, коли їм нікуди подітися і доводиться говорити, про що так хотілося промовчати. — Вони заявляють, що є частиною пішов світу. А це означає...


«Давай, Вейн, — думав Едді, — не томи. У тебе вийде».


— ...що вони з роду Эльда.


— Прославимо богів! — пронизливо закричала жінка. — Боги послали їх, щоб вони врятували наших дітей, і вони прийшли!


На неї зацитькали. Оуверхолсер дочекався тиші, особа так і залишилося напруженим, потім продовжив:


— Вони можуть і самі сказати за себе, і повинні, але я бачив достатньо, щоб повірити: вони зможуть допомогти нам відвести біду. У них гарне зброю, ви це самі бачите, і вони знають, як ним користуватися. Даю вам слово і кажу спасибі вам.


На цей раз шепіт став голосніше, і Едді відчув у ньому доброзичливість. Від серця трохи відлягло.


— А тепер дозвольте їм встати перед вами, одного за іншим, щоб ви могли почути їх голоси і побачити їхні обличчя. Ось їх старший, — і він вказав на Роланда.


Стрілець вийшов вперед. Червоне сонце зворушило вогнем його ліву щоку; праву світло смолоскипів пофарбував жовтим. Він виставив ногу. Серед тиші пролунав гучний удар каблука про дошки. Едді чомусь подумав про кулаці, з розмаху опустившемся на кришку труни. Роланд низько вклонився, простягнув до них руки.


— Я — Роланд, син Стівена. З роду Эльда.


Натовп ахнула.


— Так буде теплою наша зустріч. — Він відступив назад, глянувши на Едді.


З цим він міг впоратися.


— Едді Дін з Нью-Йорка. Син Уэнделла, — почав він, подумавши при цьому: «Так, у всякому разі, завжди казала матуся». А потім, несподівано для себе, додав: — З роду Эльда. Ка-тет Дев'ятнадцяти.


Відступив назад, а місце біля краю платформи посіла Сюзанна.


— Я — Сюзанна Дін, дружина Едді, дочка Дена, з роду Эльда, ка-тет Дев'ятнадцяти, і так буде теплою наша зустріч, а у вас все буде добре, — і зробила реверанс, розправляючи невидимі спідниці.


Їй відповіли сміх і оплески.


Поки вона говорила, Роланд встиг щось шепнути на вухо Джейку. Хлопчик кивнув і впевнено ступив до краю платформи. Дуже юний і дуже красивий, в закатном світлі.


Виставив ногу і вклонився. Пончо під вагою Ыша качнулось вперед.


— Я — Джейк Чемберз, син Елмера, з роду Эльда, ка-тет Дев'яносто дев'яти.


«Дев'яносто дев'яти. — Едді подивився на Сюзанну, яка лише трохи знизала плечима. — Звідки взялися ці Дев'яносто дев'ять?» Але потім подумав: «Чому б і ні?» Він же точно так само поняття не мав, звідки взявся ка-тет Дев'ятнадцяти.


Але Джейк на те не закінчив. Витяг Ыша з нагрудної кишені штанів Бенні Слайтмана. Юрба загула. Джейк кинув на Роланда короткий погляд, як би запитуючи: «Ти впевнений?» Роланд кивнув.


Спочатку Едді і уявити собі не міг, що улюбленець Джейка стане повноправним учасником дійства. Жителі Кал'ї знову затихли, навіть затамували подих, бо Едді знову почув спів нічних птахів.


А потім Ыш піднявся на задні лапки, виставив одну вперед і практично вклонився. Хитнувся, але втримав рівновагу. Передні лапки витягнув перед собою, до натовпу, зовсім як Роланд. Почулися ахи, оплески, сміх. Джейк як громом уражений витріщався на Ыша.


— Ыш! — крикнув вухань-плутаник. — Эльд! Спасибі! — кожне слово виголосив ясно і чітко. На мить схилився в поклоні, а потім впав на всі чотири лапки і неспішно затрусил до ноги Джейка. Під громову овацію. Роланд (а хто ще, подумав Едді, міг навчити такому вуханя-путаника) зумів перетворити жителів Кал'ї у своїх друзів і шанувальників. Хоча б на цей вечір.


Таким був перший сюрприз: Ыш, кланяющийся зібралася натовпі і оголошує себе членом ан-тета зі стрілками. А за ним тут же послідував другий.


— Я не оратор. — Роланд знову підійшов до краю платформи. — Мій язик заплітається, як у п'яниці в ніч свята Жнив. Але Едді зможе висловитися за нас усіх, я в цьому впевнений.


Тут вже витріщатися довелося Едді. Під ними аплодувала і схвально топала натовп. Чулися вигуки: «Спасибі тобі, сей», «Говори, сей», «Слухайте його, слухайте його уважно». Навіть оркестр вважав за потрібне втрутитися, зігравши щось гучне і енергійне.


Едді вистачило часу, щоб кинути на Роланда переляканий лютий погляд: «Якого чорта ти так вчинив зі мною?» Стрілець незворушно дивився на нього, схрестивши руки на грудях.


Оплески стихли. Пішла і злість Едді. Її змінив жах. Оуверхолсер з цікавістю поглядав на нього, так само, як Роланд, свідомо чи мимоволі, схрестивши руки на грудях. Едді зумів розрізнити в перших рядах кілька знайомих облич: Слайтманов, Джеффордсов. Трохи повернув голову і побачив Каллагэна. Його сині очі перетворилися на щілинки, а над ними, здавалося, палахкотів хрест.


«І що, чорт забирай, я повинен їм сказати?»


«Скажи хоч що-небудь, Ерс, — почув він голос брата Генрі. — Вони ж чекають».


— Ви вже вибачте, що я починаю повільно, — мовив Едді. — Ми пройшли багато миль і коліс, а потім ще більше миль і коліс, і ви — перші люди, побачені нами останні...


Останні що? Тижні, місяці, роки, десятиліття?


Едді розсміявся. Сам розумів, що говорить як ідіот, людина, якій можна довірити тримати власний кінець, коли виникає необхідність відлити, не кажучи вже про зброю.


— Загалом, давно ми нікого не бачили, відвикли від людей, можна сказати, здичавіли.


Вони засміялися, більш того, загоготали. Деякі зааплодували. Намацав він, сам того не відаючи, їх сміхотливу струнку. І сам розслабився, а тому заговорив легко і невимушено. Правда, в голові промайнула думка, що не так вже й давно цей самий озброєний стрілець, який стоїть зараз перед сімома сотнями переляканих, які сподіваються на його допомогу людей, вколовшись, сидів перед телевізором у пожовклих від сечі трусах, жер чіпси і дивився мультики, очікуючи жаданого приходу.


— Ми прийшли здалеку, але йти нам ще далі, — продовжив він. — Часу в нас обмаль, проте ми зробимо все, що зможемо, слухайте мене, прошу вас.


— Продовжуй, чужинець! — крикнув хтось. — Ти говориш добре.


«Правда? — подумав Едді. — Для мене це новина, друже».


Його підтримали крики: «Ага» і «Діло кажеш».


— У цілителів в моєму феоде є вислів: «Насамперед не зашкодь», — точно він не знав, чий це девіз, адвокатів або лікарів, але кілька разів чув ці слова як у фільмах, так і в телешоу, і йому подобалися. — Ми нікому не збираємося завдавати шкоди, але неможливо витягти кулю або навіть скалку з-під нігтя дитини, не протока хоч краплю крові.


Багато погодилися з Едді. Особа Оуверхолсера, однак, закаменело. З натовпу деякі дивилися на нього з сумнівом. І раптом його охопила злість. Він не мав ніякого права злитися на цих людей, що не зробили їм нічого поганого і ні в чому не відмовили (у всякому разі поки що), але злився.


— Є в нашому феоде Нью-Йорк ще одна приказка: «Безкоштовним може бути тільки сир в мишоловці». З того, що ми знаємо про вашому положенні, нам зрозуміло, що воно дуже серйозне. Битися з Вовками — небезпечна справа. Але інший раз саме безвольність, саме опущені руки призводять до того, що люди відчувають себе хворими і голодними.


— Слухайте його, слухайте його! — крикнув хтось з далеких рядів. Едді побачив там Енді-робота, а поруч з ним — групу людей в чорних або синіх плащах. Припустив, що це Менні.


— Ми озирнімося і, як тільки зрозуміємо суть проблеми, зможемо сказати, що можна і потрібно зробити. Якщо ми прийдемо до висновку, що безсилі, так прямо скажемо вам, попрощаємося і продовжимо свій шлях. — У третьому чи четвертому ряду стояв чоловік у пошарпаній білої ковбойському капелюсі. З розлогими сивими бровами і вусами того ж кольору. Едді подумав, що він виглядає точнісінько як татусь Картрайт з телесеріалу «Золоте дно»[35]. Так ось на цього татуся Картрайта слова Едді особливого враження не справляли.


— Якщо ми зможемо допомогти, то обов'язково допоможемо. — Тепер його голос звучав гранично рівно і спокійно. — Але нам не вдасться все зробити одним. Слухайте мене, прошу вас. Слухайте мене уважно. Готуйтеся до того, щоб захищати те, що у вас є. Готуйтеся до того, щоб боротися за те, що хочете зберегти.


З цим Едді тупнув по дошках платформи, але від мокасина тієї ж гучності, що від каблука, не домігся, удару по кришці труни не вийшло, — і вклонився. На якісь миті над натовпом повисла мертва тиша. Потім Тіан Джеффордс заплескав. До нього приєдналася Залия. Потім Бенні. Його батько штовхнув його ліктем у бік, але підліток продовжував плескати, і Слайтман-старший приєднався до нього.


Едді пронизав поглядом Роланда. Той дивився на нього з такою ж незворушністю. Сюзанна смикнула його за брючину. Едді нахилився до неї.


— Ти відмінно впорався, солоденький.


— За це я дякувати його не збираюся. — Едді хитнув головою у бік Роланда. Але тепер, коли все закінчилося, настрій у нього різко піднялася. Адже Роланд дійсно не любив виступати. Міг, якщо іншого виходу не було, але не любив.


«Так от, виходить, хто ти у нас, — подумав Едді. — Рупор Роланда з Гилеада».


І що, власне, в цьому поганого? Катберт Олгуд виконував цю роль задовго до нього.


Каллагэн виступив вперед.


— Може, ми можемо влаштувати їм більш теплий прийом, друзі мої... показати справжнє гостинність Кал'ї Брін Стерджис.


І почав аплодувати. Натовп тут же підтримала його. Аплодували довго і голосно. Кричали, свистіли, тупотіли (з тупанням виходило не дуже, трава — не дерев'яні дошки). Музиканти грали один бравурний марш за іншим. Сюзанна взяла за одну руку Едді. Джейк — за іншу. Всі четверо вклонилися, як яка-небудь рок-група після вдало виконаної пісні, і оплески посилилися.


Нарешті Каллагэн відновив тишу, піднявши руки.


— Нам належить серйозна робота, друзі. Про що доведеться подумати, багато чого зробити. Але зараз давайте поїмо. А потім попоем, потанцюємо, повеселимося! — Знову пролунали оплески, які Каллагэн тут же зупинив. — Досить! — сміючись, крикнув він. — А ви, Менні, я знаю, привезли свою їжу, і я не бачу причин, по яких ви не могли б побенкетувати з нами. Приєднуйтесь до нас, добре? Нехай вам буде добре!


«Нехай нам всім буде добре», — подумав Едді, але передчуття біди все одно не покидало його. Воно асоціювалося з гостем, які прийшли на вечірку, але не беруть участь в ній, держащимся поза кіл світла, похилої смолоскипами. Нагадувало звук. Удар каблука по дерев'яній підлозі. Удар кулака по кришці труни.


7


Хоча вздовж довгих столів стояли лави, тільки старі їли сидячи. А обід вийшов знатний, більше двохсот страв, в основному домашніх і відмінного смаку. Почалося все з тосту за Калью. Його виголосив Воун Эйзенхарт з чашкою грэфа в одній руці і пір'їнкою в інший. Едді вже зрозумів, що на Дузі цей тост заміняв національний гімн.


— Нехай все в неї буде добре! — крикнув ранчер і одним довгим ковтком випив чашку. Едді подумав, що такий глоткою можна тільки захоплюватися. Грэф Кал'ї Брін Стерджис відрізнявся особливою міцністю: навіть від запаху сльозилися очі.


— НЕХАЙ БУДЕ! — відповіли інші, підтримавши тост радісними криками, і випили.


У цей момент світло смолоскипів, що висіли по периметру Павільйону, змінився з жовтого на багряний, як у недавно зайшов сонця. Натовп заохала, заахала, зааплодировала. Едді вирішив, що технічно змінити колір не так вже й важко, це тобі не Блейн Моно і не диполярные комп'ютери, що управляють Добре, але колір йому сподобався, а речовину, що його викликало, схоже, не травило людей. Так що він аплодував разом з іншими. Як і Сюзанна. Енді приніс її коляску, розклав, запитав, чи не хоче вона побільше дізнатися про симпатичному незнайомця, з яким могла зустрітися в найближчому часі. І тепер вона кружляла серед стоять групами жителів Кал'ї, з повною тарілкою на колінах, про щось говорила з одними, переїжджала до інших, знову казала, знову переїжджала. Едді зрозумів, що в минулому вона багато разів бувала на коктейль-парті, не настільки вже відрізнялися від цієї, і заздрив впевненості, з якою вона трималася.


Едді побачив у натовпі дітей. Очевидно, місцеві жителі зрозуміли, що їх гості не збираються діставати револьвери і влаштовувати бойню. Дітям постарше дозволялося бродити по Павільйону без батьків. Вони збивалися в стайки — Едді за свого дитинства пам'ятав, що так воно і має бути — і здійснювали набіги на столи. Але навіть апетит підлітків практично не зменшував достатку їжі. Її вистачало з лишком. Підлітки поглядали на чужинців, не наважуючись наблизитися.


Наймолодші залишалися з батьками. А ті, хто за віком потрапляв між підлітками і молодшими, зібралися біля гойдалок, гірки і стінки, поставлених в дальньому кінці Павільйону. Деякі грали, але більшість широко розкритими очима дивилися, як гуляють дорослі. У Едді при погляді на них защеміло серце. Він бачив, як багато серед дітей близнюків, набагато більше, ніж в будь-якому іншому місті або селі, і розумів, що саме ця вікова група стане основною здобиччю Вовків... якщо Вовкам дозволять зробити те, що вони робили завжди. Він не помітив жодного рунта і здогадався, що їх свідомо тримають подалі від Павільйону. Вирішив, що жителі Кал'ї вчинили правильно, побажав тільки, зрозуміло, в думках, щоб їм влаштували окремий свято. Потім з'ясувалося, що так воно і було: рунтов зібрали біля церкви Каллагэна і досхочу нагодували пиріжками й морозивом.


Джейк, якби він був уродженцем Кал'ї, опинився б серед дітей, що юрмилися на дитячому майданчику, але, ясна річ, народився він зовсім в іншому місці. І його новий друг йому ідеально підходив: старше роками, молодший з досвіду. Вони переходили від столу до столу, щось їли там, щось- тут. Ыш слідував за ними, поглядаючи по сторонах. Едді не сумнівався: агресивну поведінку кого-небудь щодо Джейка з Нью-Йорка (або його нового друга, Бенні з Кал'ї) могло призвести до того, що бідолаха втратив би пари пальців. У якийсь момент Едді побачив, як хлопці переглянулися, а потім, не перемолвившись ні словом, разом розреготалися. Едді це до болю нагадало власне дитинство.


Втім, на спогади часу у нього практично не було. Він знав з розповідей Роланда (та і його пару раз бачив у справі), що охороною правопорядку діяльність стрільців Гилеада не обмежувалася. Їм траплялося бути кур'єрами, бухгалтерами, іноді шпигунами, час від часу навіть катами. Але насамперед вони були дипломатами. Едді, вихований братом і його друзями на зернах мудрості кшталт «Чому б тобі не відсмоктати у мене, як робить твоя сестра?» і «Я трахнув твою матінку, і вона дуже навіть нічого», не кажучи вже про найбільш популярному «Мене нудить, коли я дивлюся на тебе», дипломатом себе не вважав, але при цьому вважав, що успішно справляється зі своєю місією. Тільки спілкування з Телфордом далося йому нелегко, але, оркестр, музиканти, я кажу спасибі вам, заглушив його.


Бачить Бог, це був той самий випадок, що і з цуценям, кинутим у ставок: або потонеш, або випливеш. Жителі Кал'ї, можливо, боялися Вовків, але анітрохи не ніяковіли, питаючи, як Едді і інші члени його тета збираються з ними впоратися. Ось тут Едді зрозумів, що Роланд надав йому дуже велику послугу, змусивши виступити перед усіма. Тепер він куди краще розумів, як йому треба себе вести.


Він говорив їм практично одне і те ж знову і знову. Неможливо розробити стратегію не оглянувши місто і його околиці. Неможливо сказати, скільки чоловіків Кал'ї знадобляться їм у помічники. Час покаже. Днем вони все оглянуть і прикинут, що до чого. Дасть Бог — буде вода. У хід йшли і інші штампи, які вдавалося пригадати. Його навіть кортіло пообіцяти їм по курці в кожен котел після знищення Вовків, але він вчасно прикусив язика. Дрібний фермер Хорхе Естрада побажав дізнатися, що вони зроблять, якщо Вовки вирішать спалити місто. Інший — Гаррет Стронг — хотів дізнатися, де вони заховають дітей, коли прийдуть Вовки. «Ми ж не можемо залишити їх тут, ви повинні це розуміти». Едді, отдававший собі звіт, що поки розумів дуже мало, дрібними ковтками пив грэф і обходився без коментарів. До нього підійшов Нейл Фарадей (Едді так і не зрозумів, фермер він чи найманий працівник) і сказав, що все зайшло дуже далеко. «Вони ніколи не беруть всіх дітей, розумієш?» Едді хотів запитати, що він думає з приводу людини, що говорить: «Ну, з них мою дружину зґвалтували лише двоє», — але промовчав. Чорнявий вусатий чоловік, що представився як Луїс Хейкокс, сказав Едді, що визнав правоту Тіана Джеффордса. Після зборів він провів не одну безсонну ніч, все обдумав і вирішив, що з Вовками треба битися. Так що якщо потрібна його допомога, він готовий. Щирість і жах, які читалися на обличчі Хейкокса, глибоко зворушили Едді. Він бачив перед собою не екзальтованого підлітка, який не знає, на що йде, але дорослого, розсудливого чоловіка, який, можливо, розумів навіть більше, ніж слід було.


Загалом, вони підходили з питаннями, а йшли без конкретних відповідей, але цілком задоволені почутим. Едді говорив, поки не пересохло в горлі, і дуже швидко відмовився від грэфа на користь холодного чаю, щоб не напитися. Але вони все підходили й підходили. Кеш і Естрада. Стронг і Эчиверия, Уінклер і Спалтер (кузени Оуверхолсера, сказали вони), Фредді Росаріо і Фаррен Поселья... або Фредді Поселья і Фаррен Росаріо?


Кожні десять або п'ятнадцять хвилин факели змінювали колір. Від червоного до зеленого, від зеленого до помаранчевого, від оранжевого до червоного. Глечики з грэфом переходили з рук у руки. Розмови ставали голосніше. Сміх теж. Едді все частіше чув вигуки, щось на зразок «Що б я здох!» — за якими завжди слідував вибух реготу.


Він вишукав в натовпі Роланда, в компанії старого в синьому плащі. Таку огрядну довгу і сиву бороду Едді бачив тільки в телевізійному біблійному серіалі. Казав старий з жаром, не зводячи очей з засмаглого, посіченого вітром особи стрілка. Одного разу торкнувся руки Роланда, потягнув до себе. Роланд слухав, кивав, нічого не говорив, у всякому разі, поки Едді дивився на них. «Але йому цікаво, — зазначив Едді. — Розповідь Сивої Бороди дуже його зацікавив».


Музиканти якраз поверталися на естраду, коли до Едді підійшов ще один чоловік. Той самий, що нагадав йому татуся Картрайта.


— Джордж Телфорд, — представився він. — Нехай у тебе все буде добре, Едді з Нью-Йорка. — Він трохи доторкнувся до лоба кулаком, потім розкрив його і простягнув руку. Він був у ковбойському капелюсі, головному уборі ранчеров, а не в сомбреро, які носили фермери, але долоня його виявилася напрочуд м'яким, мозолі бігли тільки біля основи пальців. «Від віжок, — здогадався Едді. — Повинно бути, це вся його робота».


Едді трохи вклонився:


— Довгих тобі днів і приємних ночей, сей Телфорд. — Ледь не запитав, чи повернулися Адам, Хосс і Маленький Джо в «Пондерозу», але знову вирішив обійтися без дотепів.


— І тобі їх в два рази більше, синку, у два рази більше. — Телфорд подивився на револьвер на стегні Едді, потім погляд повернувся до лиця стрілка. Проникливий і не дуже доброзичливий. — У твого старшого точно такий же, я розумію.


Едді посміхнувся, але промовчав.


— Вейн Оуверхолсер говорить, що ваш ка-бебі продемонстрував блискуче володіння пістолетом. Як я розумію, у цей вечір він у твоєї дружини?


— Начебто так, — відповів Едді. Він прекрасно знав, що «ругер» у Сюзанни. Роланд вирішив, що не варто Джейку їхати в «Рокинг-Бі» озброєним.


— Четверо проти сорока — замало буде, чи не так? — продовжив Телфорд. — Так, замало. А адже зі сходу можуть приїхати і шістдесят. Точно ніхто не пам'ятає, та воно й зрозуміло. Двадцять три роки — довгий термін, спасибі вам, Господь і Людина-Ісус.


Едді посміхнувся і знову промовчав, сподіваючись, що Телфорд знайде іншу тему для розмови. Більш того, сподіваючись, що той просто відвалить.


Не склалося. Гівнюки — вони прилипливі, це, можна сказати, закон природи.


— Зрозуміло, четверо озброєних проти сорока і шістдесяти краще трьох озброєних і четвертого, вітає наближаються ворогів радісними криками. Особливо, якщо їх озброєння великого калібру, сподіваюся, ти чуєш мене.


— Чую тебе чудово, — відповів Едді. Біля платформи, з якої їх представляли жителям міста, Залия Джеффордс щось говорила Сюзанні. І Едді бачив, що Сюзі слухає її з цікавістю. «Їй дісталася фермерська дружина, Роланду — Володар довбаних кілець, а мені? Гівнюк, який виглядає, як татусь Картрайт, а допит веде, як Перрі Мейсон».


— У вас є інша зброя? — запитав Телфорд. — Звичайно ж, повинно бути, якщо ви хочете битися з Вовками. Особисто я думаю, що це божевільна ідея. І не роблю з цього секрету. Воун Эйзенхарт дотримується тієї ж думки...


— Оуверхолсер теж дотримувався, але змінив його, — як би між іншим зауважив Едді. Відпив чаю і подивився на Телфорд поверх чашки, сподіваючись вловити бодай натяк на подразнення. Марно.


— Вейн у нас, що флюгер. — Телфорд розсміявся. — Змінює свою думку то так, то сяк. Так що, молодий сей, він може змінити його ще раз.


Едді хотілося сказати: «Якщо ти думаєш, що ми говоримо про вибори, то марно», — але промовчав, пам'ятаючи наказ Роланда. Рот закритий. Бачити по максимуму. Говорити по мінімуму.


— У вас є скорострелы? — запитав Телфорд. — Чи гранати?


— Так, звичайно, як не бути, — відповів Едді.


— Я ніколи не чув про жінку-стрілкою.


— Невже?


— Або про хлопчика. Навіть якщо він і підмайстер. Як нам дізнатися, що ви ті, за кого себе видаєте? Скажи мені, прошу тебе.


— Ну, на це питання відповісти складно. — Едді безумовно не подобався Телфорд — занадто старий, щоб мати маленьких дітей, які можуть стати здобиччю Вовків.


— Однак люди хочуть це знати, — вказав Телфорд. — І вже, звичайно, до того, як обрушать дах собі на голову.


Едді згадав слова Роланда, що жодній людині не дано відмінити прийняте стрілками рішення. Жителі Кал'ї цього поки не розуміли. Телфорд точно не розумів. Зрозуміло, їм ще належало поставити питання та отримати на них позитивні відповіді; Каллагэн про це згадав, Роланд підтвердив. Три питання. Один з них — щось про допомогу і захист. Едді вважав, що ці питання ще не задані, але задавати їх будуть, коли прийде час, і не в Залі нарад. А відповідати доведеться маленьким людям начебто Посельи і Росаріо, які, може, й знати не будуть, що говорять. Людям, які ризикували дітьми.


— Так хто ти насправді? — гнув своє Телфорд. — Скажи мені, я прошу.


— Едді Дін з Нью-Йорка. Сподіваюся, ти не сумніваєшся в моїй чесності. Дуже сподіваюся, що не сумніваєшся.


Телфорд відступив на крок, посмішка сповзла з обличчя. Едді це порадувало. Страх — не повагу, але, бачить Бог, краще, ніж нічого.


— Ні, ні, ні в якому разі, мій друже! Будь ласка! Але скажи мені... ти коли-небудь стріляв з револьвера, який у тебе на боці? Скажи мені, прошу тебе!


Едді бачив, що Телфорд нехай і боїться його, але не вірить. Можливо, цього б цілком вистачило раніше Едді Діну, жителю Нью-Йорка, щоб зробити якісь зусилля й змусити ранчера-сея повірити, але Едді-стрілець не бачив у цьому сенсу. Тому що бачив перед собою людину, яка твердо вирішила стояти осторонь і спостерігати, як Вовки з Тандерклепа забирають дітей сусідів, а може, людини, яка не вірить в прості і остаточні відповіді, які дає зброю. Едді, однак, знав ці відповіді. Більше того, вони йому подобалися. Він пам'ятав їх єдиний, жахливий день в Ладі, коли він катил коляску Сюзанни під гуркіт божественних барабанів. Він згадав і Френка, і Блескучего, і Топсі Мореплавця, подумав про жінку по імені Мод, встала на коліна, щоб поцілувати одного з психів, підстрелених Едді. Що вона тоді сказала? «Не варто було вам вбивати Вінстона, у нього сьогодні день народження». Щось в цьому роді.


— Я стріляв з револьвера, і з «ругера», — відповів він. — І не треба більше говорити зі мною так, друже мій, немов ми обидва — герої якогось дотепного анекдоту.


— Якщо я хоч чимось образив тебе, стрілок, прошу вибачення.


Едді трохи розслабився. Стрілець. Принаймні сивоусого говнюку вистачило розуму назвати його як має, нехай він у це не вірив.


І тут загриміла музика. Керівник оркестру скинув гітару над головою.


— Слухайте мене, ви всі! Вистачить є! Час танцювати, а то лопнете про обжерливості, це точно!


Йому відповіли радісними криками. А потім — гуркіт вибухів, що змусив Едді опустити руку на руків'я револьвера, як частенько робив Роланд.


— Спокійно, друже мій. Це всього лише вертушки. Дітлахи бавляться, будь певен.


— Це добре, — кивнув Едді. — Вибач.


— Не за що. — Телфорд посміхнувся. Добродушною усмішкою татуся Картрайта, але в усмішці Едді побачив головне: ця людина ніколи не перейде на їхній бік. У всякому разі, до того самого моменту, коли трупи всіх Вовків з Тандерклепа не будуть викладені на загальний огляд в цьому самому Павільйоні. А ось якщо таке трапиться, він заявить, що з самого початку був зі стрілками.


8


Танці тривали до сходу місяця, і в ту ніч жодна хмарина не заважало їй плисти по зоряному небу. Едді станцював з кількома міськими дамами. Двічі вальсировал з Сюзанною на руках, а коли вони танцювали кадриль, вона на диво точно, вправо-вліво, розгорталася на своєму візку. У мінливому світлі смолоскипів її радісне обличчя блищало від поту. Роланд теж танцював, граціозно, але, на думку Едді, без душі. І вже, звичайно, як для Едді, так і для Сюзанни, драматичне завершення свята стало повною несподіванкою. Джейк і Бенні Слайтман не розлучалися, в танцях не брали участь, але одного разу Едді побачив їх стоять на колінах під деревом і грають, як йому здалося, в «ножички».


На зміну танців прийшло спів. Почалося все з музикантів. Спочатку вони виконали любовну баладу, потім якусь швидку пісеньку, практично повністю на діалекті Кал'ї, так що Едді вдавалося розібрати лише окремі слова. Але він зрозумів, що друга пісня дуже фривольна, по криках і гоготу чоловіків і збентежено-заливистому сміху жінок. Деякі з тих, хто постарше, закривали вуха руками.


Після цих двох пісень кілька жителів Кал'ї забралися на естраду, щоб заспівати. Едді подумав, що їм би не вдалося далеко просунутися в телеконкурсі «Запали зірку», але кожного тепло зустрічали і не менш тепло (особливо одну молоду матрону) проводжали, коли вони сходили з естради. Дві дівчинки років по дев'ять, безсумнівно, однояйцеві близнюки, заспівали баладу «Вулиці Кампары», ідеальним дуетом, під акомпанемент одної гітари. Едді вразила тиша, в якій слухали дівчаток жителі Кал'ї. Хоча багато хто з них вже міцно випили, ні один не дозволив собі що-небудь викрикнути. Не вибухали і вертушки. У багатьох, в тому числі і у фермера на ім'я Луїс Хейкокс, по щоках котилися сльози. Якщо б його запитали раніше, Едді відповів, що розуміє, під яким емоційним пресом живе місто. Але він не розумів. Тепер визнавав це, чесно і відверто.


Коли пісня про викрадену жінці і чоловіку ковбоя закінчилася, на якусь мить запанувала повна тиша, мовчали навіть нічні птахи. А потім пішла громова овація. «Якщо б вони прямо зараз приймали рішення, що робити з Вовками, — подумав Едді, — навіть татусь Картрайт не зважився б піти проти всіх».


Дівчатка зробили реверанси і спустилися з естради на траву. Едді думав, що на тому свято і закінчиться, але тут, на його подив, на естраду піднявся Каллагэн.


— Є ще більш сумна пісня, якої навчила мене мати, — і заспівав веселу ірландську пісеньку, яка називалася «Пригости мене ще стаканчиком», не менш похабную, ніж та, що виконав оркестр, але тепер Едді хоча б розумів практично всі слова. І вже тим більше приспів: «Я, звичайно, ляжу в землю, але поки що наливай!»


Сюзанна подкатилась до естраді, разом з коляскою її підняли, поки мешканці Кал'ї плескали Старому. Вона коротко переговорила з трьома гітаристами, одному щось навіть показала на грифі. Вони кивнули. Едді зрозумів, що вони знали або мелодію, або її варіацію.


Натовп з цікавістю чекала, як і Едді. Зрадів, але особливо не здивувався, коли вона заспівала «Служницю вічної печалі». У їхній довгій подорожі цю пісню вона виконувала не один раз. З Джоан Баез Сюзанна, звичайно, конкурувати не могла, але голос переповнювала щирість. І чому б ні? То була пісня жінки, яка залишила свій будинок заради невідомих місць. Коли вона доспівала, паузи, як після балади близнят, не було: все відразу заплескали. Почулися крики: «Ще! Ще!» Але Сюзанна співати більше не стала, лише схилилася в глибокому реверансі. Едді грюкав, поки не захворіли долоні, потім засунув два пальці в рот і засвистів.


І тут, схоже, в цей вечір чудеса ніяк не бажали кінчатися — на естраду піднявся Роланд, в той самий час, коли Сюзанну обережно опускали вниз.


Джейк і його новий приятель стояли поруч з Едді. Бенні Слайтман тримав Ыша на руках. До цього вечора Едді не мав ані найменших сумнівів у тому, що Ыш покусав би будь-кого, за винятком ка-тету Джейка, хто спробував би доторкнутися до нього.


— Він уміє співати? — спитав Джейк.


— Якщо вміє, для мене це новина, — відповів Едді. — Подивимось. — Він не знав, чого чекати від Роланда, але серце в нього калатало дуже сильно.


9


Роланд зняв з себе кобуру з револьвером і пояс-патронташ. Передав Сюзанні, яка взяла їх і тут же затягнула на собі пояс, вище талії. Матерія сорочки натягнулася, і Едді подумав, що груди у неї збільшилася. Потім вирішив, що винне освітлення.


Смолоскипи горіли помаранчевим світлом. Роланд, без револьвера, з вузькими стегнами, виглядав як юнак. Кілька миттєвостей він оглядав мовчазні, чекають особи, і Едді відчув, як рука Джейка, маленька, холодна, ковзнула в його долоню. Хлопчик не міг говорити, про що думає, тому що ті ж думки бродили і в голові Едді. Ніколи він не бачив більш самотньої людини, давно позбавленого радощів і теплоти спілкування з близькими і дорогими йому людьми. На цьому святі (а це було свято, хоч приводом для нього послужила нова біда) і Едді, і Джейк, і Сюзанна, та й багато інші зі всією очевидністю зрозуміли: він — останній. Другого такого немає. Якщо Едді, Сюзанна, Джейк і Ыш і належали до його родовому древу, то відстояли дуже далеко, листочки на кінцях довжелезних гілок, але ніяк не частину стовбура. Далекі нащадки, волею долі опинилися поруч з предком. Роланд ж... Роланд...


«Перестань, — подумки наказав собі Едді. — Ти не хочеш про це думати. У всякому разі, цього вечора».


Роланд повільно схрестив руки на грудях, ледь не звівши разом лікті, щоб покласти долоню правої руки на ліву щоку, а долоню лівої — на праву. Для Едді це рівним рахунком нічого не значило, але ось сімсот або близько того жителів Кал'ї відреагували миттєво: радісним, схвальним ревінням, з яким сама бурхлива овація не йшла ні в яке порівняння. Едді згадався концерт «Роллінг стоунз», на якому йому довелося побувати. Там натовп відреагувала точно так само, коли барабанщик «Стоунзов» Чарлі Уоттс почав вибивати ритм, який міг означати тільки одне: «Стоунзы» збиралися заспівати «Піддату жінку».


Роланд стояв з перехрещеними на грудях руками, з долонями на щоках, поки вони не затихли.


— Нас добре зустріли в Кальє, — почав він. — Слухайте мене, прошу вас.


— Ми говоримо спасибі тобі! — проревели вони. — Ми чуємо тебе дуже добре!


Роланд кивнув і посміхнувся.


— Я і мої друзі побували в далеких краях, і нам ще потрібно багато зробити та побачити. А тепер, поки ми тут, чи будете ви так само відкриті з нами, як ми — з вами?


Едді похолов. Відчув, як напружилися рука Джейка в його руці. «Це ж перший з питань», — подумав він.


Але ще не встиг додумати цю думку до кінця, як вони проревели: «Ага, і спасибі тобі!»


— Ви бачите в нас тих, хто ми є, і приймаєте, що ми робимо?


«А ось і друге питання», — подумав Едді і тепер вже він стиснув руку Джейка. Побачив, як Телфорд і ще один чоловік, Дієго Адамс, багатозначно перезирнулися. Вони розуміли, що відбувається, але нічого не могли змінити. «Занадто пізно, хлопці», — подумав Едді.


— Стрілки! — крикнув хтось. — Справжні стрілки, і ми говоримо, спасибі вам! Дякуємо в ім'я Бога!


Натовп схвально заревіла. Зааплодировала. Під крики: «Спасибі вам», «Ага», «Саме так».


Коли вони заспокоїлися, Едді очікував почути останнє питання, найважливіший: «Просіть ви у нас допомоги і захисту?»


Роланд його не поставив.


— Сьогодні нам пора йти, щоб покласти голову на подушки, бо ми втомилися. Але перед тим як піти, я заспіваю вам одну пісню і станцюю один танець, я це зроблю і, я впевнений, вам знайомі і пісня, і танець.


Вони радісно заволали. Знали, про що він говорив, це точно.


— Я теж знаю, і вони мені подобаються, — продовжив Роланд з Гилеада. — Знаю, вони дуже давні, і ніколи не думав, що коли-небудь почую «Пісню рису», тим більше у власному виконанні. Тепер я став старшим, це точно, і вже не такий прудкий, як раніше. Тому вибачте, якщо я десь зіб'юсь в танці.


— Стрілець, ми говоримо спасибі тобі! — вигукнув жіночий голос. — Величезну відчуваємо радість, ага!


— Хіба я не відчуваю те ж саме? — м'яко запитав стрілець. — Хіба не я ділюся з вами своєю радістю та водою, яку приніс в руках і серце?


— Даємо тобі зелені паростки, — проревели у відповідь жителі Кал'ї, і Едді відчув, як по спині біжить холодок, а очі наповнюються сльозами.


— Господи, — мовив Джейк. — Він так багато знає...


— Даю вам радість рису, — вигукнув Роланд.


Ще мить постояв у помаранчевому світлі, немов збираючись з силами, потім почав танцювати щось середнє між джигою і степом. Спочатку повільно, дуже повільно, каблук — мисок, каблук — мисок. Знову і знову його підбори вдаряли об підлогу, мов кулаки — по кришці труни, але тепер у цих ударах з'явився ритм. Спочатку тільки ритм, але потім... По мірі того, як ноги стрілка набирали швидкість, це вже був не просто ритм — драйв. Іншого слова Едді підібрати не міг.


До них приєдналася Сюзанна. Усміхнена, з великими від здивування очима.


— Боже, Едді! — видихнула вона. — Ти знав, що він на таке здатний? Міг уявити собі, що він це може?


— Ні, — відповів Едді. — Не мав ні найменшого уявлення.


10


Все швидше рухалися ноги стрілка в розбитих, подертих чоботях. Ще і ще швидше. Він все чітко відбивав ритм, і Джейк раптом усвідомив, що цей ритм він вже чув. У Нью-Йорку, під час першого Стрибка. Перед тим як він зустрів Едді, повз нього пройшов молодий негр в навушниках і з плеєром. Його ноги в сандалях рухалися в такт музиці, яку він слухав, а собі під ніс він наспівував щось на кшталт: «Ча-да-ба, ча-так-бак!» І ось цей самий ритм Роланд вибивав зараз на естраді, а кожне «Бак!» супроводжувалося різким ударом каблука про дерев'яну дошку.


Навколо них люди почали плескати. Не в такт, так швидко руки рухатися не могли. Плескати і розгойдуватися. Жінки в спідницях підняли їх і почали похитувати з боку в бік. На всіх обличчях, молодих і старих, Джейк бачив одне й те ж — щиру радість. «Ні, не просто радість, — подумав він і згадав фразу, якої його вчителька англійської мови характеризувала ті книги, які відразу ставали близькими: «Захват абсолютного впізнавання».


На обличчі Роланда заблищав піт. Він опустив схрещені руки і почав плескати. При кожному бавовні жителі Кал'ї скандували одне і те ж слово: «Кам!.. Кам!.. Кам!.. Кам!..» У Джейка майнула думка, що цим словом деякі хлопці називали сперму, і вирішив, що це не може бути збігом.


«Звичайно ж, ні. Як і те, що зустрінутий мною негр пританцьовував під цей ритм. Це все Промінь, це все дев'ятнадцять».


— Кам!.. Кам!.. Кам!..


Едді й Сюзанна вже аплодували і скандували. Бенні плескав і скандував. Джейк приєднався до них.


11


У підсумку Едді так і не зрозумів слів «Пісні рису». Не з-за діалекту, Роланда-то він добре розумів, а через швидкість, з якою слова злітали з його губ. Один раз таке з ним вже було. Коли ті-ві побачив тютюновий аукціон десь в Південній Кароліні. Так от, аукціоніст говорив так швидко. Слова жорстко заганялися в рамки пісні, коверкались, якщо ніяк не вміщалися в цих рамках. В принципі це була навіть не пісня — декламація або вуличний хіп-хоп. Більш точного визначення Едді підібрати не міг. І весь цей час ноги Роланда вибивали заданий ритм по дошках естради, а натовп аплодувала і скандував: «Кам, кам, кам, кам».


І ось що зміг вловити Едді:


Кам-кам-каммала,


Рис, рис я садила.


В землю опускала,


Насіння проростало.


Насіння я садила,


«Ориса», — наспівувала.


Тягнися лист зелений,


Рости рис сильний.


Тягнися лист зелений,


Кам-кам-каммала.


Кам-кам-каммала,


Рости рис сильний.


Ось під небесами


Травичка здалася,


Кам-кам-каммала,


Вище піднімалася,


Точно ліс зелений.


Під його покровом


Хлопець і дівчина


Довго цілувалися,


Довго милувалися


Вони під небесами,


Кам-кам-каммала,


Не дарма рис садила...


За першими двома послідували ще як мінімум три куплети. До того часу Едді вже перестав розрізняти слова, але загальний сенс, правда, зрозумів: навесні молоді чоловік і жінка саджають рис і дають життя дитині. Темп пісні, і без того швидкий, все прискорювався. Слова зливалися воєдино, руки глядачів рухалися з неймовірною швидкістю. А каблуки Роланда повністю зникли з виду. Якби за Едді не бачив усе це на власні очі, то сказав би, що танцювати з такою швидкістю неможливо, особливо після щільного обіду.


«Скинь обороти, Роланд, — подумав він. — Ми ж не зможемо зателефонувати 911, якщо тебе раптом вхопить грець».


Потім, за якимось сигналом, який Едді, Сюзанна і Джейк не вловили, Роланд замовк, і жителі Кал'ї, переставши плескати, скинули руки до неба і різко посунули стегна вперед, як в статевому акті. «КАММАЛА!» — пролунало у Павільйоні, і настала тиша.


Роланд похитнувся, піт градом котився в нього по щоках і лобі... і впав зі сцени в натовп. У Едді тьохнуло серце. Сюзанна скрикнула і покотила до стрілку. Джейк встиг її зупинити, схопившись за одну з ручок за кріслом.


— Я думаю, це частина шоу! — вигукнув він.


— Так, я теж в цьому впевнений, — підтримав його Бенні Слайтман.


Натовп радісно ревла і аплодувала. Роланда передавали одна одній на витягнутих руках. А свої стрілок простяг до зірок. Його груди високо здіймалися. Не вірячи своїм очам, Едді спостерігав, як Роланд пливе до них, немов на гребені хвилі.


— Роланд співає, Роланд танцює, — він похитав головою, — а для повного щастя ще й стрибає зі сцени в натовп, як Джой Рамон[36].


— Про кого ти говориш, солоденький? — спитала Сюзанна.


Едді похитав головою.


— Не важливо. Але цей стрибок вже нічим не перекрити. Він точно вінчає свято.


Едді не помилився.


12


Через півгодини четверо вершників повільним кроком їхали по головній вулиці Кал'ї Брін Стерджис. Один — загорнутий в salide. При кожному видиху з рота вилітали хмари пари. Зірки нагадували осколки діамантів, найяскравіше сяяли Стара Зірка і Стародавня Матір. Джейк разом зі Слайтманами вже поскакав на ранчо «Рокинг Бі» Эйзенхарта. Каллагэн їхав трохи попереду трьох мандрівників. Але, перш ніж вони рушили в путь, наполіг, щоб Роланд загорнувся в товсте ковдру.


— Ти ж сказав, що до твого дому менше милі... — спробував заперечити Роланд.


— І що з того? Хмари пішли, ніч дуже холодна, дивись, от-от випаде сніг, а такий каммалы я, скільки тут живу, не бачив.


— І скільки ти тут живеш? — спитав Роланд.


Каллагэн похитав головою.


— Не знаю. Чесне слово, стрілок, не знаю. Можу сказати, коли потрапив сюди... взимку 1983 року, через дев'ять років, як покинув Салемс-Лот. Через дев'ять років, як зі мною сталося ось це. — Він підняв вкрите шрамами руку.


— Схоже на опік, — сказав Едді.


Каллагэн кивнув, але більше говорити про це не став.


— У будь-якому випадку час тут інше, як ви вже, напевно, знаєте.


— Воно в русі, — обізвалась Сусанна. — Як стрілка компаса.


Роланд, загорнувшись у ковдру, на прощання перекинувся з Джейком парою слів... і не тільки. Едді почув, як щось дзенькнуло, що передається підмайстрові. Може, гроші.


Джейк і Бенні поїхали в темряву пліч-о-пліч. Коли Джейк повернувся і помахав рукою, у Едді защеміло серце. «Господи, ти ж не його батько», — подумав він, але все одно розлучався з Джейком, як із сином.


— З ним нічого не трапиться, Роланд? — Едді очікував миттєвого: «Зрозуміло, немає», — щоб відразу ж заспокоїтися. Тому довге мовчання стрілка ще сильніше розхвилювала його.


Нарешті Роланд відповів: «Будемо на це сподіватися», — і більше про Джейка Чемберзе в цей вечір не згадували.


13


Вони під'їхали до церкви, низькому дерев'янному будівлі з хрестом над дверима.


— І чиїм ім'ям названа твоя церква, батько? — спитав Роланд.


— Непорочної Богоматері.


Роланд кивнув.


— Це добре.


— Ви відчуваєте? — запитав Каллагэн. — Хто-небудь з вас його відчуває? — Про що мова, він не міг говорити.


Роланд, Едді й Сюзанна застигли на добру хвилину. Потім Роланд похитав головою.


Каллагэн задоволено кивнув.


— Він спить, — потім квапливо додав: — Кажу Богу дякую.


— Що там, однак, є. — Едді кивнув у бік церкви. — Схоже... ну, не знаю, тисне, як гиря.


— Так, — погодився Каллагэн. — Як гиря. Але сьогодні він спить. Спасибі тобі, Господи, — і він накреслив хрест в морозному повітрі.


В кінці широкої доріжки (вирівняна, втоптана земля, з обох боків обсаджена акуратно підстриженими кущами) стояв ще один дерев'яний будинок. У ньому і жив Каллагэн.


— Цього вечора ти розповіси нам свою історію? — спитав Роланд.


Каллагэн подивився на змарніле, стомлене обличчя стрілка і похитав головою.


— Не скажу ні слова, сей. Навіть якби вечір не здавався таким довгим. Таке ночами не розповідають. Вранці, за сніданком, до того, як ти і твої друзі підете по своїх справах... тебе це влаштує?


— Ага, — відповів Роланд.


— А якщо він прокинеться цієї ночі? — спитала Сюзанна, подивившись на церкву. — Прокинеться і відправить нас в Стрибок?


— Тоді ми підемо в Стрибок, — відповів Роланд.


— Ти знаєш, що з ним робити, чи не так? — спитав Едді.


— Мабуть, — відповів Роланд. І вони рушили стежкою до будинку.


— Твоя розмова зі старим Менні як-то з цим пов'язаний? — спитав Едді.


— Мабуть. — Роланд повернувся до Каллагэну. — Скажи мені, батько, куля коли відправляв тебе Стрибок? Ти знаєш, про що я кажу, чи не так?


— Знаю, — кивнув Каллагэн. — Двічі. Один раз в Мексику. Маленьке містечко, який називався Лос-Сапатос. А одного разу... думаю... в замок Короля. І коли мені вдалося повернутися, повинен шанувати себе щасливчиком.


— Про яку Королі ти говориш? — спитала Сюзанна. — Артурі Эльдском?


Каллагэн похитав головою. Шрам на лобі налився кров'ю.


— Краще не будемо зараз про це. Вночі. — Він сумно глянув на Едді. — Скоро з'являться Вовки. Це жахливо. А тут прийшов молодий чоловік і каже мені, що «Ред Сокс» знову програли національний чемпіонат... «Ситизенс»?


— Боюся, що так. — І, слухаючи його розповідь про перипетії фінального матчу (сама гра мало про що говорила Роланду, нехай і віддалено нагадувала «Окуляри» або, як деякі називали, «Ворітця»), вони дісталися до будинку Каллагэна. Його домоправительниця не вийшла зустрічати гостей, але залишила на камінній полиці для підігрівання їжі казанок з гарячим шоколадом.


Коли вони пили його, Сюзанна повернулася до стрілку.


— Залия Джеффордс розповіла мені дещо цікаве, Роланд.


Він запитливо зігнув брову.


— З ними живе дід її чоловіка. Вважається найстарішим жителем Калья Брін Стерджис. Тіан і старий багато років не дуже ладнають, Залия вже і не пам'ятає, з-за чого вони погавкалися, так давно це було, але у неї з ним хороші стосунки. Вона каже, що в останні пару років дід все частіше впадає в старечий маразм, але у нього трапляються світлі дні. І тоді заявляє, що бачив одного з цих Вовків. Мертвим. — Вона помовчала. — Заявляє, що вбив його сам.


— Присягаюся своєю душею! — вигукнув Каллагэн. — Не можеш ти такого казати!


— Як бачиш, кажу. Вірніше, каже Залия.


— Цю історію варто послухати, — Роланд кивнув. — Це сталося в останній прихід Вовків?


— Ні, — похитала головою Сюзанна. — Та не в передостанній, коли Оуверхолсер був ще дитиною. У попередній раз.


— Тобто сімдесят років тому, коли вони приходять кожні двадцять три роки? — уточнив Едді.


Сюзанна кивнула.


— Але він вже тоді був дорослим. Він розповів Залии, що п'ять або шість чоловік зачаїлися на Західній дорозі, чекаючи появи Вовків. Серед них був і дід Тіана. І вони вбили одного Вовка.


— І ким же він опинився? — спитав Едді. — Як виглядав без маски?


— Вона не сказала, — обізвалась Сусанна. — Не думаю, що він їй розповів. Але ми повинні...


Її перервав гучний хропіння. Едді й Сюзанна здивовано обернулися. Стрілець заснув. Підборіддя впав на груди. Руки він схрестив, немов заснула, думаючи про танці. І про рисі.


14


У будинку була лише одна вільна спальня, так що Роланда уклали з Каллагэном. А ось Едді і Сюзанні пощастило: вперше вони могли провести ніч удвох в ліжку і під дахом. І вони не дуже втомилися, щоб не скористатися такою можливістю. Потім Сюзанна відразу ж відключилася, а Едді якийсь час лежав без сну. Обережно послав уявний сигнал у напрямку церкви Каллагэна, сподіваючись доторкнутися до заховану в ній Магічного кристалу. Розумів, що ідея ця не з кращих, але нічого не міг з собою вдіяти. Нічого не відчув. Точніше, не відчув нічого перед чимось.


«Я можу його розбудити, — подумав Едді. — Дійсно можу».


Так, а людина, в якої болить зуб, може вибити його молотком, але чому ти повинен слідувати його прикладу?


«Нам все одно доведеться його розбудити. Думаю, без нього не впораємося».


Можливо, але для цього буде інший день. А цьому треба дати спокійно закінчитися.


Але поки ще Едді все ніяк не міг розстатися з цим днем. Уривчасті образи миготіли в голові, спалахували, як осколки дзеркала під яскравим сонцем. Калья, що лежить під затягнутим хмарами небом, сіра стрічка Девар-Тете Уайе. Зелені рисові поля на березі. Джейк і Бенні Слайтман, переглядывающиеся і раптом починають сміятися. Смуга зеленої трави, прохід від головної вулиці до Павільйону. Міняють колір смолоскипи. Ыш, кланяющийся і говорить: «Эльд! Спасибі!» Роланд, задає питання, два з трьох. Удари його каблуків про дерев'яні дошки — спочатку повільні, потім прискорювані, ноги, рухаються в неймовірному темпі. Роланд, плескають, спітнілий, усміхнений. Проте очі його не посміхалися, ці сині очі залишалися такими ж холодними, як і завжди.


Але як він танцював! Великий Боже, як же він танцював при світлі смолоскипів!


«Кам-кам-каммала, рис, рис я садила!» — подумав Едді.


Поруч з ним застогнала Сюзанна: що їй снилося.


Едді повернувся до неї, просунув руку під її рукою, щоб охопити долонею груди. Встиг подумати про Джейка. Ці ранчери, нехай тільки спробують не прийняти його, як повинно. Інакше їм доведеться гірко про це пошкодувати.


Едді заснув. Йому нічого не снилося. Тим часом ніч рухалася назустріч дню, місяць села, а прикордонний світ поволі повертався, як зупиняються стрілки годин.


## Глава 2


Сухий скрут


1


Роланд прокинувся десь за годину до світанку від чергового страшного сну. Ріг. Що-то щодо рогу Артура Эльдского. Поруч з ним на великому ліжку спав Старий. Похмуре обличчя говорило за те, що і йому сниться щось малоприємне. Шкіру лоба перекосило, «зламавши» поперечину шраму-хреста.


Розбудила Роланда біль, а не сон про розі, выскользнувшем з руки Катберта, коли його давній друг впав. Біль починалася біля стегон і йшла вниз, до самих кісточок. Біль ця асоціювалася з яскравими вогненними кільцями. Так він розплачувався за вчорашній танець. Якщо б цим все і закінчилося, він міг би вважати, що легко відбувся, але Роланд знав: це лише початок і каммала дорого йому обійдеться. І розумів, що це не ревматизм, достававший його останні кілька тижнів: так тіло завжди реагувало на сиру погоду осені, що наближається. Він бачив, що його щиколотки, особливо права, почали розпухати. Те ж відбувалося і з колінами. Стегна поки виглядали як раніше, але, поклавши на них руки, він відчував зміни, що відбуваються під шкірою. Ні, це не ревматизм, донимавший Корту в останній рік, змушуючи коротати дощові дні біля палаючого вогнища. Це артрит, більш того, найгірша його форма, сухий скрут, і Роланд знав, що з ніг він незабаром перекинеться на руки. Стрілок з радістю віддав би хвороби праву руку, якщо б вона цим не задовольнилася. Він багато чому навчив праву руку після того, як омароподобные тварі відгризли два пальці, але вона вже не могла стати колишньою. Та тільки з хворобами таке не проходило. Жертви їх не задобрювали. Артрит, якщо вже починався, пожирав всі суглоби.


«У мене, можливо, залишився рік, — думав він, лежачи поруч зі сплячим священиком зі світу Едді, Сюзанни і Джейка. — А може, навіть два».


Ні, не два. Можливо, не було й одного. Як там говорив Едді? «Годі дурити собі голову». Едді знав багато приказок свого світу, але одна була особливо гарна. Особливо доречна.


Ні, він все одно буде йти до Вежі, навіть якщо Старина Артрит позбавить його здатності стріляти, сідлати коня, відрізати смужку шкіри, нарубати дрова для багаття. Він буде йти до кінця. Але як не подобалася йому така ось картина: він тягнеться позаду, у повній залежності від інших, можливо, прив'язаний до сідла віжками, тому що руки не можуть вхопитися за луку сідла. Якір, гальмуючий всіх. І їм не вдасться розгорнути парус, якщо раптом буде потрібно різко збільшити швидкість.


«Якщо до цього дійде, я покінчу із собою».


Але він знав, що не покінчить. Тому що не міг на таке піти. «Годі дурити собі голову».


Ця думка перекинула місток до Едді. З ним потрібно поговорити про Сюзанну, і негайно. З цим він прокинувся і, можливо, заради цього зможе перетерпіти біль. Неприємний, звичайно, розмова, але його не уникнути. Едді пора дізнатися про існування Міа. Тепер, коли вони в місті, в будинку, піти їй буде набагато складніше, але вона все одно буде йти. З потребами дитини і власними бажаннями вона могла боротися з тим же успіхом, як Роланд — з болем, окольцевавшей стегно і коліно правої ноги і обидві щиколотки, але ще не дісталася до рук. Якщо Едді не попередити, може статися жахливий. А якраз зараз їм не потрібні нові проблеми. Їх поява могло привести до катастрофи.


Роланд лежав на ліжку, скутий пульсуючими кільцями болю, і спостерігав за светлеющим небом. А світлішати воно тепер початок не на сході, а на південь.


Місце сходу сонця теж змістилося.


2


Домоправительку, симпатичну жінку років сорока, звали Розалита Мунос, і побачивши, як Роланд йде до столу, вона сказала:


— Одна чашка кави, а потім підеш зі мною.


Каллагэн пильно подивився на Роланда, коли вона пішла до плити за кавником. Едді й Сюзанна ще не стали, так що за кухонним столом вони сиділи удвох.


— Дошкуляють болю, сер?


— Це всього лише ревматизм, — відповів Роланд. — Передається з покоління в покоління по батьківській лінії. До полудня полегшає, яскраве сонце і сухе повітря того посприяють.


— Щодо ревматизму можеш мені не розповідати, — відповів Каллагэн. — Скажи Богу дякую, якщо це ревматизм, а не щось гірше.


— Я кажу, — потім додав, повернувшись до Розалите, яка принесла димлячі гуртки: — І тобі теж спасибі.


Вона поставила гуртки на стіл, зробила реверанс і соромливо подивилася на нього.


— Ніколи не бачила, щоб хтось виконав танець рису краще тебе, сей.


Роланд кисло посміхнувся.


— За що і користуюсь цим ранком.


— Я тебе поставлю на ноги, — відповіла вона. — У мене є котяче масло, чудодійний засіб. Спочатку знімає кульгавість, потім біль. Запитай батька.


Роланд повернувся до Каллагэну. Той кивнув.


— Тоді я вірю. Спасибі, сей.


Вона знову зробила реверанс і вийшла з кухні.


— Мені потрібна карта Кал'ї, — заговорив Роланд, як тільки вони залишилися одні. — Нехай груба, але досить точна, особливо у відстанях. Ти зможеш намалювати її мені?


— Ні в якому разі, — без запинки відповів Каллагэн. — Картку не намалюю, навіть якщо ти приставиш револьвер до моєї голови. Немає у мене таких здібностей. Але я знаю, у кого вони є. — Він підвищив голос: — Розалита! Розі! Зайди на хвилину, будь ласка!


3


Двадцять хвилин потому Розалита рішуче взяла Роланда за руку. Привела в комору і закрила двері.


— А тепер знімай штани, прошу тебе. Не соромся, я сумніваюся, що побачу щось новеньке, якщо, звичайно, у чоловіків в Гилеаде і Внутрішніх феодах те ж саме пристрій, що і у всіх інших.


— Те ж, — запевнив її Роланд і скинув штани.


Сонце вже встало, але Едді й Сюзанна ще не піднялися. Роланд не поспішав їх будити, розуміючи, що попереду буде багато днів, коли не доведеться відіспатися досхочу. Тому в цей ранок він і вирішив дозволити їм насолодитися м'якою постіллю, дахом над головою і можливістю відгородитися від усього світу зачиненими дверима.


Розалита, тримаючи в руці пляшку зі світлою маслянистою рідиною, присвистнула. Подивилася на праве коліно Роланда, потім лівою долонею, сухою і гарячою, і доторкнулась до правого стегна. Він сіпнувся від її дотику, нехай і легкого, як пух.


Вона підвела на нього очі. Темно-коричневі, майже чорні.


— Це не ревматизм. Артрит. Той, що поширюється дуже швидко.


— Ага, і там, звідки я родом, його називали сухий скрут. Ні слова батька чи моїм друзям.


Темні очі пильно дивилися на нього.


— Довго тобі це в секреті не зберегти.


— Я чую тебе дуже добре. Але, поки є можливість, нехай це залишиться моєю таємницею. І ти мені допоможеш.


— Ага, — кивнула вона. — Не бійся. Від мене ніхто нічого не дізнається.


— Я кажу спасибі тобі. Так мені це допоможе?


Розалита подивилася на пляшку і посміхнулася.


— Ага. Це м'ята і деякі болотні трави. Але головний секрет — котяча жовч. Всього три краплі на пляшку, будь певен. Це гірські кішки, які приходять з пустелі, з боку великої темряви. — Вона нахилила пляшку, плеснула маслянистої рідини на долоню. В ніс Роланда вдарив запах м'яти, на нього наклався інший запах, настільки сильний, але неприємний. Так, подумав стрілець, можливо, це запах жовчі пуми, або когуара, або якогось іншого звіра, якого називають тут гірської кішкою.


Коли вона нахилилася і почала втирати рідина в колінні чашечки, немов обдало вогнем. Роланд ледь не скрикнув: коліна просто прожарювалася. Але незабаром жар спав, а разом з ним в значній мірі пішла і біль.


Закінчивши розтирати його тіло, вона запитала:


— Як себе почуваєш, стрілець-сей?


Замість того щоб відповідати словами, він притиснув її до свого оголеного тіла і міцно обійняв. Вона, анітрохи не бентежачись, обхопила його руками й прошепотіла на вухо:


— Якщо ти той, за кого себе видаєш, ти не повинен дозволити їм забрати дітей. Жодного. І не звертай уваги на те, що говорять великі шишки, начебто Эйзенхарта і Телфорд.


— Ми зробимо все, що в наших силах, — відповів він.


— Добре. Спасибі тобі. — Вона відступила назад, поглянула вниз. — Одна частина твого тіла не страждає ні артритом, ні на ревматизм. І виглядає дуже непогано. Може, пані буде дозволено поглянути на неї сьогодні ввечері, стрілок, під місяцем, і познайомитися з нею ближче.


— Може, й буде, — відповів Роланд. — Ти мені даси пляшку цього зілля, щоб я міг возити його з собою, роз'їжджаючи по Кальє, або воно занадто дороге?


— Ні, не дороге. — Все ще фліртуючи, Розалита чарівно посміхнулася Роланду. Але тут же обличчя стало серйозним. — Але, думаю, допомагає воно тільки тимчасово.


— Я знаю, — кивнув Роланд. — Але це і не важливо. Ми завжди лише відтягаємо неминуче, але, зрештою, природа бере своє.


— Ага, — погодилася вона. — Так завжди і буває.


4


Коли, застібаючи ремінь, Роланд вийшов з комори, він почув ворушіння нагорі. За голосом Едді, слів він не розібрав, пішов сонний жіночий сміх. Каллагэн стояв біля плити, наливав у чашку кави. Роланд підійшов до нього.


— Я бачив кущі обліпихи зліва від доріжки, що веде від церкви до твого дому.


— Так, вона вже дозріла. У тебе гострі очі.


— Зараз мова не про очі. Я йду туди, щоб набрати повну капелюх ягід. Мені б хотілося, щоб Едді приєднався до мене, поки його дружина з'їсть яйце або два. Зробиш?


— Думаю, що так, але...


— От і чудово. — З тим Роланд і вийшов з хати.


5


Коли прийшов Едді, Роланд вже набрав полшляпы і з'їв кілька пригорщів помаранчевих ягід. Біль на подив швидко йшла з кісточок, коліна, стегна. Збираючи ягоди, він задався питанням, а скільки б віддав Корт за пляшку котячого масла Розалиты Мунос.


— Слухай, ці ягоди виглядають, як воскові фрукти, якими моя мати прикрашала будинок на кожен День подяки. — Едді підозріло заглянув у капелюх. — Ти впевнений, що їх можна їсти?


Роланд дістав з капелюха ягоди обліпихи розміром мало не з подушечку його пальця, сунув Едді в рот.


— За смаком схожа на віск, Едді?


Очі Едді раптово широко розкрилися.


— Схоже на журавлину, тільки солодший. Цікаво, Сюзі вміє пекти оладки? Навіть якщо не вміє, готовий сперечатися, що домоправительниця Каллагэна...


— Послухай мене, Едді, — перервав його стрілок. — Слухай уважно і не давай волі емоціям. Заради свого батька.


Едді, він вже тягнувся до ягід на кущі, опустив руку, подивився на Роланда. З байдужим обличчям. В ранковому світлі Роланд бачив, наскільки старше виглядає тепер Едді. Ніби подорослішав на добрий десяток років.


— В чому справа?


Роланд, довго зберігав цей секрет, вибираючи оптимальний момент для того, щоб поділитися ним з Едді, зазначив, що його розповідь не сильно того здивував.


— Як давно ти про це знаєш?


Звинувачують нотки в питанні були геть відсутні.


— Напевно? З того самого моменту, як побачив її, йде в ліс. Побачив, як вона їла... — Роланд затнувся, — ...побачив, що вона їла. Почув, як вона розмовляла з людьми, яких не було. А підозрював набагато довше. Чи не з самого Лада.


— І не сказав мені.


— Ні. — Ось зараз, подумав Роланд, Едді дасть собі волю. Висловиться по повній програмі. І помилився.


— І ти хочеш знати, злюся я, чи не так? Збираюся влаштувати скандал?


— Збираєшся?


— Ні, я не злюся, Роланд. Роздратування, можливо, відчуваю, і до смерті боюся за Сюзі, але з чого мені злитися на тебе? — Тепер вже затнувся Едді. А коли заговорив знову, відчувалося, що слова даються йому важко, але він їх виголосив: — Ти ж мій старший, чи не так?


— Так, — кивнув Роланд. Простягнув руку, поклав Едді на плече. Здивувався виникло у нього бажання, ні, потреби, все пояснити. Але встояв. Якщо Едді визнавав його не просто старшим, а своїм старшим, йому не залишалося нічого іншого, як і вести себе відповідно. — Ти начебто і не вражений моїми новинами.


— Ну, я здивований, — відповів Едді. — Може, не вражений, але... — Він зірвав кілька ягід, кинув у капелюх Роланда. — Щось я бачив, розумієш? Іноді вона блідла як крейда. Іноді морщилася і хапалася за живіт. А на запитання відповідала, що її здуває. І грудях у неї стали більше. Я в цьому впевнений. Але, Роланд, у неї як і раніше місячні. Десь близько місяця тому я бачив, як вона заривали ганчірки, і вони були в крові. Просякнуті кров'ю. Як таке може бути? Якщо вона завагітніла, коли ми «витягували» Джейка, відволікаючи демона мовця кола, тоді вона повинна бути на п'ятому, може, на шостому місяці. Навіть з урахуванням того, що діється тут з часом.


Роланд кивнув.


— Я знаю про її місячні. І це вирішальний доказ, що дитина не твій. Суті, яке вона виношує, жіноча кров не потрібна. Роланду згадалося, як Міа стиснула жабу, роздавила в кулаці. Випила чорну жовч. Злизала з пальців, як солодкий сироп.


— А воно... — Едді вже зібрався покласти в рот ягоди обліпихи, але передумав, кинув у капелюх Роланда. Стрілець подумав: має пройти час, перш ніж Едді знову з'явиться апетит. — Роланд, воно буде виглядати, як людський дитина?


— Я майже впевнений, що ні.


— Тоді як?


Перш ніж стрілок встиг утримати слова, вони зірвалися з губ:


— Краще не згадувати диявола.


Едді пересмикнуло. Обличчя стало мертвотно-білим.


— Едді? Ти в порядку?


— Ні, — відповів Едді. — Я безумовно не в порядку. Але я і не збираюся грюкнути в непритомність, як одна дівчина на концерті Енді Гібба. Так що ж нам робити?


— Зараз — нічого. Нам є чим зайнятися.


— Це точно, — зітхнув Едді. — Сюди через двадцять чотири дні заявляться Вовки, якщо я не помилився в підрахунках. У Нью-Йорку... хто знає, який там нині день? Шосте червня? Десяте? Напевно до п'ятнадцятого липня часу там залишилося менше, ніж вчора. Але, Роланд, якщо вона виношує не людини, ми не можемо гарантувати, що її вагітність триватиме дев'ять місяців. Вона може розродитися і в шість. Чорт, так вона може розродитися завтра!


Роланд кивнув і промовчав. Цю частину шляху Едді пройшов сам, міг пройти і залишилася.


І він пройшов.


— Ми безсилі, так?


— Так. Ми можемо спостерігати за нею, але не більше того. Ми навіть не можемо захистити її від усього, бо вона здогадається, чим це викликано. І вона нам потрібна. Для того щоб стріляти, коли до цього дійде; але раніше нам доведеться підготувати декого з місцевих, навчити користуватися зброєю, яка в них є. Швидше за все це будуть луки. — Роланд поморщився. Врешті-решт йому вдалося скласти іспит Корту, стріли досить точно влучили в мішень, але його душа не лежала ні до цибулі, ні до арбалету. Цього зброї віддавав перевагу Джеймі Декарри — не він.


— Так ми збираємося битися з Вовками?


— Так, звичайно.


Едді посміхнувся. Незважаючи на звалилися на нього жахливі новини. Таким він був. Роланд бачив та радів.


6


Коли вони поверталися до дому Каллагэна, Едді запитав стрілка:


— Мені ти все виклав, Роланд, чому не сказати їй?


— Не впевнений, що розумію тебе.


— Думаю, розумієш.


— Нехай так, але відповідь тобі не сподобається.


— Я чув від тебе самі різні відповіді і можу сказати, що мені подобався тільки один з п'яти. — Едді задумався. — Ні, це я загнув. Може, один із п'ятдесяти.


— Кличе себе Мією — на Високому Складі у цього слова одне значення: мати — знає, що виношує дитину, хоча навряд чи розуміє, який це дитина.


Едді мовчав, переварюючи інформацію.


— Як би те ні було, Міа вважає його своєю дитиною і має намір захищати усіма доступними засобами. Якщо для цього доведеться встановити контроль над тілом Сюзанни, ти ж пам'ятаєш, як Детта Волкер іноді брала верх над Одетт Холмс, вона це зробить, якщо зможе.


— І швидше за все зможе, — похмуро сказав Едді. Потім подивився на Роланда. — Так ти мені кажеш... поправ мене, якщо я помиляюся... Ти не хочеш сказати Сюзі, що вона виношує монстра, побоюючись, що, дізнавшись про це, вона буде менш повноцінним стрільцем?


Роланд міг би пом'якшити цей суворий висновок, але вирішив, що не варто. Тим більше що Едді не грішив проти істини.


— А якщо що-небудь зміниться за наступний місяць? — продовжив Едді. — Якщо у неї почнуться перейми і вона розродиться істотою з пекла... вона ж буде абсолютно до цього не готова. Не зрозуміє, що з нею відбувається.


Роланд зупинився в двадцяти футах від будинку Каллагэна. Через вікно побачив, що той розмовляє з двома підлітками, хлопчиком і дівчинкою. Навіть з такої відстані було видно, що вони — близнюки.


— Роланд?


— Ти все правильно говориш, Едді. А є якийсь вихід? Якщо так, я сподіваюся, що ти його знайдеш. Час вже не особа на воді, як ти сам казав. Час стало дорогим товаром.


Він очікував, що Едді вибухне, видасть щось фірмове кшталт «Поцілуй мене в зад» або «Нажрись гівна і здохни». Але Едді лише дивився на нього. Пильно і навіть з жалістю. Шкодував він, звичайно, Сюзанну, але в якійсь мірі і їх обох. Стояли перед будинком священика та плетущих змова проти одного з тета.


— Я в усьому тебе підтримаю, — прийняв рішення Едді, — але не тому, що ти — мій старший, і не тому, що одному із цієї двійні належить повернутися з Тандерклепа безмозким. — Він вказав на близнюків, з якими Каллагэн розмовляв у вітальні. — Я б віддав всіх дітей цього міста за дитину, яку виношує Сюзі. Якщо б це була дитина. Моя дитина.


— Знаю, — кивнув Роланд.


— Я піду на це заради троянди, — продовжив Едді. — Роза — єдине, заради чого я готовий ризикнути Сюзанною. Але тим не менше ти повинен мені пообіцяти... якщо щось піде не так... якщо у неї почнуться сутички або ця Міа спробує захопити контроль над тілом, ми спробуємо її врятувати.


— Я б за будь-яких обставин спробував її врятувати, — відповів Роланд, і тут же перед його уявним поглядом виникло кошмарне бачення, лише на мить, але ясне і чітке: Джейк, повисла над прірвою в горах.


— Ти в цьому клянешься? — спитав Едді.


— Так, — відповів Роланд, дивлячись в очі Едді. А внутрішнім зором бачив, що падає в прірву Джейка.


7


Вони підійшли до дверей якраз в той момент, коли Каллагэн відкрив її, проводжаючи підлітків. І Роланд подумав, що ніколи в житті не бачив таких гарних дітей. Синяво-чорне волосся, у хлопчика до плечей, у дівчинки — забрані білою стрічкою, до лопаток. Темно-сині очі. Молочно-біла шкіра, червоні чуттєві губи. Розсип веснянок навколо перенісся. Наскільки міг сказати Роланд, навіть веснянки, і ті були у них однакові. Вони переводили погляди з нього на Едді, потім на Сюзанну — біля дверей кухні, з посудним рушником в одній руці і кухлем для кави в інший. На обличчях читалися цікавість і здивування. Роланд бачив у їхніх очах обережність, але не страх.


— Роланд, Едді, я хочу познайомити вас з близнюками Тавери, Френком і Франсиной. Їх привела Розалита... Тавери живуть в півмилі звідси. Картку ви отримаєте у другій половині дня, і я сумніваюся, що ви за все своє життя бачили щось більш прекрасне. І це лише один з їхніх талантів.


Близнюки Тавери отримали гарне виховання. Френк вклонився, Франсіна зробила реверанс.


— Допоможіть нам, і ми скажемо вам дякую, — посміхнувся їм Роланд.


Абсолютно однакові плями рум'янцю зашарілися на ніжних щічках, близнюки пробурмотіли слова подяки і спробували вислизнути. Але, перш ніж їм це вдалося, Роланд обняв їх за вузькі, дитячі плечі і відвів на кілька кроків по доріжці. Його вразила не стільки краса близнюків, скільки розум, що світився в їх синіх очах. Він не сумнівався, що вони намалюють чудову карту; він не сумнівався, що Каллагэн, посилаючи Розалиту за близнюками, хотів наочно йому продемонструвати (ніби в цьому була необхідність): якщо нічого не зробити, менше ніж через місяць один із цих красенів перетвориться на ідіота.


— Сей? — Тепер у голосі підлітка чулася тривога.


— Боятися мене не треба, — відповів Роланд, — але слухайте уважно.


8


Каллагэн і Едді спостерігали, як Роланд і близнюки Тавери повільно йдуть по доріжці до церкви. В обох промайнула одна і та ж думка: Роланд виглядав як благодушний, люблячий дідусь.


Сюзанна приєдналася до них, якийсь час теж дивилася на Роланда, потім смикнула Едді за рукав.


— Пішли зі мною.


Він пішов за нею на кухню. Розалита пішла, так що вони опинилися удвох. Величезні карі очі Сюзанни виблискували.


— Навіщо ти мене кликала? — запитав він.


— Підніми мене.


Він підняв.


— А тепер швидко цілуй, поки є така можливість.


— Це все, що ти хочеш?


— А хіба мало? Все краще, ніж нічого, містер Дін.


Він поцілував, і з бажанням, хоча не міг не відзначити, коли вона притиснулася до нього, наскільки збільшилися її грудей. Відірвавшись від Сюзанни, Едді пильно подивився на неї, шукаючи в особі ознаки іншого. Тієї, що звала себе матір'ю на Високому Складі. Бачив тільки Сюзанну, але розумів, що тепер приречений шукати в ній Міа. Його погляд то і справа спрямовувався до її живота. Намагався на нього не дивитися, але нічого не виходило. В голові застряг питання: як зміняться тепер їхні стосунки? Відповідати, навіть обмірковувати відповідь на нього точно не хотілося.


— Так краще? — запитав він.


— Набагато. — Вона посміхнулася, але посмішка тут же зійшла з обличчя. — Едді? Щось не так?


Тепер посміхнувся він знову поцілував її.


— Якщо не рахувати того, що тут я швидше всього і помру, в іншому — повний порядок. Все чудово.


Брехав він їй раніше, Едді не пам'ятав, але вважав, що ні. А якщо і брехав, то не з такою впевненістю. Не так обачливо.


Та це його не тішило.


9


Десятьма хвилинами пізніше, збройні гуртками з кави (і мискою з обліпихою), вони вийшли в маленький задній дворик будинку Каллагэна. Стрілець підняв обличчя до сонця, насолоджуючись теплом його проміння. Потім повернувся до Каллагэну.


— Ми троє готові вислухати твою історію, батько, якщо ти нам розкажеш. А потім, можливо, пройдемо до твоєї церкви і подивимося, що ти там зберігаєш.


— Я хочу, щоб ви його взяли, — відповів Каллагэн. — Він не осквернив церква, таке неможливо, тому що Богоматір чиста і непорочна. Але змінив багато. При будівництві церкви я відчував, що в ній живе душа Бога. Тепер немає. Це куля вигнав її звідти. Я хочу, щоб ви забрали його.


Роланд уже відкрив рот, щоб сказати, що хвилюватися йому не про що, Магічний кристал вони заберуть, але першою подала голос Сюзанна:


— Роланд? Ти в порядку?


Він повернувся до неї.


— Так, звичайно. А чому ти спитала?


— Ти постійно поглаживаешь праве стегно.


Невже він погладжував? Схоже на те. Біль повернулася, незважаючи на котяче масло Розалиты і тепле сонце. Сухий скрут.


— Дрібниці, — запевнив він її. — Ревматизм, нічого особливого.


Вона з сумнівом подивилася на нього, але начебто задовольнилася таким поясненням. «Гарний початок, — подумав Роланд. — Щонайменше двох із нас з'явилися секрети. Так тривати не може. У всякому разі, довго».


Він повернувся до Каллагэну.


— Розкажи нам свою історію. Як у тебе з'явилися шрами, як ти сюди потрапив, як у тебе з'явився Чорний Тринадцятий. Ми хочемо почути кожне слово.


— Так, — пробурмотів Едді.


— Кожне слово, — підтвердила Сюзанна.


Всі троє дивилися на Каллагэна, Старого, місіонера, який дозволяв називати себе батьком, але не священиком. Його знівечена права рука піднялася до чола, погладила шрам.


— У всьому винна спиртне. Тепер я в це вірю. Не Бог, не дияволи, не доля, не компанія святих. Тільки спиртне. — Він помовчав, задумавшись, потім посміхнувся. Роланд згадав Норта, жителя Талла, якого повернув з царства мертвих людина в чорному. Норт посміхався, точно так само. — Але якщо Бог створив цей світ, тоді Він створив і спиртне. А значить, така його воля.


«Ка», — подумав Роланд.


Каллагэн мовчав, потираючи шрам-хрест на лоба, збираючись з думками. А потім почав розповідати свою історію.


Розділ 3


Історія священика


1


Корінь зла слід шукати в спиртному, саме до такого висновку він прийшов, коли нарешті кинув пити і зумів дати об'єктивну оцінку того, що сталося. Тепер він не звинувачував Бога, Сатану, що травмують психіку дитини сварки між його благословенній матінкою і його благословенним батьком. Тільки спиртне. І хіба варто дивуватися, що віскі міцно тримало його за горло? Ірландець, священик, ще один страйк, і ти в ауті[37].


По закінченні семінарії в Бостоні його направили до міської прихід в Лоуелл, штат Массачусетс. Парафіяни любили його, але після семи років у Лоуеллі Каллагэн почав відчувати внутрішній дискомфорт. У розмові з єпископом Дугэном він пояснював цей дискомфорт дуже правильними словами: недолік співпереживання ближнього, відчуття розриву з духовними потребами парафіян. Перед тим як увійти в кабінет єпископа, в туалеті, він для хоробрості ковтнув віскі (закусивши парою м'ятних пастилок, щоб від нього не пахло спиртним), так що в той день не міг поскаржитися на брак красномовства. Красномовство не завжди виникає від віри, але дуже часто — від пляшки. І він не брехав. Вірив у те, що говорив тоді в кабінеті Дугэна. У кожне слово. І він вірив Фрейдом, вірив, що майбутнє за месою англійською, вірив, що війна з бідністю Ліндона Джонсона — богоугодна справа, а ескалація війни у В'єтнамі — ідіотизм: вони вже втоплені в трясовині по пояс, а цей кретин вважав, що вони йдуть правильним шляхом. Він вірив у ці ідеї (якщо все-таки мова йшла про ідеї, а не про популярні теми для коктейль-парті), тому що тоді вони високо котирувалися на Інтелектуальну біржі. Соціальне свідомість в плюсі на два з половиною пункту, охорона Здоров'я і Житлове будівництво в мінусі на чверть, але вони все одно залишалися блакитними фішками. Потім все стало простіше. Потім він почав розуміти: він так багато п'є не тому, що не може знайти душевний спокій. Причина видавалася за слідство. Він не міг набути душевного спокою, тому що занадто багато пив. Йому хотілося протестувати, сказати, що такого просто не може бути, такого і немає, це вже дуже просте пояснення. Але було саме так. Глас Божий дуже тихий, цвірінькання горобчика в реві урагану, як вказував пророк Ісая, і ми говоримо спасибі тобі. Важко почути тихий голос, якщо не відриваєшся від пляшки. Каллагэн покинув Америку і вирушив у світ Роланда до комп'ютерної революції, натомість суспільство «Анонімних алкоголіків» і при ньому працювало на повну силу. На одному із зібрань він як раз і чув байку про те, що гівнюк, який сів у літак в Сан-Франциско і полетів на Східне узбережжя, зійде з трапа в Бостоні тим же говнюком. Хіба що в його череві буде плескатися на чотири або п'ять пляшок віскі більше. У 1964 р. його ще не залишила віра, і багато людей намагалися допомогти йому відшукати шлях істинний. З Лоуелла він відправився в Споффорд, штат Огайо, передмістя Дейтона. Провів там п'ять років, а потім знову втратив спокій. Само собою, згадав колишні аргументи, до яких прислухалися церковні ієрархи. Які дозволяли перебратися на нове місце. Недолік співпереживання ближнього, відчуття розриву з духовними потребами прихожан (на цей раз жителів передмістя). Так, вони любили його (і він їх любив), але щось заважало їх єднання. І дійсно, щось заважало, щось цілком конкретне, чого бракувало в барі на куті (там його теж всі любили), так і в шафці у вітальні будинку священика. Алкоголь, за винятком малих доз, отрута, і Каллагэн труїв себе кожен вечір. Саме отрута, внесений в організм, а не ситуація у світі або стан власної душі зруйнували його. Чи завжди цей факт здавався йому настільки очевидним? Пізніше (на іншому зборах «АА» він почув фразу, що алкоголь та алкогольна залежність — це слон у вітальні, і як можна його не помітити?) Каллагэн йому нічого не сказав, на той момент перші дев'яносто днів тверезості ще не закінчилися, а це означало, що він повинен сидіти тихо і мовчати («Вийми вату з вух і заткни нею рот», — радили ветерани «АА», і ми дякуємо вам), але він міг би сказати йому, так, міг. Ти можеш не помітити слона, якщо він — чарівний слон, якщо він може, як Тінь, туманити розум людини. Змушувати вірити, що твої проблеми — духовні і психічні, але ніяк не лежать на дні пляшки. Господи Ісусе, навіть безсоння, викликана алкоголем, може звести людину з розуму, але ж коли п'єш, про це якось не думаєш. А з якою легкістю алкоголь позбавляє людської подоби. Коли за тверезості згадуєш, що ти говорив і що робив, жах бере («Я сидів у барі і вирішував світові проблеми, а потім не зміг знайти свій автомобіль на стоянці», — згадував один чоловік на зборах, і ми всі говоримо спасибі тобі). А вже твої думки були і того гірше. Хіба можна блювати весь ранок, а у другій половині дня твердо вірити, що у тебе душевний криза? Однак він міг. І його начальники в це вірили, тому що багато з них вирішували ті ж проблеми з чарівним слоном. Каллагэн почав думати, що маленька церква, парафія в глибинці дозволить йому повернутися до Бога і до себе. І навесні 1969 року знову опинився в Новій Англії. На цей раз в північній частині Нової Англії. Приїхав з усіма своїми пожитками, валізою, розп'яттям, біблією і ризою в миле, маленьке містечко Джерусалемс-Лот (або Салемс-Лот, як називали його місцеві жителі). Де зустрів справжнє зло. Заглянув йому в очі.


І відступив.


2


— До мене прийшов письменник, — продовжив Каллагэн. — Бен Мейерс.


— Думаю, я читав одну з його книг, — вставив Едді. — Вона називалася «Повітряний танець». Про чоловіка, якого повісили за вбивство, вчинене його братом.


Каллагэн кивнув.


— Він самий. Там ще був учитель, Меттью Берк, і вони вірили, що в Салемс-Лот діє вампір, завампиривающий інших людей.


— А хіба бувають інші? — спитав Едді, згадуючи про доброї сотні фільмів, які він бачив у «Маджестике», і, може, тисячі коміксів, куплених (а іноді і вкрадених) в магазині «Далис».


— Є, і ми до цього дійдемо, але зараз мова не про це. Там був ще хлопчик, теж вірив в існування вампіра. Приблизно ровесник вашого Джейка. Вони мене спочатку не переконали, але самі не сумнівалися у власній правоті. Знову ж таки, щось дивне відбувалося в Салемс-Лот, тут двох думок бути не могло. Люди зникали. Атмосфера жаху панувала в місті. Зараз, через стільки часу сидячи на сонечку, описати це важко, але так було. Мені довелося відспівувати іншого хлопчика. Деніела Гліка. Сумніваюся, що він став першою жертвою вампіра в Салемс-Лот і вже точно не останній, але він був першим, кого ми знайшли мертвим. І в день похорону Денні Гліка моє життя змінилося. І я говорю не тільки про те, що перестав щодня випивати кварту віскі. Щось змінилося у мене в голові. Я це відчув. Ніби хтось клацнув вимикачем. І хоча я не п'ю вже багато років, вимикач залишається в тому ж положенні.


Сюзанна подумала: «Саме тоді ти пішов в Стрибок, батько Каллагэн».


Едді подумав: «Саме тоді тебе вдарило дев'ятнадцятьма, приятель. А може, дев'яносто дев'ятьма. А може, і тим, і іншим».


Роланд просто слухав. Жодних асоціацій у нього не виникало, він лише набирав інформацію.


— Письменник, Мейерс, закохався в місцеву дівчину, Сьюзен Нортон. Вампір взяв її. І тому, що йому випала така можливість, і тому, що хотів покарати Мейерса, який зважився сформувати групу... ка-тет... і спробувати вистежити його. Ми пішли на те місце, яке купив вампір. Старий особняк, Будинок Марстенов. А вампіра звали Барлоу.


Каллагэн сидів, глибоко замислившись, дивлячись крізь них в далеке минуле. Нарешті заговорив знову:


— Барлоу вдалося втекти, але він залишив цю жінку. І лист. Адресоване нам всім, але насамперед мені. Побачивши її, що лежить на підлозі в підвалі Будинку Марстенов, я зрозумів, що все написане там — правда. Лікар, який був серед нас, послухав серце, спробував виміряти кров'яний тиск, щоб переконатися, жива вона чи ні. Серце не билося. Тиск дорівнювало нулю. Але, коли Бен увігнав у неї кілок, вона ожила. Потекла кров. Вона кричала, знову і знову... Її руки... Я запам'ятав тіні від її рук, мечущиеся по стіні...


Едді стиснув руку Сюзанни. Вони слухали мов зачаровані, одночасно вірячи й не вірячи почутому. Вампіри — це не говорить поїзд, керований схиблених комп'ютером, не чоловіки і жінки, деградували у дикунів. Вампіри, вони куди ближче до невидимого демона, що жив у тому місці, де вони «витягували» Джейка. Або варту-воротаря на Голландському пагорбі.


— І що він написав тобі в листі, цей Барлоу? — спитав Роланд.


— Що моя віра слабка і за душею у мене нічого немає. І єдине, у що я дійсно вірю, так це спиртне. Я тоді цього ще не знав. А ось він — знав. Спиртне — це той же вампір, а свій свояка, як відомо, дізнається здалеку.


— Хлопчик, який був з нами, не сумнівався, що тепер цей король вампірів вб'є його батьків або перетворить їх на вампірів. Щоб помститися. Хлопчика зловили, але він зумів утекти і вбив спільника вампіра, Стрэйкера.


Роланд кивнув, знаходячи, що цей хлопчик все більше нагадує йому Джейка.


— Як його звали?


— Марк Петрі. Я прийшов з ним в його будинок, озброєний усіма знаряддями, якими забезпечила мене церква: хрестом, єпитрахиллю, святою водою і, зрозуміло, Біблією. Але прийшов, вбачаючи в них лише символи, і це було моєю ахіллесовою п'ятою. Барлоу мене випередив. Убив батьків Марка, схопив його самого. Я підняв хрест. Він засвітився зсередини. Заподіяв вампірові біль. Ця тварюка закричала. — Каллагэн посміхнувся, згадуючи цей крик агонії. Від його усмішки у Едді захолодело серце. — Я сказав, що знищу його, якщо він завдасть шкоди Марку, і в той момент міг це зробити. Він це знав. Відповів, що встигне перегризти йому горло, перш ніж я шевельну пальцем. І він міг це зробити.


— Мексиканська нічия, — пробурмотів Едді, згадавши день на березі Західного моря, коли вони з Роландом опинилися в дуже схожій ситуації. — Мексиканська нічия, бебі.


— І що сталося? — спитала Сюзанна.


Посмішка Каллагэна зблякла. Він потирав праву, в шрамах, руку, точно так само, як стрілець потирав стегно, не віддаючи собі в цьому звіту.


— Вампір зробив мені пропозицію. Він відпустить хлопчиська, якщо я опущу хрест. І ми будемо воювати без зброї. Його віра проти моєї. Я погодився. Господи, я погодився. Хлопчик...


3


Хлопчик зникає, як зникають кола від кинутого каменя на темній воді.


Барлоу наче додає у зрості. Його волосся, зачесане назад, по європейській моді, стає дибки. Він у темному костюмі і яскравому, кольору червоного вина краватці, бездоганно зав'язаному, і Каллагэну здається, що костюм зливається з навколишнім вампіра темрявою. Батьки Марка Петрі лежать біля його ніг, мертві, з розтрощеними черепами.


— Тепер твоя частина домовленості, шаман.


Але з чого йому виконувати домовленість? Чому не вигнати його, щоб вони розійшлися, не виявивши переможця? Або вбити прямо зараз? Однак чомусь не подобається йому ця ідея страшенно не подобається, і він ніяк не може зрозуміти, чим саме. І розумні слова, до яких він звертався в критичні моменти, не допомагають. Недолік співпереживання, духовні відмінності з паствою не мають ніякого значення. Перед ним стоїть вампір. І...


А його хрест, який так яскраво світився, починає темніти.


Страх розпеченим дротом скручує живіт. Барлоу до нього йде через кухню Петрі, і Каллагэн виразно бачить ікла вампіра, тому що Барлоу посміхається. Посмішкою переможця.


Каллагэн відступає на крок. Потім на два. Нарешті його сідниці стосуються краю столу, стіл зсувається з місця, але незабаром впирається в стіну. Відступати більше нікуди.


— Сумно спостерігати крах віри людини, — говорить Барлоу і тягнеться до нього.


А чого йому не тягнутися. Хрест Каллагэна повністю згасло. Тепер це шматок гіпсу, дешевка, куплена його матір'ю в дублінської сувенірній крамничці. Сили його, важким вантажем давившей на руку і здатна розбивати стіни, більше немає.


Барлоу вириває хрест з його пальців. Каллагэн жалібно кричить, криком дитини, раптово усвідомлює: привид-то справжній, не плід його уяви, терпляче дожидавшийся свого шансу. А потім лунає звук, який буде переслідувати його до кінця життя, який буде чутися йому і в Нью-Йорку, і на таємних хайвеях Америки, на зборах «АА» в Топіку, де він нарешті кинув пити, і в Детройті, останньою його зупинці в тому світі, і тут, в Кальян Брін Стерджис. Цей звук стоїть у нього в вухах, коли йому ріжуть лоб і він чекає неминучої смерті. Цей звук стоїть у нього в вухах, коли його вбивають. Звук цей — два сухих клацання, що лунають, коли Барлоу обламує половинки поперечини, і глухий удар, падіння уламків на підлогу. І він буде пам'ятати безглузду думка, що промайнула в голові, коли руки Барлоу вхопилися за його плечі: «Господи, як же хочеться випити».


4


Каллагэн дивився на Роланда, Едді, Сюзанну, і по його очах вони зрозуміли: він згадує найжахливіший момент свого життя.


— На зборах «Анонімних алкоголіків» можна почути багато всяких і різних прислів'їв, висловів, слоганів. Один завжди згадується, варто мені подумати про тієї ночі. Про Барлоу, схватившем мене за плечі.


— Який? — спитав Едді.


— Будь обережний, коли про щось просиш Бога, — відповів Каллагэн. — Бо можеш отримати.


— Тобто тобі дали випити, — уточнив Роланд.


— О так, — зітхнув Каллагэн. — Мені дали випити.


5


Руки у Барлоу сильні, протистояти їм неможливо. Він тягне Каллагэна до себе, і той раптом усвідомлює, що зараз станеться. Його не вб'ють. Смерть — це щастя в порівнянні з тим, що йому уготовано.


Ні, будь ласка, ні, він намагається сказати, але ні слова не зривається з губ, тільки короткий жалюгідний стогін.


— Давай, священик, — шепоче вампір.


Рот Каллагэна притиснутий до смердючої шкіри холодної шиї вампіра. Тут вже не до соціальних проблем, етичні або расових питань. Тільки запах смерті і розкрита, пульсуюча відень, выплевывающая отруєну кров Барлоу. Ніякої втрати зв'язку з реальністю, ніякої постмодерністської скорботи про загибель американської системи цінностей, немає навіть властивого західній людині релігійно-психологічного почуття провини. Тільки бажання навічно затримати дихання або повернути голову, а краще — і те й інше. Не виходить. Він не дихає цілу вічність, кров вампіра, як фарба, марает щоки, лоб, підборіддя. Але марно. Зрештою він робить те, що доводиться робити всім алкоголікам, як тільки спиртне міцно бере їх в обіг: він п'є.


Третій страйк. Ти поза грою.


6


— Хлопчик втік. Врятувався. І мене Барлоу теж відпустив. У моєї смерті він не знаходив ніякого сенсу, розумієте. Ось і залишив в живих, собі на втіху.


— Більше години я блукав вулицями міста, все більше нагадував кладовищі. Вампірів першого типу небагато, і це благо, тому що навіть один такий вампір може багато чого натворити за дуже короткий період часу. Вже половина населення стали вампірами, а я був надто сліпий, дуже шокований, щоб усвідомити це. І ніхто з нових вампірів не наближався до мене. Барлоу залишив на мені мітку, точно так само, як Бог позначив Каїна, перш ніж відправити у вигнання в землю Нод. Я належав йому по праву і крові, як сказав би ти, Роланд.


В провулку біля «Аптеки Спенсера» був фонтанчик з питною водою, з тих, які міністерство охорони здоров'я заборонило кількома роками пізніше, але тоді ні один маленький городок не обходився без таких фонтанчиків. Я змив кров Барлоу з обличчя і шиї. Намагався змити з волосся. А потім пішов до церкви Святого Андрія, моєї церкви. Я вирішив вимолити у Бога другий шанс. Не у Бога теологів, які вірять, що все хороше і погане виходить з нас самих, але у старого Бога. Того самого, який говорив з Мойсеєм. Другий шанс — це все, про що я хотів попросити. Погоджувався віддати за це життя.


Все прискорював крок, так що до церкви не підійшов — підбіг. У неї вели три двері. Я простягнув руку до середньої. І тут же в глушнику якогось автомобіля гримнула зворотний спалах, пролунав чийсь сміх. Я чітко пам'ятаю ці звуки. Тому що вони відтіснили ту частину мого життя, в якій я був священиком Римської католицької церкви.


— Що ж сталося з тобою, солоденький? — спитала Сюзанна.


— Двері відкинула мене, — відповів Каллагэн. — Коли я доторкнувся до металевої ручки, з неї вдарила блискавка. Відкинула мене зі сходинок на бетонну тротуар. І понівечила руку. — Він підняв праву, все в шрамах руку.


— Та це? — Едді вказав на лоб Каллагэна.


— Ні, — відповів той. — Це сталося пізніше. Я зумів піднятися. Ще походив по місту, повернувся до «Аптеці Спенсера», тільки на цей раз увійшов. Купив бинти, щоб перев'язати обпечену руку. І коли розплачувався, побачив плакат: «ПРОКОТИСЯ НА ВЕЛИКІЙ СІРІЙ СОБАЦІ».


— Він говорить про «Грейхаунд», солоденький, — пояснила Сюзанна Роланду. — Це національна автобусна компанія.


Роланд кивнув і подивився на Каллагэна, очікуючи продовження.


— Міс Куген сказала мені, що наступний автобус направляється в Нью-Йорк, і я купив на нього квиток. Якщо б вона сказала, що автобус йде в Джексонвілл, або Ноум, або Нот-Бургу в Південній Дакоті, — поїхав би туди. Тому що мріяв тільки про одне: вибратися з цього чортового містечка. Плювати я хотів на те, що люди вмирали або їх чекало щось гірше смерті, нехай деякі були моїми друзями, а інші — парафіянами. Я хотів вибратися звідти. Ви Можете це зрозуміти?


— Так, — без найменшого вагання відповів Роланд. — Дуже навіть можемо.


Каллагэн зустрівся з ним поглядом, і побачене в очах стрілка, схоже, його обнадіяло. Він продовжував уже спокійніше.


— Лоретта Куген була однією з міських старих дів. Я, мабуть, сильно налякав її, тому що вона попросила мене почекати автобуса на вулиці. Нарешті він під'їхав. Я піднявся в салон і простягнув водієві квиток. Він відірвав свою половину і повернув мені мою. Я сів. Автобус рушив з місця. Ми проїхали під жовтим миготливим світлофором у центрі міста, де закінчилася перша миля. Перша миля дороги, яка привела мене сюди. Пізніше, десь о пів на п'яту ранку — за вікном ще не розвиднілося — автобус зупинився.


7


— Хартфорд, — каже водій. — Це Хартфорд, приятель. Стоянка двадцять хвилин. Хочеш вийти, з'їсти сандвіч або щось ще?


Каллагэн перев'язаною рукою дістає з кишені гаманець і ледь не випускає його на підлогу. У роті раніше смак смерті, неприємний, смак гнилого яблука. Його треба чимось змити, цей смак, якщо не вдасться, хоча б замазати, прикрити, як прикривають щербатий підлогу дешевим килимом.


Він виймає з гаманця двадцятку, простягає водієві.


— Чи Не змогли б ви купити мені пляшку?


— Містер, інструкція...


— Здачу, зрозуміло, залиште собі. Пінти мені вистачить.


— Я не хочу, щоб мені заблювали автобус. У Нью-Йорку ми будемо через дві години. Там і купуйте що завгодно. — Водій посміхається. — У цьому місті є все, знаєте.


Каллагэн, він більше не батько Каллагэн, вогненний язик, що вирвався з дверної ручки, незаперечне доказ того, додає до двадцятці десятку. Простягає тридцять доларів. Знову каже, що йому вистачить і пінти, а здачі не треба. На цей раз водій, він же не ідіот, бере гроші.


— Але тільки не думай потім блевануть, — повторює він. — Не хочу, щоб мені заблювали автобус.


Каллагэн киває. Ніякої блювотини, він це гарантує. І в цей передсвітанковий годину водій йде в маленький торговий центр (продовольчий магазин — винний магазин — кафе швидкого обслуговування) при автостанції, що працює цілодобово, про що повідомляють червоні неонові літери вивіски. В Америці існують таємні хайвеї, хайвеї, недоступні оку. Автостанція стоїть на з'їзді, що дозволяє потрапити на ці невідомі дороги, і Каллагэн це відчуває. Про це говорять йому паперові стаканчики і зім'яті сигаретні пачки, що вітер жене по асфальту. Про це шепоче табличка над бензонасосами, зі словами: «ПІСЛЯ ЗАХОДУ СОНЦЯ ОПЛАТА АВАНСОМ». На це вказує хлопець-підліток на іншій стороні вулиці, о пів на п'яту ранку сидить на ґанку, поклавши голову на руки. Таємні хайвеї поруч і вони шепочуть: «Заходь, друже. Тут ти зможеш все забути, навіть ім'я, яке прив'язали до тебе, коли ти був ще голим горланять немовлям, забрудненим кров'ю матері. Вони прив'язали тобі ім'я, як прив'язують порожню бляшанку до хвоста собаки, чи не так? Але тобі більше немає потреби тягати його за собою. Заходь, заходь». Але він нікуди не йде. Чекає водія автобуса, і скоро той повертається з пінтою «Олд лог кэбин» в паперовому пакеті. Цей сорт віскі Каллагэн знає дуже добре, пинтовая пляшка коштує трохи більше двох доларів, що означає, що чайові водія — двадцять вісім доларів, плюс-мінус четвертак. Непогано. Але так прийнято в Америці, чи не так? Даєш багато — отримуєш трохи. Але якщо «Олд лог кэбин» прибере цей огидний присмак з рота, який дошкуляє його куди більше, ніж біль у обпаленої руці, тоді тридцять баксів будуть витрачені не даремно. Чорт, на це і сотні не шкода.


— І щоб ніякої блювотини, — який уже раз попереджає водій. — Почнеш блювати, висаджу прямо на автостраді. Клянуся Богом, висаджу.


До того часу, коли «грейхаунд» в'їжджає у величезну будівлю автобусного терміналу[38], Дон Каллагэн вже п'яний. Але він не блює. Тихенько сидить, поки не приходить час вийти з автобуса і влитися в людський потік, мляво поточний о шостій ранку під холодним світлом флюоресцентних ламп: наркомани, таксисти, чистильники взуття, дівчата, готові відсмоктати за десятку, підлітки, одягнені, як дівчата, готові відсмоктати за п'ятірку, копи з кийками, торговці наркотиками з транзисторними радіоприймачами, робітники, які приїхали з Нью-Джерсі. Каллагэн вливається в нього, п'яний, але тихий; копи з кийками не удостоюють його і поглядом. В автобусному терміналі пахне сигаретним димом, вихлопними газами. Бурчать двигуни припаркованих автобусів. Все виглядають неприкаянными. Під холодним світлом флюоресцентних ламп все виглядають мертвяки.


«Ні, — думає Каллагэн, проходячи під табличкою з написом «Вихід на вулицю». — Не мертвяк, це не точно. Ходячими трупами».


8


— Ти побував на багатьох війнах, чи не так? — Едді пильно дивився на Каллагэна. — Грецької, римської та в'єтнамською.


Коли Старий почав свою розповідь, Едді думав, що він буде досить коротким, і після цього вони зможуть піти в церкву і подивитися, що ж там зберігається. Він не очікував, що розповідь Старого торкнеться його за живе, не кажучи вже про те, що потрясе, але саме так і сталося. Каллагэн знав таке, чого, на тверде переконання Едді, не міг знати ніхто: печаль паперових стаканчиків, які вітер тягне по асфальту, безнадійність написів на бензонасосах, тугу людського погляду в передсвітанковий годину.


— На війнах? Не знаю. — Каллагэн зітхнув, потім кивнув. — Так, мабуть, побував. Перший день я провів у кінотеатрах, першу ніч — в парку на Вашингтон-сквер. Побачив, як інші бездомні ховаються газетами, і зробив те ж саме. І ось вам приклад того, як змінилося для мене якість і рівень життя. І зміни почалися з дня похорону Денні Гліка. — Він повернувся до Едді, посміхнувся. — Не хвилюйся, синку, я не збираюся говорити цілий день. Або навіть ранок.


— Ти просто продовжуй і розкажи все, що вважаєш за потрібне, — відповів Едді.


Каллагэн розсміявся.


— Я кажу спасибі тобі. Ага, кажу тобі велике спасибі. А я збирався розповісти, що накрив голову верхньою половиною «Дейлі ньюс» і заголовком «БРАТИ ГІТЛЕРИ НАНОСЯТЬ УДАР У КУЇНСІ».


— Господи, Брати Гітлери, — закричав Едді. — Я їх пам'ятаю. Два недоумки. Вони били... кого? Євреїв? Чорних?


— І тих, і інших, — відповів Каллагэн. — І вирізали свастику на лобі. На моєму вирізати до кінця не встигли. І це добре, адже вони не збиралися обмежитися тільки побиттям. Але сталося це через кілька років, коли я знову приїхав в Нью-Йорк.


— Свастика, — повторив Роланд. — Символ на літаку, який ми знайшли біля Річкового Перехрестя? В якому сидів Девід Спритний?


— Ось-ось, — кивнув Едді і носком чобота намалював свастику на траві. Трава практично одразу ж випросталася, але Роланд встиг помітити, що шрам на лобі Каллагэна дійсно виглядав як незавершена свастика. Не вистачило лише декількох рухів ножем.


— В той день, в кінці жовтня 1975 року, — продовжив Каллагэн, — Брати Гітлери були лише заголовком в газеті, під якою я спав. Більшу частину мого другого дня в Нью-Йорку я блукав по місту і боровся з бажанням прикластися до пляшки. Якась моя частина хотіла боротися, а не пити. Боротися і спокутувати свою провину. І водночас я відчував, як кров Барлоу робить свою чорну справу, проникає все глибше і глибше. Світ пах інакше, аж ніяк не краще. Світ виглядав інакше, аж ніяк не краще. І смак крові Барлоу повернувся в мій рот, смак дохлої риби або кислого вина.


У мене не було надії на спасіння душі. Про це я і не думав. Але спокутування вчиненого і спасіння душі далеко не одне і те ж. А напившись, я не міг нічого спокутувати. Я не вважав себе алкоголіком навіть тоді, але, звичайно, гадав, він перетворив мене в вампіра чи ні. Почне сонце палити мені шкіру, стану я поглядати на шиї дам. — Він знизав плечима, розсміявся. — Або, можливо, панів. Ви ж знаєте, за кого багато тримають священиків. У Римі, мовляв, всі, як один, геї, і готові лише трясти хрестом перед особами людей.


— Але ти не вампір, — сказав Едді.


— Навіть не третього типу. Просто мене виваляли у болоті. Тільки зсередини. Від мене завжди буде нести смородом Барлоу і я буду бачити світ, як бачать йому подібні, у відтінках сірого і червоного. Червоний — єдиний яскравий колір, який я міг розрізняти довгі роки. Всі інші — в півтонах.


Напевно, я шукав один з офісів «Менпауэр», ви знаєте, компанії, яка наймає людей на один день. У ті дні мені вистачало сили, я був набагато молодший.


«Менпауэр» я не знайшов, натомість натрапив на якесь заклад «Будинок». На куті Першої авеню і Сорок сьомої вулиці, недалеко від будівлі ООН.


Роланд, Едді й Сюзанна перезирнулися. Чим би не був цей «Будинок», перебував він менш ніж у двох кварталах від пустиря. «Тільки тоді ніякого пустиря там не було, — подумав Едді. — В 1975-м. В сімдесят п'ятому там знаходився магазин делікатесів «Том і Джеррі», який спеціалізувався на обслуговуванні різних урочистостей». Він пошкодував, що поруч немає Джейка. Хлопець просто підстрибував би від хвилювання.


— А чим займалися в цьому «Домі»? — спитав Роланд.


— Це не компанія і не магазин. Нічліжка. Не можу сказати, що єдина на Манхеттені, але готовий сперечатися, що одна з небагатьох. Я тоді практично нічого не знав про нічліжках, щось чув, коли служив в першому приході, в Лоуеллі, але з часом значно поповнив багаж знань на цей предмет. Познайомився з системою з двох сторін. Бували часи, коли я розливав суп в шість вечора і роздавав в дев'ять ковдри; а в інших випадках я отримував суп і спав під тими самими ковдрами. Після перевірки волосся на відсутність вошей.


Є нічліжки, куди не пускають людей, від яких пахне спиртним. А є такі, куди тебе пустять, якщо ти скажеш, що останні дві години не брав у рот ні краплі. Є й такі, куди беруть будь-якого зассанного і засранного п'яницю, за умови, що обшукають біля дверей і відберуть випивку. А після цього відправлять в спеціальне приміщення до таких же мешканцям дна. Ти не зможеш піти, якщо раптом передумав, і ти нічим не здивуєш своїх сусідів, якщо тебе раптом почне трясти або по кутах ввижатимуться зелені чоловічки. Жінок пускають далеко не у всі нічліжки. Надто велика небезпека зґвалтування. І це лише одна з причин, по яких на вулицях помирає більше бездомних жінок, ніж чоловіків. Так, у всякому разі, говорив Люп.


— Люп? — перепитав Едді.


— Я до нього ще доберуся, а поки обмежуся одним: він був ідеологом алкогольної політики «Вдома». У «Будинку» під замком тримали спиртне, а не п'яниць. Тобі могли налити склянку, якщо ти в ньому потребував, в обмін на обіцянку вести себе тихо. Плюс дати таблетку заспокійливого. Медицина цього не рекомендує, цілком можливо, що таке поєднання вважається шкідливим, ні Люп, ні Роуен Магрудер лікарями не були, але результату домагалися. Я прийшов тверезий, в цей вечір справ у них вистачало, от Люп відразу мене і запріг. Першу пару днів я працював безкоштовно, а потім Роуен запросив мене у свій кабінет розміром з шафу для щіток. Запитав, не алкоголік чи я. Я відповів, що ні. Запитав, чи не розшукує мене поліція. Я відповів, що ні. Запитав, не тікаю я від когось. Я відповів, що так, біжу від себе. Запитав, чи не хочу я працювати, і я заплакав. Він прийняв мої сльози за позитивну відповідь.


І наступні дев'ять місяців, до червня 1976 року, я працював в «Домі». Ще застеляти ліжка, готував на кухні, збирав пожертви разом з Люпом, а іноді і Роуеном, в мікроавтобусі «Вдома» возив п'яниць на зібрання «АА», наливав і давав випити віскі тим, у кого так трусилися руки, що вони не могли втримати склянку. Вів бухгалтерію, тому що розбирався в цьому краще Люпа, Магрудера і всіх інших, хто працював в «Домі». Ці дні не були найщасливішими в моєму житті, я не можу цього стверджувати, смак крові Барлоу залишався у мене в роті, але я заношу їх скоріше в актив, ніж в пасив. Я ні про що не думав. Не піднімав голови, робив те, про що мене просили. І почав зцілюватися.


А тієї зими помітив, що зі мною відбуваються зміни. У мене ніби почало розвиватися шосте почуття. Іноді я чув якусь мелодію, з дзвіночками. Жахливу і при цьому прекрасну. Іноді, коли я йшов по вулиці, виникало відчуття, що згущується темрява, хоча яскраво світило сонце. Пам'ятається, я навіть дивився вниз, щоб переконатися, що моя тінь на місці. Інший раз думав, що її не буде, але вона завжди залишалася зі мною.


Члени ка-тету Роланда знову перезирнулися.


— Іноді одночасно з цими фугами з'являвся різкий запах підгорілого цибулі і розпеченого металу. Я вже почав побоюватися, не хворий я на якийсь формою епілепсії.


— Ти звернувся до лікаря? — спитала Сюзанна.


— Ні. Я боявся того, що міг виявити лікар. Тому раніше не піднімав голови і продовжував працювати. А потім якось ввечері пішов в кінотеатр на Таймс-сквер. Там показували два вестерну з Клінтом Іствудом в головній ролі. З тих, що називали спагетті-вестернами[39]. Пам'ятаєте?


— Само собою, — кивнув Едді.


— І в голові знову зазвучала та мелодія. Дзвони. Запах цибулі і металу ще сильніше вдарив у ніс. І джерело знаходився попереду і зліва. Я подивився туди й побачив двох чоловіків, літнього і молодого. Визначити, що це вони, труднощів не склало, тому що зал був на три чверті порожній. Молодий чоловік нахилився до літньої. Літній не відривав очей від екрана, але обняв молодого за плечі. Якщо б я побачив таке в будь-який інший вечір, то міг би сказати напевне, що відбувається, але тільки не цього. Тому продовжував спостерігати. І побачив темно-синє сяйво, спочатку навколо молодої людини, потім навколо обох чоловіків. Такого раніше мені бачити не доводилося. Сяйво це нагадувало темряву, яку я іноді відчував на вулиці, коли в голові починали звучати колокольца. А бити в ніс запах. Ти ніби знав, що нічого цього немає, проте все було. І я це розумів. Не брав, це прийшло пізніше, але розумів. Молодий чоловік був вампіром.


Він замовк, думаючи про те, як продовжити. Як все точніше викласти.


— Я вірю, що в нашому світі діють три види вампірів. Я ділю їх на типи: перший, другий і третій. Перший тип — велика рідкість. Барлоу належав до нього. Вони живуть дуже довго і можуть тривалий час — п'ятдесят, сто, двісті років — перебувати в летаргічному сні. А в активній фазі — створювати нових вампірів, тих, кого ми звемо живими мерцями. Ці теж здатні створювати нових вампірів, але вони далеко не такі хитрі і винахідливі. — Він подивився на Едді та Сюзанну. — Бачили «Ніч живих мерців»?


Сюзанна похитала головою. Едді кивнув.


— У тому фільмі ожилі трупи — зомбі, з повністю померлим мозком. Вампіри другого типу більш розумні, але не набагато. Вони не можуть виходити з будинку в денні години. Якщо намагаються, то сліпнуть, згорають під сонячними променями, гинуть. І хоча точно я сказати не можу, мені здається, що довге життя не для них. Не тому, що перетворення з живої людини живого небіжчика і вампіра скорочує тривалість життя. Просто життя вампірів другого типу сповнена небезпек.


У більшості випадків, в це я вірю, нехай і не знаю напевно, вампіри другого типу створюють собі подібних на відносно невеликій території. На цьому етапі хвороби, а це хвороба, вампір першого типу, король-вампір, зазвичай перебирається в інше місце. В Салемс-Лоті вони вбили цього сучого сина, можливо, їх на всю Землю не більше десятка.


В інших випадках вампіри другого типу створюють вампірів третього типу. Ці вампіри схоже москитам. Вони не здатні створювати нових вампірів, але вони можуть пити кров. І п'ють. П'ють.


— Вони заражаються Снідом? — спитав Едді. — Ти розумієш, про що я, так?


— Я розумію, хоча вперше почув цей термін навесні 1983 року, коли працював у нічліжці «Маяк» в Детройті і мої дні в Америці підходили до кінця. Зрозуміло, до того часу ми вже не один рік знали про існування цієї хвороби. Знали, що в більшій мірі їй схильні геї. У 1982 р. почали з'являтися газетні статті про нову хворобу, якій дали назву «рак геїв», з попередженнями, що вона може бути заразною. Я не вірю, що вампіри вмирають від неї, не вірю, що вона приносить їм які-небудь незручності. Але вони можуть бути носіями вірусу. І передавати його. О так. У мене є підстави цьому вірити. — Губи Каллагэна затремтіли, потім стиснулися.


— Коли вампір-демон змусив тебе напитися його крові, він одночасно дав тобі здатність їх бачити. — В голосі Роланда не чулося питальних інтонацій.


— Так.


— Всіх або тільки третього типу? Найбільш слабких?


— Найслабших. — Каллагэн невесело розсміявся. — Так. Саме так. У всякому разі, всі, кого я бачив після від'їзду з Салемс-Лота, були третього типу. Але, звичайно, перший тип начебто Барлоу вкрай рідкісний, а другий — довго не живе. Голод їх видає. А вони завжди голодні. Вампіри третього типу можуть виходити на сонячне світло. І в основному харчуються звичайною їжею, як і ми.


— А що ти робив у той вечір? — спитала Сюзанна. — В кінотеатрі?


— Нічого, — відповів Каллагэн. — Всі місяці, проведені в Нью-Йорку, під час мого першого приїзду туди, я нічого не робив. До самого квітня. Бачте, у мене не було впевненості. Тобто серце вірило, а ось моя голова відмовлялася скласти йому компанію. І ще один фактор: я був непитущим алкоголіком. Алкоголік — він теж вампір, ця моя частина все сильніше мучилася від спраги, тоді як інша намагалася заперечувати мої надприродні здібності. Ось я і сказав собі, що бачив у залі двох обнімаються гомосексуалістів, нічого більше. А що стосується решти, колокольца, запах, темно-синє сяйво навколо молодого чоловіка... я переконав себе, що це симптоми епілепсії або наслідок того, що зробив зі мною Барлоу, або і перше, і друге разом. І, зрозуміло, щодо Барлоу я не помилявся. Його кров жила в мені. Вона бачила.


— Це ще не все, — подав голос Роланд.


Каллагэн повернувся до нього.


— На тебе вплинув Магічний кристал, батько. Він уже кликав тебе з цього світу. Той самий куля, який зараз зберігається у твоїй церкві, хоча, підозрюю, ти познайомився з ним, коли церкви ще не було.


— Не було. — У погляді Каллагэна, не отрывающегося від обличчя Роланда, читалося повагу. — Не було. Як ти дізнався? Скажи мені, прошу тебе.


Роланд не сказав.


— Продовжуй, — запропонував він. — Що сталося з тобою потім?


— Потім стався Люп, — відповів Каллагэн.


9


Прізвище його було Дельгадо.


Лише на мить на обличчі Роланда відбилося здивування, широко розкрилися очі, але Едді й Сюзанна досить добре знали стрілка, щоб вирішити, що для нього і такий прояв почуттів — подія екстраординарна. З іншого боку, вони вже звикли до збігами, які, можливо, збіг і не були і відчували, що кожне з них — поворот на один зуб якоїсь величезної шестерні.


Тридцятидворічний Люп Дельгадо, алкоголік, вже п'ять років не брав у рот жодної краплі спиртного, працював в «Будинку» з 1974 року. Заснував «Будинок» Магрудер, але саме Дельгадо вдихнув у нічліжку справжнє життя, поставив перед нею реальні цілі. Вдень він працював у відділі технічного обслуговування готелю «Плаза» на П'ятій авеню. Вечорами поспішав в «Будинок». Він придумав і допомагав реалізовувати алкогольну політику «Дому», він першим зустрів Каллагэна, коли той переступив поріг нічліжки.


— Перший раз я провів у Нью-Йорку трохи більше року, — продовжив Каллагэн, — але до березня 1976-го я... — Він затнувся, намагаючись втілити в слова те, що всі троє вже прочитали на його обличчі. Шкіра порожевіла до такої міри, що хрестоподібний шрам здавався на цьому тлі неприродно білим. — Ну ладно, думаю, можна сказати, що до березня я в нього закохався. Тим самим став гомосексуалістом? Педик? Не знаю. Багато ж кажуть, що всі священики — педики. Не проходить і місяця, щоб у газетах не з'явилася стаття про священика, який запускає руки в штани вівтарних служок. Щодо себе можу сказати відверто, у мене не було причин вважати себе гомосексуалістом. Бачить Бог, інший раз мене збуджувала красива жіноча ніжка, носив я сутану чи ні, але ніколи не приходила думка спокусити вівтарного служку. Та й нічого плотського між мною і Люпом не було. Але я любив його, і тут я говорю не про його розумі, відданість справі, прагнення реалізувати свої задуми в частині «Вдома».


Каллагэн знову замовк, борючись з собою. Потім випалив:


— Боже, він був красенем. Красенем!


— Так що з ним сталося? — спитав Роланд.


— Як-то в кінці березня, одним сніговим ввечері, я повернувся в нічліжку. Народу набилося під зав'язку, так що спокій нам тільки снився. Вже сталася бійка і ми ще розбиралися з її наслідками. У одного хлопця почався приступ білої гарячки, і Роуен Магрудер повів його в свій кабінет, відпоював кави, присмаченому віскі. Здається, я казав вам, що карцеру в Будинку не було. Настав час вечері, чого там, воно вже півгодини як настало, але троє добровольців, які працювали на роздачі, не прийшли, злякалися поганої погоди. Гриміло радіо, дві жінки танцювали. «Час годівлі в зоопарку», — як казав Люп.


Я знімав пальто, прямуючи на кухню, але мене зупинив один хлопець, Френк Спінеллі... запитав про рекомендаційному листі, який я обіцяв йому написати... підійшла жінка, Ліза... прізвища не пам'ятаю... вона хотіла допомогти з одним із заходів «АА», «Складіть список тих, кому ви заподіяли біль»... потім юнак, який шукає роботу: він трохи вмів читати, писати — ні... на плиті почало щось підгоряти... повний бедлам. І мені це подобалося. Нагадувало вихор, що підхоплює тебе і несе. І раптом посеред всього цього бедламу я завмер. Дзвіночків не почув, пахло тільки цим п'яним сучим сином та підгорілої їжею... а от шию Люпа, як комір, оточувало світіння. І я побачив відмітини. Дуже маленькі. Прямо-таки точки.


Я не тільки зупинився, мабуть, мене хитнуло, тому що Люп поспішив до мене. Ось тут я відчув запах дуже слабкий, підгорілого цибулі і розпеченого металу. Напевно, відключився на пару-трійку секунд, тому що ми удвох раптом опинилися в куті, поруч з шафою, де тримали матеріали, пов'язані з «АА», і він питав мене, коли я їв в останній раз. Знав, що іноді я забував про їжу.


Запах зник. Синє світіння навколо шиї зникло. І маленькі точки, сліди укусів, теж зникли. Але я їх бачив. І не мало сенсу питати, з ким він був, коли і де. Вампіри, навіть третього типу, а може, саме третього типу, мають у своєму розпорядженні засобами захисту. В їхній слині, як і у п'явок, містяться речовини, які перешкоджають згортанню крові. Тому вона ллється потоком. Ці речовини мають також анестезуючою ефектом, і якщо ти не бачиш, що ця тварюка впилася в тебе, то й не здогадуєшся, що відбувається. Слина вампірів третього типу викликає у їхніх жертв і короткострокову амнезію.


Я якось викрутився. Сказав, що закрутилася голова, звалив на те, що прийшов з холоду і темряви, а влучив у спеку, яскраве світло, шум. На якусь мить втратив орієнтацію. Він прийняв моє пояснення, але попросив мене не напружуватися. «Ти для нас дуже цінний, щоб ми могли втратити тебе, Дон». І тут він мене поцілував. Сюди. — Каллагэн торкнувся скаліченою рукою правої щоки. — Виходить, я збрехав, кажучи, що нічого плотського між нами не було, чи не так? Один раз він мене поцілував. Я досі пам'ятаю всі відчуття. Навіть поколювання від його вусів... тут.


— Мені тебе дуже шкода, — вирвалося у Сюзанни.


— Спасибі, мила — відповів він. — Якщо б ви знали, як дороги мені такі слова. До чого приємно зустріти співчуття людини з свого світу. Те ж саме, напевно, відчуває вигнанець, отримавши раптом звістку з дому. Те ж почуття викликає ковток джерельної води у того, кому довгі роки доводилося пити її з пляшок. — Він нахилився вперед, взяв руку Сюзани в свої, посміхнувся. Едді здалося, що посмішка якась натягнута, нещира, і раптово у нього виникла жахлива ідея. А раптом батько Каллагэн відчув запах підгорілого цибулі і гарячого металу? Побачив синє сяйво, не на шиї, а кругом живота, як пояс?


Едді подивився на Роланда, але допомоги не отримав. Особа стрілка залишалося байдужим.


— У нього був СНІД, чи не так? — спитав Едді. — Якийсь гей, вампір третього типу, вкусив твого приятеля і заразив його.


— Гей, — повторив Каллагэн. — Ти хочеш сказати мені, що це дурне слово... — Він не договорив, похитав головою.


— Так, — відповів Едді. — «Ред Сокс» не стали чемпіонами, а гоміки — це геї.


— Едді! — вигукнула Сюзанна.


— Слухай, ти думаєш, легко бути людиною, який покинув Нью-Йорк і забув вимкнути світло? Будь впевнена, нелегко. І, дозволь мені сказати, мене не покидає відчуття, що я теж відстав від життя. — Він повернувся до Каллагэну. — У будь-якому випадку саме це з ним і сталося, чи не так?


— Думаю, так. Ви повинні пам'ятати, що я тоді багато чого не знав, а те, що знав, намагався забути. Дуже старався. Першого вампіра, першого «слабенького», я побачив в кінотеатрі на тиждень між Різдвом і Новим, 1976-м роком. — Знову з її губ зірвався смішок. — І тепер, згадуючи про це, скажу, що кінотеатр називався «Гейэти»[40]. Хіба це не дивно? — Він помовчав, в деякому подиві оглянувши особи стрільців. — Схоже, немає. Ви ось абсолютно не здивувалися.


— Збігу скасовані, солоденький, — пояснила Сюзанна. — Наше життя більше схожа на реальність, яку створював у своїх книгах Чарльз Діккенс.


— Я тебе не зрозумів.


— І не треба, солоденький. Продовжуй. Розповідай свою історію.


Старому було мить, щоб згадати, на чому він зупинився.


— Я зустрів мого першого вампіра третього типу наприкінці грудня 1975 року. За три місяці пройшли, поки я побачив синє світіння навколо шиї Люпа, я стикався ще з п'ятьма або шістьма. Тільки побачив одного з видобутком. В одному з провулків Іст-Віллідж. Він, вампір, стояв ось так. — Каллагэн піднявся і продемонстрував позу вампіра, уперся долонями в невидиму стіну. — Другий чоловік, жертва, був між його рук, обличчям до нього. З боку могло здатися, що вони розмовляють. Цілуються. Але я-то знав, знав, що відбувається.


Інші... двох я бачив в ресторанах, вони їли в самоті. Світилися їхні руки, обличчя... світіння на губах нагадувало розмазаний чорничний сік. І їх огортав запах підгорілого лука. — Каллагэн коротко посміхнувся. — Я раптом помітив, як схожі мої опису. Повинно бути, тому, що я не намагаюся описати їх конкретні риси, а, навпаки, постійно наголошую загальне. Намагаюся зрозуміти. До сих пір намагаюся зрозуміти, як міг існувати ще один світ, таємний світ, весь час поруч з тим світом, який я знав завжди.


«Роланд прав, — подумав Едді. — Без впливу Чорного Тринадцятого тут не обійшлося. Каллагэн цього не знає, але це так. Чи випливає з цього, що він — один з нас? Частина нашого ка-тету?»


— Я побачив одного в черзі в «Марін мідленд банк», де у «Будинку» був свій рахунок. Вдень. Я стояв до віконечка «Депозити». Жінка — до віконечка «Зняття грошей з рахунку». Сяйво огортало її. Вона помітила, що я дивлюся на неї, і посміхнулася. Нічого не боячись. Фліртуючи. — Пауза. — Натякаючи на можливий секс.


— Ти їх бачив завдяки потрапила в тебе крові демона-вампіра, — Роланд кивнув. — А вони знали про тебе?


— Ні, — без запинки відповів Каллагэн. — Якщо б змогли засікти мене, обчислити, моє життя не коштувала й цента. Я бачив, що сталося з Люпом, знав, що він став жертвою вампіра. І вони теж це бачили. Унюхивали. Можливо, чули колокольца. Вони мітили свої жертви, щоб інші могли злетітися на них, як метелики на світло. Або собаки, яким завжди хочеться обоссать один і той же телеграфний стовп.


Я впевнений, що в той березневий вечір Люпа вперше вкусили, тому що ніколи раніше світіння навколо його шиї не бачив... або слідів від укусів, що змахують на порізи від бритви. Але потім його кусали багаторазово. Мабуть, впливав і характер нашої роботи, може, їх притягував наш контингент. Подобалася вампірів кров, присмачена алкоголем. Може, вони від неї балділи. Хто знає?


У будь-якому випадку саме через Люпа я вперше вбив. Першого з багатьох. Сталося це в квітні...


10


Квітень, і в повітрі нарешті запахло весною. Каллагэн в «Будинку» з п'яти годин, спочатку заповнює чеки, щоб оплатити отримані рахунки, потім йде на кухню. Готує фірмове блюдо, яке називає печеня з жаб з галушками. Насправді в жарку йде яловичина, але йому подобаються колоритні назви.


Попутно він миє звільняються великі металеві каструлі, не тому що в цьому є необхідність (на недолік кухонного начиння на відміну від багато чого в «Домі» не скаржаться), але так вчила його мати: на кухні не можна залишати нічого брудного.


Одну з каструль несе до дверей чорного ходу, притискає до стегна, іншою рукою повертає ручку. Виходить у провулок, з тим щоб вилити мильну воду в каналізаційну решітку, і зупиняється. Це видовище він вже бачив у Віллідж, але тоді двоє чоловіків (один — спиною до стіни, другий — перед ним, нахилившись вперед, упираючись долонями в цеглу по обидві сторони голови першого) сприймалися швидше як тіні. Цих він бачить зовсім чітко, в світлі дверного отвору: чоловіка, що стоїть спиною до стіни і начебто спить, схиливши голову набік, відкриваючи шию, Каллагэн знає.


Це Люп.


І хоча, відчинивши двері, Каллагэн яскравіше висвітлює цю частину провулку, навіть не намагаючись приховати своєї появи, більше того, він наспівує пісню Лу Ріда «Прогуляйся по диких місцях», — парочка його не помічає. Обидва в трансі. Чоловік, що стоїть перед Люпом, виглядає років на п'ятдесят, в костюмі, при краватці. Поруч з ним, на бруківці провулка, стоїть дорогий «дипломат», які продаються в бутіку «Марк Крос». Голова чоловіка нахилена вперед. Відкриті губи щільно притиснуті до правій стороні шиї Люпа. Що там відбувається? Яремна вена? Сонна артерія? Каллагэн не пам'ятає, та й значення це не має. Колокольца на цей раз не дзвенять, але запах б'є з такою силою, що миттєво починають сльозитися очі, а з носа потекло. Обох чоловіків оточує темно-синє світіння, і Каллагэн бачить, як воно ритмічно пульсує. «Це їхнє дихання, — думає він. — Їх дихання викликає ці пульсації. Тобто світіння дійсно існує».


Каллагэн чує то плямкання, то смоктання. Такі звуки зазвичай лунають з екрану кінотеатру, коли чоловік і жінка пристрасно цілуються.


Після цього він вже не думає, діє на автоматі. Ставить на ганок каструлю з брудною мильною водою. Метал гримить об бетон, але парочка біля протилежної стіни нічого не чує: навколишній світ для них не існує. Каллагэн задкує на кухню. На разделочном столику лежить різницький тесак, яким він щойно різав м'ясо для печені. Широке лезо поблискує. Він бачить у ньому своє обличчя і думає: «Що ж, принаймні я не вампір, у мене є відображення». А потім його пальці стискаються на покриті гумою рукоятці. Він повертається на ганок. Переступає через каструлю з брудною мильною водою. Повітря тепле й вологе. Десь капає вода. Десь кричить радіо, оголошуючи околиці піснею «Хтось сьогодні врятував мені життя». В повітрі стільки вологи, що ліхтар у дальньому кінці провулка оточує німб. У Нью-Йорку квітень, а в десяти футах від того місця, де стоїть Каллагэн, не так вже й давно висвячений священик католицької церкви, вампір п'є кров своєї жертви. Чоловіка, в якого закохався Доналд Каллагэн.


«Ти майже встромила в мене свої кігтики, чи не так, люба?» — співає Елтон Джон, і Каллагэн сходить з ганку, піднімаючи тесак. А потім з усією силою опускає його на череп " вампіра. Половинки вампирова особи розкладаються, як крила. Він піднімає голову, як хижак, зненацька почув наближення іншого звіра, більш великого і небезпечного, ніж він сам. Миттю пізніше згинає коліна, немов збираючись підняти з бруківки «дипломат», потім вирішує, що зможе обійтися без нього. Повертається і повільно йде до виходу з провулка. Назустріч голосу Елтона Джона, який співає: «Хто врятував, хто врятував, хтось сьогодні врятував мені життя-з-знь!» Тесак раніше стирчить з черепа вампіра. Рукоятка при кожному кроці мотається з боку в бік, як маленький хвіст. Каллагэн бачить і кров, але зовсім трохи, не океан, як очікував. У цей момент потрясіння занадто велике, щоб він міг на цьому загострити свою увагу, але пізніше він прийде до висновку, що рідкої крові у вампірів — сама малість. І життя в них підтримує щось містичне, ніж корисні речовини, які кров доставляє в найдальші закутки тіла. Велика частина їх згорнулася крові і по консистенції нагадує жовток круто звареного яйця.


Тварюка робить ще крок, потім зупиняється. Голова зникає з поля зору Каллагэна, тому що вампір різко нахиляється вперед. А потім, раптово, одяг купою падає на вологу бруківку провулка.


Немов уві сні Каллагэн йде до купи одягу. Люп Дельгадо стоїть, притулившись спиною і потилицею до стіни, закривши очі, як і раніше, перебуваючи в трансі, в який ввів його вампір. Кров маленькими струмочками стікає по шиї.


Каллагэн дивиться на одяг. Краватка зав'язана. Сорочка всередині піджака, поділ засунуть в штани. Він знає, що, розстебнувши блискавку, знайде в них труси. Береться за рукав піджака, щоб переконатися, що він порожній не тільки з вигляду, але і на дотик, і годинник вампіра вивалюються з рукава, падають на бруківку поряд з лежачим на ній перснем, які видають випускникам багатьох престижних університетів.


Бачить Каллагэн і волосся. А також зуби, деякі з пломбами. Це все залишилося від містера Дипломат-від-Марка-Кросу.


Каллагэн збирає одяг. Елтон Джон все співає «Хтось сьогодні врятував мені життя», але, можливо, дивуватися цьому не слід. Пісня-то досить довга, на чотири хвилини, не менше. Каллагэн одягає годинник на своє зап'ястя, перстень на палець, щоб вони не загубилися. Заносить одяг в «Будинок», проходячи повз Люпа, який так і не вийшов з трансу. Ранки на його шиї стають все менше, затягуються, зникають.


На щастя Каллагэна, кухня пуста. Зліва двері з табличкою «КОМОРА». За нею — короткий коридор з нішами по обом сторонам. Кожна ніша відокремлена від коридору металевої гратчастої дверима, замкнутими на міцний замок. В одній ніші — консерви. У другій — крупи. У кількох — одяг. Сорочки, штани, плаття і спідниці, пальто, для кожного виду одягу своя ніша. Є ніші і взуття, чоловічого і жіночого. В кінці коридору — обшарпаний гардероб з написом «ЗБІРНА СОЛЯНКА». Каллагэн знаходить гаманець вампіра і перекладає в свою кишеню, поверх власного гаманця. Кишені помітно відстовбурчується. Потім відкриває ключем гардероб і кидає в нього одяг вампіра. Все легше, ніж розсортувати її, хоча він розуміє, що хтось обов'язково буде бурчати, виявивши в брюках труси. В «Домі» використане нижня білизна не беруть.


— Можливо, ми обслуговуємо представників самого дна, — якось сказав Каллагэну Роуен Магрудер, — але у нас є свої правила.


Зараз не до правил. Зараз треба зайнятися волоссям і зубами вампіра. Його гаманцем, перснем, годинами... і, Господи, брифкейс і туфлі! Вони ж залишилися в провулку!


«Не смій скиглити! — каже він собі. — Його дев'яносто дев'ять відсотків зникли, зовсім як монстр в останньому кадрі фільму жахів. Поки Бог був з тобою, я думаю, це Бог, так що не смій скиглити!»


Він і не скиглить. Збирає волосся, зуби, бере «дипломат», несе в дальній кінець провулка, плюхая по калюжах, перекидає через огорожу. Після короткого роздуми відправляє слідом годинник, гаманець і перстень. Останній спочатку не хоче зніматися, Каллагэна вже охоплює паніка, але перстень зісковзує з пальця і відправляється за огорожу. Хтось підбере. Зрештою це Нью-Йорк. Він повертається до Люпу і бачить туфлі. Занадто гарні, щоб їх викидати. Хто-небудь зможе їх поносити. З туфлями повертається на кухню. Стоїть перед плитою, тримаючи їх у правій руці, підвішеними на двох пальцях, коли з провулка на кухню заходить Люп.


— Дон? — Голос у нього трохи охриплий, як у людини, який міцно спав і прокинувся. У ньому чується легке здивування. Він вказує на підвішені на пальцях Каллагэна туфлі. — Ти збираєшся покласти їх у спекотне?


— Смак вони б поліпшили, це точно, — відповідає Каллагэн. Він вражений спокоєм власного голосу. А його серце! Як воно б'ється рівно. Від шістдесяти до сімдесяти ударів в хвилину. — Але я хочу віднести їх до комори. Хтось залишив їх на задньому ганку. А ти що там робив?


Люп посміхається. Посмішка йому до лиця, він стає ще прекраснішим.


— Постояв там, покурив, — відповідає він. — Така гарна погода, що не хочеться заходити під дах. Хіба ти мене не бачив?


— Бачив, звичайно, — відповів Каллагэн. — Але ти з головою поринув у свої думки, ось я і не став кликати тебе. Відкрий мені, будь ласка, комору.


Люп проходить в короткий коридор, відкриває замок на решітці двері відповідної ніші.


— Гарні туфлі, — говорить він. — «Бэлли». З чого це хтось вирішив залишити пару туфель «Бэлли» п'яниць?


— Напевно, ці туфлі чимось не догодили господарю, — відповідає Каллагэн. Він чує колокольца, їх солодку і вганяє в жах мелодію, і скрипить зубами. Навколишній світ раптом починає мерехтіти. «Тільки не зараз, — думає він. — Будь ласка, тільки не зараз».


Це не молитва, в Нью-Йорку він молиться мало, але, можливо, хтось чує його, бо дзвін зникає. Разом з мерехтінням. З іншої кімнати хтось голосно запитує, коли ж нарешті подадуть вечерю. Хтось лається. Все як завжди. А ось йому хочеться випити. Теж звичайна справа, але зараз дуже вже хочеться, нестерпно. Він не може не думати про те, як його пальці стискали покриті гумою рукоятку тесака. Про вазі тесака. Про звуці, з яким тесак розламав голову вампіра. І колишній смак знову в роті. Мертвий смак крові Барлоу. І слова. Що сказав йому Барлоу на кухні будинку Петрі, перед тим як зламав хрест, подарований йому матір'ю? «Сумно спостерігати крах віри»?


«Цим вечором я піду на збори «АА», — думає він, надягаючи гумку на туфлі «Бэлли» і кидаючи їх у купу взуття. Іноді вони допомагають. Він ніколи не говорить: «Я — Дон і я алкоголік», — але іноді ці збори допомагають.


Люп варто до нього впритул, і, обернувшись, Каллагэн від несподіванки ойкає.


— Ти чого такий лякливий? — Люп сміється. Розсіяно чухає шию. Сліди від прокусов ще є, але до ранку вони зникнуть. Однак Каллагэн знає, вампіри що бачать. Щось відчувають. Загалом, можуть вирахувати таких, як Люп.


— Послухай, — каже він Люпу, — я ось думаю, а не виїхати з міста на тиждень або дві. Розвіятися. Чому б нам не поїхати разом? Побудемо на природі. Порибалимо.


— Не можу, — відповідає Люп. — Відпустку покладений тільки в червні, а крім того, тут працювати нікому. Але, якщо ти хочеш поїхати, з Роуеном я все улагоджу. Немає проблем. — Люп пильно дивиться на нього. — Схоже, відпочинок піде тобі на користь. Ти виглядаєш втомленим. І таким нервовим.


— Ні, це всього лише думки вголос, — хитає головою Каллагэн. Нікуди він, звичайно, не поїде. Якщо залишиться, зможе наглядати за Люпом, оберігати його. І тепер він дещо знає. Вбивати їх не важче, ніж тиснути клопів на стіні. І після них мало що залишається. А з Люпом все буде в порядку. Вампіри третього типу начебто містера Дипломат-від-Марка-Кросу не вбивають своїх жертв, навіть не змінюють їх, не перетворюють на вампірів. Принаймні він цього не помітив. І він завжди буде напоготові, це йому до снаги. Буде на сторожі. Спробує хоча б цим спокутувати скоєне в Салемс-Лоті. І у Люпа все буде добре.


11


— Так тільки з Люпом ти помилився. — Роланд згорнув цигарку з крихт, які вигріб з дна кисета. Тютюн більше нагадував пил.


— Так, — погодився Каллагэн. — Помилився. Роланд, сигаретного паперу в мене немає, але от з тютюном можу допомогти. В будинку є хороший тютюн, з півдня. Мені він без потреби, але Розалита вечорами іноді викурює трубку.


— Пізніше я із задоволенням візьму і скажу спасибі тобі, — відповів Роланд. — Втім, тютюну мені бракує куди менше, ніж кава. Закінчуй свою історію. Нічого не випускай, думаю, ми повинні почути все, це важливо, але...


— Я знаю. Часу в обріз.


— Так, — кивнув Роланд. — Часу обмаль.


— Тоді скажу відразу, мій друг підхопив цю хворобу... СНІД, оскільки в результаті її назвали? — Він подивився на Едді, той кивнув. — Ясно. Напевно, нормальна назва, не гірше інших. Ви, можливо, знаєте, що ця хвороба може довго не давати про себе знати, але з моїм другом все вийшло інакше. Вона буквально зжерла його. До середини травня 1976 року Люп Дельгадо вже однією ногою стояв у могилі. Став блідим, як смерть. Практично постійно температурив. Інший раз всю ніч проводив над унітазом: блював. Роуен заборонив йому з'являтися на кухні, але такої необхідності не виникло: Люп сам собі це заборонив. А потім з'явилися виразки.


— Вони називаються саркомою Капоші, — вставив Едді. — Шкірна хвороба. Спотворює людину і викликає страшний біль.


Каллагэн кивнув.


— Через три тижні після того, як з'явилися виразки, Люп опинився в Центральній лікарні Нью-Йорка. Роуен Магрудер і я прийшли до нього якось увечері, наприкінці червня. До цього ми говорили один одному, що він вибереться, одужає, що він молодий і міцний. Але в той вечір, ледь переступивши поріг палати, відразу зрозуміли, що його дні полічені. Він лежав у кисневому наметі. До рук тяглися шланги крапельниць. Біль ні на мить не відпускала його. Він не хотів, щоб ми підійшли близько, побоюючись, що заразимся. І сказав нам, що ніхто не знає, чим же він хворий.


— Чому хвороба викликала ще більший страх, — вставила Сюзанна.


— Так. За його словами, лікарі вважали, що це хвороба крові, викликана гомосексуальними контактами, а може, використанням однієї голки з іншими наркоманами. Але він хотів, щоб ми знали, говорив нам знову і знову, що до наркотиків він не торкався, це підтвердили аналізи. «Не доторкався з 1970-го, — повторював він. — Ні до пігулок, ні до травичці. Клянуся Богом». Ми сказали йому, що і так про це знаємо. Сіли на ліжко з обох сторін, взяли його за руки.


Каллагэн голосно проковтнув слину.


— Наші руки... він змусив нас вимити руки перед відходом. На всяк випадок. І подякував за те, що ми його відвідали. «Будинок», сказав він Рована, це найкраще, що у нього було в житті. Тому що там він дійсно знайшов будинок.


— Ніколи раніше мені не хотілося так випити, як в той вечір, коли ми вийшли з Центральної лікарні. Слава Богу, Магрудер був поруч, тому ми разом проходили повз барів. В той вечір я ліг спати тверезим, але точно знаючи, що довго не втримаюся. Саме перший стакан перетворює тебе в п'яницю, так говорили на зборах «Анонімних Алкоголіків», а мене від мого першого склянки відділяло вже зовсім нічого. Десь бармен вже чекав мене, щоб наповнити його.


Через два дні Люп помер.


На похорон зібралося триста людей, практично всі вони якийсь час провели в «Домі». Сльози лилися рікою, вимовлялися зворушливі промови, в тому числі і людьми, які не змогли б пройти по прямій, накресленої крейдою. Коли все закінчилося, Магрудер узяв мене за руку.


— Я не знаю, хто ти, Дон, але мені достеменно відомо, що ти — хороша людина і запійний п'яниця, який не торкався до спиртного... як давно?


Я подумував як піти від прямої відповіді, але на це потрібні дуже великі зусилля.


— З минулого жовтня.


— Зараз тобі хочеться випити. Це написано на твоєму обличчі. І ось що я тобі скажу: якщо ти думаєш, що, пропустивши стаканчик, ти зможеш оживити Люпа, я тобі дозволяю. Більш того, знайди мене, ми разом підемо в «Бларні стоун»[41] і спочатку пропьем все, що у мене в гаманці. Лади?


— Лади.


— Якщо ти нап'єшся сьогодні, це буде найгіршим, що можна зробити, найбільшою наругою над пам'яттю Люпа. Все одно що помочитися на його мертве обличчя.


— Він був прав, і я це знав. Залишок цього дня провів так само, як і свій другий день в Нью-Йорку, бродив по місту, боровся з огидним смаком в роті, боровся з бажанням купити пляшку і влаштуватися в парку на лавочці. Я пам'ятаю, як йшов по Бродвею, по Десятій авеню. Потім опинився на Парк-авеню, в районі Тридцятих вулиць. Вже почало сутеніти, в обох напрямках автомобілі їхали по Парк-авеню з увімкненими фарами. На заході небо забарвилося в помаранчеві та рожеві тони. Вулиці купалися в цьому чудовому предзакатном світлі.


Я раптом відчув, умиротворення і подумав: «Я виграю. Сьогодні принаймні я виграю». — Та ось тут у голові задзвеніли колокольца. Голосніше, ніж завжди. Я відчув, що голова у мене розривається. Парк-авеню замерцала переді мною і я подумав: «Боже, адже вона нереальна. Парк-авеню нереальна, і все інше теж. Гігантська декорація. Весь Нью-Йорк — малюнок на заднику, а що знаходиться за ним? Та нічого. Абсолютно нічого. Одна лише темрява».


Потім відчуття реальності повернулося. Мелодія в голові почала вщухати... вщухати... змовкла. Я попростував далі, дуже повільно. Як людина, що йде по тонкому льоду. Боявся, що вывалюсь з цього світу, якщо натисну на тротуар сильніше, і опинюся в темряві. Я знав, що все це якась маячня, тоді я це знав, але знання не завжди допомагають, чи не так?


— Не завжди. — Едді згадав про тих днях, коли бавився героїном в компанії Генрі.


— Не завжди, — погодилася Сюзанна.


— Не завжди, — кивнув Роланд, подумавши про Иерихонском Пагорбі. Подумавши про що впав на землю розі.


— Я пройшов один квартал, потім два, три. Знову почав думати про те, що все буде добре. Так, я відчуваю в роті поганий смак, так, я можу бачити вампірів третього типу, але я до цього пристосуюся. Особливо якщо врахувати, що вампіри третього типу не засікають мене. Я їх бачив, вони мене — ні, наче ми були по різні сторони скла, проникного світло тільки в одну сторону. Але в той вечір я побачив дещо гірше, набагато гірше, ніж ці вампіри.


— Ти побачив того, хто справді помер, — сказала Сюзанна.


Каллагэн повернувся до неї. На обличчі читалося крайнє здивування.


— Як... як ти...


— Я знаю, тому що побувала в Нью-Йорку за допомогою Стрибка, — сказала Сюзанна. — Ми всі побували. Роланд каже, що це люди, які або не знають, що вони померли, або відмовляються з цим змиритися. Вони. Як ти їх називав, Роланд?


— Бродячі мертвяки, — відповів Роланд. — Їх небагато.


— Але й немало, — Кэллагэн зітхнув, — вони знали, що я їх бачу. На Парк-авеню безокий чоловік і жінка без правих руки і ноги, з обпаленим тілом дивилися на мене так, ніби думали, що я можу... ну, не знаю, повернути їм життя.


Я побіг. Біг довго, тому що прийшов у себе на розі Другої авеню і Дев'ятнадцятою вулиці, сидів на бордюрного каменю, опустивши голову, важко дихаючи.


Якийсь дідок підійшов, запитав, чи все зі мною гаразд. До того часу я вже встиг віддихатися і відповів, що так. Він сказав, що в такому випадку мені б краще піднятися. Менш ніж в двох кварталах патрульна машина, вона наближається до нас і мене можуть замести, якщо побачать що сидить на бордюрного каменю. Я подивився старому в очі і відповів: «Я бачив вампірів. Навіть вбив одного. Я бачив ходячі трупи. І ви думаєте, що мене злякають два копа в патрульній машині?»


Він позадкував. Порадив триматися від нього подалі. Сказав, що хотів лише надати мені послугу і ось, мовляв, що за це отримав. «В Нью-Йорку, — вигукнув він, — жодна добра справа не залишається безкарним», — і, розлючений, почимчикував геть.


Я розреготався. Встав, озирнувся. Сорочка вилізла з штанів. Самі штани в якийсь фарбі. Я і гадки не мав, де встиг вляпатися в неї. Я озирнувся і, спасибі всім святим і грішникам, побачив, що зовсім поруч бар «Американо». Потім я з'ясував, що в Нью-Йорку їх кілька, але тоді вирішив, що він перенісся сюди з сорокових років, щоб врятувати мені життя. Я увійшов, сів на стілець в кінці стійки, а коли підійшов бармен, сказав:


— Ти для мене дещо припас.


— Невже, приятель? — запитав він.


— Так, — кивнув я.


— Тоді скажи, що саме, і я принесу.


— «Бушмиллс»[42], — відповів я, — а оскільки ти тримаєш її для мене з минулого жовтня, чому б тобі відразу не налити подвійну порцію.


Едді пересмикнуло.


— Погана ідея.


— У той момент мені здавалося, що це найкраща ідея всіх часів і народів. Я міг забути Люпа, перестати бачити мертвяків, можливо, навіть перестати бачити вампірів... москітів в образі людському.


До восьмої вечора я напився. До дев'яти сильно напився. До десяти нализався до чортиків. Смутно пам'ятав, як бармен викидає мене за двері. Ранок прокинувся на лавці в парку, під газетним ковдрою.


— Повернення у вихідну точку, — пробурмотіла Сюзанна.


— Ага, леді, повернення у вихідну точку, ти права, і я кажу спасибі тобі. Я сів. Подумав, що моя голова зараз розколеться. Опустив її до колін, а оскільки вона не вибухнула, знову підняв. Стара сиділа на лаві в двадцяти ярдів від мене, звичайна стара, в хустці на голові, годувала воробышков з паперового пакета з горішками. Тільки синє світло гуляв по її щоках і лобі, виривався з рота і ховався в ньому при выдохах і вдихах. Одна з них. Москіт. Ходячі трупи зникли, але я як і раніше міг бачити вампірів третього типу.


Начебто знову слід було напитися, але виникла одна маленька проблема: відсутність грошей. Поки я спав під газетами, хтось обчистив мої кишені, так що в бар шлях мені був замовлений. — Каллагэн посміхнувся. Криво, невесело.


— У той день я знайшов «Менпауэр». Знайшов і на наступний день, днем пізніше. Потім напився. Так і пішло. Три дні я працював тверезим, зазвичай різноробочим на будівництві або вантажником на складі якоїсь великої компанії, потім напивався до поросячого вереску, а наступний день приходив у себе. Після чого цикл повторювався. Все літо 1976 року, яке я провів у Нью-Йорку. І скрізь, куди б я не пішов, мені вчувалася пісня Елтона Джона «Хтось сьогодні врятував мені життя». Не знаю, чи була вона популярна в те літо чи ні, але я чув її скрізь. Одного разу працював п'ять днів поспіль у «Коури муверс». П'ять днів без випивки — то був мій липневий рекорд. На п'ятий день бригадир підійшов до мене і запитав, чи не хочу я працювати у них постійно.


— Не можу, — відповів я. — У моєму контракті з «Менпауэр» чорним по білому записано, що я цілий місяць не можу вступати на постійну роботу в іншу компанію.


— Облиш, — відмахнувся він. — Всі плюють на це лайно. І знаєш, що я тобі скажу, Донні? Ти — хороший хлопець. І мені видається, що ти можеш не лише затягувати меблі в фургон. Як щодо того, щоб подумати про це ввечері?


— Я подумав, і роздуми, як зазвичай в те літо, призвели до випивки. Так що я опинився в якомусь маленькому барі неподалік від Емпайр-Стейт-Білдінг», пив віскі і слухав Елтона Джона: «Ти майже встромила в мене свої кігтики, чи не так, люба?» А коли оговтався, звернувся в іншу компанію, де людей теж наймали на один день, але ніколи не чули про грьобаній «Коури муверс».


Слово «грьобаній» Каллагэн буквально виплюнув, що властиво людям, які вкрай рідко вдаються до лайки.


— Ти пив, ти бродив по місту, ти працював, — Роланд кивнув. — Але то літо ти займався і ще однією справою, чи не так?


— Так. Але мені було потрібно якийсь час, перш ніж я зайнявся ним. Я кілька разів бачив їх, жінка, кормившая воробйов, була першою, але вони нічого такого не робили. Тобто я знав, хто вони, але ще не міг піти на холоднокровне вбивство. А потім, як-то ввечері в Беттері-парк[43], побачив, як один годується. До того часу у мене в кишені вже лежав складаний ніж, який я всюди носив з собою. Я підійшов до нього ззаду — він продовжувати жадібно смоктати кров — і вдарив чотири рази: в нирку, між ребрами, в спину і шию. В останній удар вклав всю силу. Вістрі ножа вийшло з адамова яблука. З хрускотом.


Каллагэн говорив дуже буденно, але від імені відринула кров, воно стало білим, як полотно.


— Потім сталося те ж саме, що і в провулку за «Домом»: хлопець зник, одяг залишилася. Я очікував, але не міг знати напевно, буде все як в минулий раз чи ні.


— Одного разу недостатньо, — пробурмотіла Сюзанна.


Каллагэн кивнув.


— В той раз жертвою був хлопець років п'ятнадцяти, пуерторіканець, може, домініканець. Між ніг у нього стояв транзисторний приймач. Яка звучала музика, не пам'ятаю. Можливо, «Хтось сьогодні врятував мені життя». Минуло п'ять хвилин. Я вже зібрався клацнути пальцями у нього під носом або поплескати по щоках, коли він моргнув, похитнувся, трусонув головою і прийшов в себе. Побачив мене, що стоїть перед ним, і першим ділом схопився за свій транзистор. Притиснув до грудей, як дитину. «Що тобі потрібно?» — запитав він. Я відповів, що мені нічого не потрібно, абсолютно нічого, але мене зацікавила лежить перед ним одяг. Юнак подивився вниз, сів, почав нишпорити в кишенях. Я вирішив, що ритися він буде довго, і пішов, не побоюючись, що він побіжить за мною. Ось так я вбив другого вампіра. З третім проблем вже не виникло. З четвертим тим більше. До кінця серпня я довів рахунок до шести. Шостий стала жінка, яку я бачив в «Марін мідленд банк». Виходить, що Нью-Йорк — маленький світ, чи не так?


Дуже часто я приходив на кут Першої-авеню і Сорок сьомої вулиці, і стояв перед «Будинком». Іноді з'являвся там ближче до вечора, коли пияки і волоцюги стікалися до обіду. Траплялося, що Роуен виходив і розмовляв з ними. Сам він не курив, але завжди носив у кишені кілька пачок і роздавав п'яницям, поки сигарети не закінчувалися. Я не намагався ховатися від нього, а він якщо і помічав мене, то не подавав виду.


— Повинно бути, ти до того часу змінився, — сказав Едді.


Каллагэн кивнув.


— Волосся в мене галузі до плечей і посивіли. З'явилася борода. І вже, звичайно, я більше не стежив за одягом. Половина діставалася мені від вампірів. Одним з них був велосипедист-кур'єр. Так що я носив його чоботи. Звичайно, не туфлі «Бэлли», але майже нові і мого розміру. Дуже міцні. Вони до цих пір у мене. — Він хитнув головою в бік будинку. — Але я не думаю, що все це завадило б йому узнати мене. Маючи справу з алкоголіками, наркоманами та бездомними, які лише однією ногою в реальності, а другий-в Сутінкової зоні, звикаєш, що люди сильно змінюються, і звичайно не в кращий бік. Навчаєшся бачити, хто ховається під новими синцями і шарами бруду. Думаю, справа в наступному: я став одним з тих, кого ти, Роланд, називаєш бродячими мертвяки. Невидимим для світу. Але мені видається, що ці люди... ці колишні люди міцно прив'язані до Нью-Йорку...


— Вони не йдуть далеко, — погодився Роланд. Самокрутку він давно докурив. Ламкої папери та тютюнових крихт вистачило на дві затяжки. — Привиди завжди мешкають в одному будинку.


— Зрозуміло, в одному, бідолахи. А мені хотілося поїхати. Кожен день сонце сідало трохи раніше, і кожен день я відчував: поклик тих доріг, тих таємних хайвеїв стає трохи сильніше. Частково причину слід шукати у знаменитому географічному методі лікування життєвих проблем. Напевно, я вже переконав себе, що він мені допоможе. Абсолютно нелогічна, але могутня віра в те, що переїзд все змінить на краще. Частково в надії, що в іншому місці, більш відкритому місці, вже не доведеться мати справу ні з вампірами, ні з ходячими трупами. Але був і ще один момент. Ну... мабуть, вирішальний. — Каллагэн посміхнувся, точніше, трохи розтягнув губи, оголивши ясна. — Хтось почав на мене полювати.


— Вампіри, — здогадався Едді.


— Д-да... — Каллагэн прикусив губу, потім повторив більш упевнено: — Так. Але не просто вампіри. Це припущення уявлялося найбільш логічним, але було не зовсім вірним. Принаймні я знав, що це не мертвяки. Вони могли мене бачити, але плювати на мене хотіли, хіба що сподівалися, що я можу повернути їх у світ живих. Вампіри третього типу мене засікти не могли, я це вам вже говорив, тим більше здогадатися, що саме я на них полюю. Обачністю, пам'яттю на обличчя вони не відрізнялися, в якійсь мірі їм, як і їх жертв, була властива амнезія.


Вперше я зрозумів, що мені загрожує небезпека, в одну з ночей в парку на Вашингтон-сквер, незадовго до того, як убив жінку з банку. Парк став для мене домом, і не тільки для мене. Влітку він перетворювався в гуртожиток під відкритим небом. У мене навіть з'явилася улюблена лавочка, хоча мені і не вдавалося займати її кожну ніч... я підходив до неї не щоночі.


В той вечір, задушливий, з далекими ударами грому, з блискавицями, відчувалося, що гроза може докотитися і до Нью-Йорка, я з'явився у парку близько восьмої вечора. З пляшкою в паперовому пакеті і книгою Езри Паунда «Кантос». Прямував до своєї лаві, коли побачив на спинці сусідній напис спреєм: «ВІН ПРИХОДИТЬ СЮДИ, У НЬОГО ОБПАЛЕНА РУКА».


— Господи, — прошепотіла Сюзен.


— Я тут же пішов з парку і провів ніч в провулку в двадцяти кварталах від нього. Я анітрохи не сумнівався, що в цій написи мова йшла про мене. Через два вечори я знову побачив ту ж напис, на тротуарі біля бару на Лексінгтон-авеню, де я часто пропускав стаканчик, а іноді з'їдав сандвіч. На цей раз її зробили крейдою на асфальті, і підошви перехожих практично стерли її, але я все-таки зумів прочитати: «ВІН ПРИХОДИТЬ СЮДИ, У НЬОГО ОБПАЛЕНА РУКА». А роїлися навколо комети і зірки, немов автор хотів замаскувати напис. У кварталі від бару, на знаку «Стоянка заборонена», чорним маркером написали: «ВОЛОССЯ у НЬОГО В ОСНОВНОМУ СИВІ». На ранок я побачив напис на борту автобуса: «МОЖЛИВО, ЙОГО ЗВУТЬ КОЛЛІНГВУД». Через два або три дні, в тих місцях, де я часто бував, мені стали попадатися постери, які розвішують господарі зниклих домашніх тварин. Я бачив їх в Нідл-парку, в західній частині Центрального парку, біля бару «Міські вогні» на Лексінгтон-авеню, в парі клубів у Віллідж.


— Постери пошуку зниклих домашніх тварин, — промуркав Едді. — Знаєш, блискуча, між іншим, ідея.


— Всі однакові, — продовжив Каллагэн. — «ВИ НЕ БАЧИЛИ НАШОГО ІРЛАНДСЬКОГО СЕТЕРА? ВІН ДУРНИЙ І СТАРИЙ, АЛЕ МИ ЙОГО ЛЮБИМО. У НЬОГО ОБПАЛЕНА ПРАВА ПЕРЕДНЯ ЛАПА. ВІДГУКУЄТЬСЯ НА КЛИЧКИ КЕЛЛІ, КОЛЛІНС І КОЛЛІНГВУД. МИ ЗАПЛАТИМО ДУЖЕ ВЕЛИКУ ВИНАГОРОДУ». А нижче доларові значки.


— І для кого розвішувалися ці постери? — спитала Сюзанна.


Каллагэн знизав плечима.


— Не знаю. Може, для вампірів.


Едді втомлено потер обличчя.


— Гаразд, давайте розбиратися. У нас є вампіри третього типу... бродячі мертвяки... а тепер з'являється компанія, члени якої розвішують постери за зразком втрати домашньої тварини, але мова в них йде зовсім не про домашню тварину; вони також пишуть на стінах, дорожніх знаках і тротуарах. Хто це такі?


— The low men[44], — відповів Каллагэн. — Слуги закону, так вони себе називають. Серед них не тільки чоловіки, але і жінки. Іноді вони називають себе регуляторами. Багато носять довгі жовті плащі... але не всі. У більшості на руці татуювання... синій труну... але не у всіх...


— Великі мисливці за трунами, Роланд, — пробурмотів Едді.


Роланд кивнув, не відриваючи очей від Каллагэна.


— Дай людині виговоритися, Едді.


— Але насправді вони... солдати Червоного Короля, — додав Каллагэн і перехрестився.


12


Едді витріщився на нього. Рука Сюзанни лягла на живіт, почала його потирати. Роланд згадав, як вони йшли по парку Гейджа після того, як зуміли покинути монопоезд. Тоді дорога вивела їх до ще більш широкій дорозі, яку Едді, Сюзанна і Джейк назвали автострадою. На одному щиті-покажчику хтось написав спреєм: «БЕРЕЖИСЬ ХОДЯЧОГО ТРУПА». Інший прикрасив схематичним зображенням розкритого очі і написом: «ХАЙ ЖИВЕ ЧЕРВОНИЙ КОРОЛЬ».


— Бачу, ви чули про це обухівського джентльмена, — сухо зауважив Каллагэн.


— Скажімо так, він залишив свою мітку там, де ми змогли її побачити, — відповіла йому Сюзанна.


Каллагэн хитнув головою у бік Тандерклепа.


— Якщо для досягнення поставленої мети вам доведеться піти туди, ви побачите набагато більше, написи і малюнки на стінах і щитах-покажчиках.


— А як щодо тебе? — спитав Едді. — Що ти зробив?


— Насамперед сіл і обміркував ситуацію. І вирішив, якою б фантастикою і параноєю це не здавалося, за мною дійсно стежать, і зовсім не обов'язково, що вампіри третього типу. Але при цьому я віддавав собі звіт, що ті, хто стежить, цілком можуть нацькувати на мене цих вампірів.


На той момент, не забувайте про це, я не мав ні найменшого уявлення, якою таємничої може виявитися ця компанія. В Салемс-Лоті Барлоу оселився в будинку, який бачив жахливу різанину і де, за чутками, мешкали привиди. Письменник Мейерс говорив, що цей будинок, де панувало зло, притягнув до себе злісну створіння. У Нью-Йорку я повернувся до цієї ідеї. Почав думати, що притягнув до себе іншого короля-вампіра, іншого вампіра першого типу, точно так само, як Будинок Марстенов притягнув Барлоу. Правильна це була ідея чи ні (згодом з'ясувалося, що ні), я порадів, що мій мозок, нехай і залитий спиртним, здатний на логічні умовиводи.


Першим ділом мені належало відповісти на питання: залишатися в Нью-Йорку або бігти геть? Я знав, якщо не втечу, мене зловлять, швидше раніше, ніж пізніше. Тому що знали відмінність, за яким мене можна знайти. — Каллагэн підняв обпечену руку. — Вони практично знали моє прізвище, на уточнення у них пішла б тиждень-півтори. Вони могли взяти під нагляд всі місця, де я бував, де залишався мій запах. Могли переговорити з людьми, з якими я спілкувався, пиячив, грав у шашки. З ким працював в «Менпауэр» і «Броуни мен».


Тут в голову прийшла думка, якої слід було прийти куди як швидше, незважаючи на місяць пияцтва. Вони могли знайти Роуена Магрудера і «Будинок» і всіх тих, хто знав мене. Співробітників, добровольців, десятки клієнтів. Чорт, та після дев'яти місяців роботи в «Хаті» — сотні клієнтів.


А найголовніше, манили мене ці дороги. — Каллагэн подивився на Едді та Сюзанну. — Ви знаєте про пішохідному мосту через Гудзон, за яким можна потрапити в Нью-Джерсі? Він ховається в тіні МДВ і на ньому стоять дерев'яні корита, з яких раніше пили корови і коні.


Едді голосно розсміявся.


— Вибач, батьку, але це неможливо. За своє життя я проїздив по мосту Джорджа Вашингтона раз п'ятсот. Ми з Генрі частенько їздили в парк «Палисейдс». Немає там дерев'яного мосту.


— Проте є, — спокійно відповів Каллагэн. — Його збудували на початку дев'ятнадцятого століття, а потім кілька разів ремонтували. На середині є табличка з написом «ДВОХСОТРІЧНА РЕКОНСТРУКЦІЯ ЗАВЕРШЕНА «ПРОМИСЛОВОЮ КОМПАНІЄЮ ЛАМЕРКА» В 1975 році». Я одразу згадав цю назву, коли вперше побачив Енді, тутешнього робота. Згідно табличці на його грудях, ця компанія брала участь у його виготовленні.


— Нам теж вона зустрічалася, — сказав Едді. — В місті Лад. Тільки там вона називалася «Ламерк фаундри».


— Можливо, різні підрозділи одній компанії, — подала голос Сюзанна.


Роланд нічого не сказав, тільки ворухнув рештою пальцями правої руки: поквапся, мовляв, поквапся.


— Він є, але його важко побачити, — продовжив Каллагэн. — Він ховається. І це тільки перша з таємних доріг. Вони розходяться від Нью-Йорка на всі боки, як павутина.


— Дороги, по яких відбувається Стрибок, — пробурмотів Едді. — Логічно.


— Я не знаю, так це чи ні, — знову заговорив Каллагэн. — Але можу сказати, що в своїх мандрах, що зайняли у мене кілька наступних років, я бачив багато дивного і зустрів багато хороших людей. Напевно, я б образив їх, назвавши нормальними або звичайними, але такими вони і були. І завдяки їм куди я з великою повагою став ставитися до таких визначень, як нормальний і звичайний.


Я не міг покинути Нью-Йорк, ще раз не побачившись з Роуеном Магрудером. Хотів, щоб він знав, що я нехай і помочився на обличчя мертвого Люпа (напився ж, чого там говорити), але не скинув штани і не навалив зверху купу лайна. Тобто хотів сказати йому: остаточно я не здався. І якщо вже вирішив тікати, то не в паніці, не як кролик біжить від променя ліхтарика. — Каллагэн знову заплакав. Нарешті витер очі рукавом сорочки. — Знову ж таки я хотів хоч з кимось попрощатися, щоб хтось попрощався зі мною. Коли ми говоримо: «До побачення», — і нам кажуть: «До побачення», — ці слова означають, що ми ще живі. Я хотів його обняти, передати поцілунок, отриманий від Люпа. Коли він сказав мені: «Ти для нас дуже цінний, щоб ми могли втратити тебе...»


Він побачив Розалиту, поспішаючу до них через лужок, і замовк. Вона простягнула йому грифельну дошку, списану крейдою. Едді раптом подумав, що на дошці в оточенні зірок і комет напис: «ЗАГУБИВСЯ! ДВОРОВИЙ ПЕС З ПОКУСАНОЇ ПЕРЕДНЬОЮ ЛАПОЮ! ВІДГУКУЄТЬСЯ НА ІМ'Я РОЛАНД! ХАРАКТЕР ОГИДНИЙ, МОЖЕ ВКУСИТИ, АЛЕ МИ ВСЕ ОДНО ЙОГО ЛЮБИМО!!!»


— Від Эйзенхарта. — Каллагэн підняв голову. — Якщо Оуверхолсер в тутешніх краях великий фермер, а Ебен Тук — великий бізнесмен, тоді Воуна Эйзенхарта слід називати великим ранчером. Він пише, що він, обидва Слайтмана і ваш Джейк зустрінуться з нами до церкви опівдні, якщо ми не проти. Важко розібрати його каракулі, але, схоже, він пропонує вам відвідати ферми і ранчо на шляху в «Рокинг Бі», де ви проведете ніч. Вас це влаштовує?


— Не зовсім, — відповів Роланд. — Я б хотів спочатку отримати карту.


Каллагэн обміркував його слова, подивився на Розалиту. Едді вирішив, що ця жінка не тільки домоправительниця. Вона відійшла, щоб не заважати розмові, але додому не повернулася. «Швидше вона хороший особистий секретар», — подумав він. Йому навіть не довелося її звати. Вона підійшла, відгукнувшись на погляд. І відбула, отримавши інструкції.


— Думаю, ленч ми влаштуємо на галявині перед церквою, — сказав Каллагэн. — Там є старе залізне дерево, в тіні якого ми відмінно влаштуємося. А коли ми закінчимо ленч, близнюки Тавери вже намалюють карту.


Роланд кивнув, пропозиція Каллагэна цілком влаштувало.


Каллагэн встав, скривившись, потер руками поперек, потягнувся.


— І я повинен вам дещо показати.


— Ти ж не закінчив свою історію, — нагадала йому Сусанна.


— Не закінчив, — погодився Каллагэн, — але часу обмаль. Я можу йти і говорити, а ви — йти і слухати.


— Звичайно, можемо. — Роланд підвівся. Біль, звичайно, нікуди не поділася, але значно ослабла. Котяче масло Розалиты заслуговував похвали. — Але перш ніж ми підемо, я хочу поставити вам два запитання.


— Я відповім на них, якщо зможу, стрілок, будь певен.


— Спочатку про тих, хто стежив тебе... ти їх бачив у своїх мандрах?


Каллагэн повільно кивнув.


— Ага, стрілок, бачив. — Він подивився на Едді та Сюзанну. — Ви коли-небудь бачили кольорову фотографію людей, зроблену зі спалахом... коли у всіх червоні очі?


— Так, — відповів Едді.


— У них такі очі. Червоні. А друге питання, Роланд?


— Вони — Вовки, батько? Ці слуги закону? Ці солдати Червоного Короля? Вони — Вовки?


Відповів Каллагэн після довгої паузи.


— Точно сказати не можу. Стовідсоткової впевненості у мене немає. Але я так не думаю. Вони, звичайно, викрадачі, нехай крадуть і не дітей. — Він замислився над своїми словами. — У якомусь сенсі вони — Вовки. — Знову помовчав. — Ага, в якомусь сенсі Вовки.


## Глава 4


Продовження історії священика


(Таємні хайвеї)


1


Шлях від заднього дворика будинку Каллагэна до дверей церкви Непорочної Богоматері багато часу не зайняв, від сили п'ять хвилин. У такий короткий час Старий не зміг би розповісти про ті роки, які він провів на дорогах, перш ніж побачив статтю в «Сакраменто Бі», яка змусила його повернутися в Нью-Йорк в 1981 р., і тим не менш три стрілка дізналися всю історію. Роланд підозрював, що Едді й Сюзанна не гірше нього зрозуміли, що це означає: коли вони будуть йти з Кал'ї Брін Стерджис, за умови, що не помруть тут, Доналд Каллагэн швидше за все піде з ними. То був не розповідь, а кхеф — розділена вода. Не кажучи вже про дотику до розуму один одного, або, телепатії, по термінології ньюйоркців, кхеф ставав доступний тільки тим, кого чекала одна спільна доля, щаслива чи трагічна. Тим, хто складав ка-тет.


— Ви знаєте вислів: «Ми вже не в Канзасі, Тото?» — запитав Каллагэн.


— Ця фраза нам точно щось нагадує, солоденький, — сказала Сюзанна.


— Правда? Судячи з того, що я бачу, дивлячись на вас, точно нагадує. Можливо, ви коли-небудь розповісте мені свою історію. Мені здається, що моя поруч з нею суща дурниця. У будь-якому випадку я зрозумів, що це не Канзас, ледве добрався до далекого кінця пішохідного мосту. По всьому виходило, що потрапляю я не в Нью-Джерсі. У всякому разі, не в той Нью-Джерсі, який завжди чекав знайти на іншому березі Гудзона. На дошках настилу лежала зім'ята газета...


2


По пішохідному мосту Каллагэн йде в гордій самоті, хоча за великим підвісному мосту зліва від нього автомобілі рухаються щільним потоком. Він нахиляється, щоб підняти газету. Прохолодний вітер з річки тріпає його довгі, до плечей, сильно зворушені сивиною волосся.


Це не газета, а лише одна зошит з чотирьох сторінок, зате перша, так що він читає назву газети: «Либрук реджістер». Каллагэн ніколи не чув про Либруке. З іншого боку, в цьому немає нічого дивного, тому що він не фахівець з Нью-Джерсі, ні разу не побував у цьому штаті після приїзду на Манхеттен, завжди думав, що на протилежній стороні МДВ знаходиться місто Форт-Лі.


Потім він звертає увагу на заголовки. Той, що на самому верху, йому зрозумілий: «НАПРУЖЕНІСТЬ В МАЙАМІ СПАДАЄ». Нью-йоркські газети в останні дні приділяли багато місця тамтешнім расових хвилювань. Але вже другий: «ВІЙНА ПОВІТРЯНИХ ЗМІЇВ У ТИНЕКЕ, ШТАТ ХАКЕНСЕК, ПРОДОВЖУЄТЬСЯ», — в парі з фотознімком палаючого будинку, викликає подив. Там же фотографія пожежників, і вони сміються! А як сприймати третій: «ПРЕЗИДЕНТ СПІРО АГНЮ ПІДТРИМУЄ ПЛАНИ НАСА ПО СТВОРЕННЮ МАРСІАНСЬКОЇ СТАНЦІЇ»? Або статтю в нижньому правому куті, набрану кирилицею?


«Що зі мною сталося?» — запитує себе Каллагэн. Маючи справу з вампірами, бродячими мертвяки, навіть з постерами розшуку зниклих домашніх тварин, де мова, безсумнівно, йшла про нього, він ніколи не боявся за свою психіку. А тепер, на кінці пішохідного мосту через Гудзон, що з'єднує Манхеттен і Нью-Джерсі, якраз перед тим як зійти з нього і зробити перший крок по землі Нью-Джерсі, такі побоювання виникали. Одного припущення, що Спіро Агню може стати президентом, думає він, достатньо для того, щоб людина, більш-менш знайомий з політикою, запитав себе, не поїхала у нього дах. Адже Агню давно вже з ганьбою пішов у відставку, навіть раніше свого боса[45].


«Що сталося зі мною?» — гадає він, але, якщо він перетворився в шизофреніка, який все це уявляє, йому зовсім не хочеться знати відповідь на поставлене питання.


— До біса! — Він викидає перші чотири сторінки «Либрук реджістер» через огорожу моста. Вітер підхоплює їх і несе до мосту Джорджа Вашингтона. «Ось вона, реальність, — думає Каллагэн. — Прямо переді мною. Ці легковика, ці вантажівки, ці туристичні автобуси». Але тут же бачить серед них незнайоме транспортний засіб, червоного кольору, на гусеницях замість коліс. Над корпусом розміром із шкільний автобус обертається червоний циліндр. На одній його стороні напис «БЕНДІ». На іншій — «БРУКС». Або «БЕНДІ БРУКС»? «Бенді Брукс», що б це значило? Він не має ні найменшого поняття. Ніколи в житті не бачив такого транспортного засобу, і уявити собі не міг, що такого агрегату — ви тільки подивіться на ці гусениці — дозволять їхати громадської автостраді.


Значить, міст Джорджа Вашингтона теж не віднесеш до реального світу. Або вже не віднесеш.


Каллагэн хапається за поручень і щосили стискає його пальцями, чекаючи, поки пройде хвиля запаморочення, погрожує збити його з ватних ніг. Втім, поручень цілком реальний, з дерева, теплий від сонця, порізаний тисячами ініціалів і написів. Він бачить «ДК Л МБ» всередині сердечка. Він бачить «ФРЕДДІ + ЕЛЕН = ЛЮБОВ». Він бачить «ВБИВАЙ ВСІХ ЛАТИНОСІВ І НІГГЕРІВ», з обох боків написи по свастике. Послання любові, послання ненависті, і всі вони реальні, як часті удари його серця, як вага декількох монет і купюр у правому передньому кишені його джинсів. Він набирає повні груди повітря, і повітря теж реальний, в ньому навіть відчувається запах дизельного палива.


«Це відбувається зі мною, я це знаю, — думає Каллагэн. — Я не в палаті номер дев'ять який-небудь психіатричної клініки. Я — це я, я тут, і навіть тверезий, принаймні в даний момент, а Нью-Йорк у мене за спиною. Так само, як і місто Джерусалемс-Лот, штат Мен, з його живими небіжчиками. А переді мною — велика частина Америки, з усіма її нескінченними можливостями».


Ця думка піднімає їй настрій, а наступна — піднімає ще більше: не Америка, а може, дюжина... або тисяча... або мільйон. Якщо перед ним Либрук, а не Форт-Лі, можливо, є і інші варіації Нью-Джерсі, в яких місто на іншій стороні Гудзона називається Лиман, або Лигман, Чи-Блаффс, Чи-Палисейдс, або навіть Лигхорн-Віллідж. Може, по іншу сторону Гудзона не сорок два континентальних штату, а сорок дві сотні або сорок дві тисячі, і всі вони покладені стопкою, один над одним.


І він миттєво розуміє, що швидше за все так воно і є. Просто він натрапив на місце, де зливається воєдино величезна, може бути, нескінченне число світів. Кожен з них — Америка, але вони всі різні. І є хайвеї, які біжать за ним, і він може їх бачити.


Він швидко доходить до кінця мосту з боку Либрука, знову зупиняється. «А якщо я не знайду шляху назад? — думає він. — Припустимо, заблукаю, буду бродити і бродити і ніколи не знайду Америку, в якій на західній стороні мосту Джорджа Вашингтона розташоване місто Форт-Лі, а Джералд Форд (це ж треба!) — президент Сполучених Штатів Америки?»


Але тут же приходить така думка: «Допустимо, і не знайду. Що з того?»


І нарешті, ступаючи на землю Нью-Джерсі, він посміхається, на серці в нього легко, вперше з того дня, коли він відправляв в останній шлях Денні Гліка в місті Джерусалем-Лот. Двоє хлопчаків з вудками проходять повз нього. «Чому б одному з вас, молоді люди, не привітати мене в Нью-Джерсі?» — запитує він, його посмішка стає ще ширше.


— Ласкаво просимо в Ен-Джей, — з готовністю відповідає один з них, але вони огинають Каллагэна по широкій дузі і підозріло дивляться на нього. Він не звинувачує в цьому хлопчаків, а їх настороженість ні на йоту не псує йому настрій. У нього таке відчуття, ніби з темної, вологої камери він вийшов в яскравий, сонячний день. Додає кроку і жодного разу не озирається, щоб кинути прощальний погляд на хмарочоси Манхеттена. Навіщо? Манхеттен — минуле. Безліч Америк лежить перед ним, вони — майбутнє.


Він Либруке. В голові не звучить музика, ніяких колокольцев. Пізніше будуть і колокольца, і вампіри, послання, написані крейдою на тротуарах і фарбою — на цегляних стінах (і мова в них буде йти не тільки про нього). Пізніше він побачить слуг закону в розкішних червоних «кадилаках», зелених «линкольнах» і пурпурових «мерседесах», слуг закону з червоними, як при зйомці зі спалахом, очима, але не сьогодні. Сьогодні в новій Америці, в яку він потрапив, перейшовши на західний берег Гудзона по відреставрованому пішохідному мосту, світить сонце.


На Головній вулиці він зупиняється перед рестораном «Либрук хоумстайл» і бачить у вітрині оголошення: «ПОТРІБЕН КУХАР ДО ПРИЛАВКА ШВИДКОГО ОБСЛУГОВУВАННЯ». Дон Каллагэн підробляв за таким прилавком, коли вчився в семінарії, і віддав чимало часу кухні «Вдома», у Іст-Сайді Манхеттена. Він думає, що наявні навички знадобляться і тут, в «Либрук хоумстайл». Так і виходить, правда, два яйця для яєчні-глазуньи, тримаючи в одній руці, він все-таки розбиває до четвертої зміни: позначається тривала перерва. Власник ресторану, довготелесий Діккі Рудбахер, запитує Каллагэна, чи немає у нього медичних проблем («чого-небудь заразного», як каже він), і киває, коли Каллагэн відповідає, що ні. Він не просить у Каллагэна жодних документів, навіть не цікавиться номером картки соціального страхування[46]. Хоче платити своєму новому кухареві чорним налом, не проводячи його платню за бухгалтерським книгам, якщо той не заперечує. Каллагэн запевняє Рудбахера, що його такий варіант цілком влаштовує.


— І ось що ще. — Діккі Рудбахер замовкає, а Каллагэн чекає чергового сюрпризу. Його б вже нічого не здивувало, але Рудбахер говорить очевидне: — За видом ти — п'є.


Каллагэн визнає, що раніше прикладався до пляшки.


— Я теж прикладываюсь, — киває Рудбахер, — в цьому бізнесі без спиртного просто ти збожеволієш. Я не збираюся нюхати, ніж від тебе пахне... якщо ти будеш приходити на роботу вчасно. Два рази запізнишся і можеш валити на всі чотири сторони. Повторювати не буду.


Каллагэн працює за прилавком швидкого обслуговування ресторану «Либрук хоумстайл» три тижні, а живе в двох кварталах від нього в мотелі «Захід». Тільки ресторан не завжди «Либрук хоумстайл», а мотель не завжди «Захід». На четвертий день він прокидається в мотелі «Світанок», а прийшовши на роботу, виявляє, що ресторан називається «Форт-Лі хоумстайл». «Либрук реджістер», які клієнти залишали на прилавку, перетворюється в «Форт-Лі реджістер амерікен». І його не дуже радує, що Джералд Форд знову стає президентом.


Коли Рудбахер розплачується з ним в кінці першого тижня, у Форт-Лі, на пятидесятках — Грант, на двадцятках — Джексон, на єдиній в отриманому від боса конверті десятці — Олександр Гамільтон. В кінці другого тижня, в Либруке, на пятидесятках — Авраам Лінкольн, а на десятці — якийсь Шедбурн. Правда, на двадцятках раніше Джексон, і це гріє душу. В кімнаті мотелю, де живе Каллагэн, покривало на ліжку рожеве у Либруке і помаранчеве у Форт-Лі. Це зручно. Прокинувшись, він завжди знає, в якому Нью-Джерсі перебуває.


Двічі він напивається. Другий раз, після роботи, компанію йому складає Діккі Рудбахер. Не відстає від нього ні на крок. «Колись це була велика країна», — стогне либруковский Рудбахер, і Каллагэн радіє: хоч щось залишається незмінним, в якій би з Америк він не виявився.


Але його тінь з кожним днем подовжується всі раніше, і він бачить першого вампіра третього типу, той стоїть у черзі за квитками в міський кінотеатр; тоді він сповіщає Рудбахера, що йде з роботи.


— Ніби ти казав, що нічим не хворий, — бурчить Рудбахер.


— Не зрозумів?


— У тебе свербіж в ногах, друже мій. Який найчастіше складає компанію ось цього. — Рудбахер перекидає уявний стакан, який нібито тримає в почервонілий від миття посуду руці. — Коли свербіж в ногах, підхоплює доросла людина, він практично невиліковний. І ось що я тобі скажу: якби не дружина, яка все ще непогано трахкає, і двоє дітей у коледжі, я б зібрав речі і приєднався до тебе.


— Правда? — в подиві запитує Каллагэн.


— Вересень і жовтень завжди найгірші місяці, — мрійливо говорить Рудбахер. — Ти буквально чуєш цей поклик. Птахи теж чують його і відлітають.


— Поклик?


У погляді Рудбахера читається: вистачить нести нісенітницю. «Для птахів це небо. Для таких, як ми, — дорога. Клята дорога кличе нас. Такі, як я, у яких діти навчаються, а дружина хоче займатися цією справою не тільки суботнім вечором, включають радіо голосніше, щоб заглушити цей поклик. Тобі потреби в цьому немає. — Він пильно дивиться на Каллагэна. — Останься ще на тиждень. Я накину тобі двадцять п'ять баксів. Ти просто зірвеш банк в Монте-Карло.


Каллагэн обмірковує пропозицію, хитає головою. Якщо б Рудбахер був прав, якщо б дорога була одна, можливо, він залишився на тиждень... і ще на одну... і ще. Але дорога-то не одна. Їх безліч, і всі вони — таємні хайвеї. Він згадує книжку, прочитану в третьому класі, і сміється. Книжка називалася «ДОРОГИ, ЯКИХ БАГАТО».


— Що тут смішного? — хмуриться Рудбахер.


— Нічого, — відповідає Каллагэн. — Всі. — Він плескає боса по плечу. — Якщо буду повертатися цим шляхом, загляну до тебе.


— Цим шляхом ти повертатися не будеш, — каже Рудбахер, і він, звичайно ж, має рацію.


3


— Я провів на дорозі п'ять років, може, трохи більше або трохи менше, — уклав Каллагэн, коли вони вже підходили до церкви. То була єдина фраза, вимовлена з цього приводу. Однак вони почули куди більше. А потім не здивувалися, дізнавшись, що Джейк, який прямував в місто з Эйзенхартом і Слайтманами, також почув частина розповіді Каллагэна. Джейка зрештою відрізняла найбільш розвинена здатність стосуватися розуму інших.


П'ять років на дорозі, і більше нічого вголос.


Адже все інше, ви розумієте, тисячі загублених світів троянди.


4


Він п'ять років на дорозі, трохи більше або трохи менше, тільки дорога не одна, їх безліч, а п'ять років, при певних обставинах, можуть тривати вічність.


Це шосе 71 в Делавері, і яблука, які потрібно зібрати. Це маленький хлопчик на ім'я Ларс і зламаний радіоприймач. Каллагэн лагодить його, а мати Ларса дає йому кошик з ленчем, дивним ленчем, якого йому вистачає на багато днів. Це шосе 317 в сільських районах Кентуккі та збір винограду з Пітом Петаккі, рот якого не закривається ні на хвилину. Дівчина приходить подивитися, як вони працюють, симпатична дівчина років сімнадцяти, сидить на кам'яній стіні під обпадаючими жовтим листям, і Піт Петаккі розмірковує про блаженстві, яке випробував би, якщо б ці довгі стегна, приховані джинсою, обняли його шию, а він занурив мову в печерку між ними. Піт Петаккі не бачить синього світіння, яке оточує дівчину, і, звичайно ж, не бачить, як трохи пізніше її одяг падає на землю: Каллагэн, сидячи поруч з нею, однією рукою залучає її до себе, а коли вона вже гладить йому стегно і тягнеться губами до шиї, всаджує в неї ножа, під саме підставу черепа. Цей удар у нього відпрацьовано.


Це шосе 19 в Західній Вірджинії і маленький бродячий цирк, власник якого шукає людину, що може чинити автомобілі і годувати тварин. «Чи, навпаки, — каже йому Грег Чамм, той самий власник. — Годувати автомобілі і лагодити тварин. Що тобі більше подобається». А якийсь час через, коли шлункова інфекція вкладає в ліжко більшу частину трупи (вони рухаються на південь, намагаючись утекти від зими), він вже бере участь у виставі, відіграє медіума, викликаючи духів, і з величезним успіхом. Саме під час одного з виступів він вперше бачить їх, не вампірів, не живих небіжчиків, не бродячих мертвяків, а високих людей з блідими настороженими особами, захованими під старомодними широкополими капелюхами або новомодними бейсболками з довжелезними козирками. В тіні, що відкидається або полями капелюхів, або козирками, їх очі поблискують червоним, як очі скунсів або бродячих котів, якщо вони потрапляють під промінь ліхтарика, шныряя між сміттєвих баків. Вони його бачать? Вампіри (принаймні третього типу) — немає. Мертвяки — так. А ці люди, що ховають руки в кишенях довгих жовтих плащів, з суворими обличчями, визирають з-під капелюшків? Вони його бачать? Каллагэн цього не знає, але вирішує, що ризикувати не варто. Трьома днями пізніше, у місті Язу-Сіті, штат Міссісіпі, він вішає на гак чорний циліндр медіума, залишає брудний комбінезон в кузові пікапа і йде з цирку Чамма, не дочекавшись платні за останній тиждень. Тікаючи з міста, бачить на телеграфних стовпах плакати розшуку зниклих тварин з однаковим текстом:


ЗАГУБИЛАСЯ! СІАМСЬКА КІШКА, ДВОРІЧНА


ВІДГУКУЄТЬСЯ НА КЛИЧКУ РУТА


ВОНА ШУМНА, АЛЕ ВЕСЕЛА


ГАРАНТУЄТЬСЯ ВИНАГОРОДУ


$$$$$$$$$$$


НАБЕРІТЬ 764, ДОЧЕКАЙТЕСЯ ВІДПОВІДІ,


НАЗВІТЬ ВАШ НОМЕР


ГОСПОДЬ БЛАГОСЛОВИТЬ ВАС ЗА ДОПОМОГУ


Хто така Рута? Каллагэн не знає. Йому лише відомо, що вона ШУМНА, але ВЕСЕЛА. Буде вона гучної, коли її схоплять слуги закону? Буде веселитися?


Каллагэн в цьому сумнівається.


Але у нього повно своїх клопотів, і йому залишається лише молити Бога, в якого він більше не вірить, щоб ці люди в жовтих плащах не змогли його зловити.


В той же день, по закінченні якогось часу, він ловить попутку на шосе 3 в окрузі Иссакуэна, під жарким небом, не підозрюють про наближення грудня і Різдва, у нього в голові знову звучать колокольца. Заповнюють всю голову, рвуть барабанні перетинки зсередини. А коли вщухають, Каллагэн розуміє: вони наближаються. Чоловіки з червоними очима, у великих капелюхах і довгих жовтих плащах.


Каллагэна як вітром здуває з узбіччя. Разом перетворившись у Супермена, він перестрибує широченний кювет, потім перемахує через зарослу в'юком зелену огорожу, падає у високу траву, відкочується в бік, повертається до огорожі, спостерігаючи за дорогою крізь діру в листі.


Мить чи два дорога порожня, а потім з боку Язу-Сіті з'являється червоно-білий «кадилак». Мчить зі швидкістю ніяк не менше сімдесяти миль в годину, діра в листі маленька, але Каллагэну вдається розгледіти пасажирів: троє чоловіків, двоє в жовтих плащах, один у літній куртці. Всі курять. Салон «кадилака» заповнений сизим димом.


«Вони мене бачать, вони мене чують, вони мене відчувають», — такі ось думки рояться в голові Каллагэна, але зусиллям волі йому вдається стримати піднімається хвилю паніки, придушити її. Він змушує себе подумати про пісню Елтона Джона: «Хто врятував, хто врятував, хтось сьогодні врятував мені життя-з-знь!» — і здобуває остаточну перемогу над панікою. Лише на мить, жахливу мить, йому здається, що «кадилак» зменшує швидкість, але за цю мить він встигає уявити собі, як вони женуться за ним по зарослому бур'янами, давно непаханому полю, наздоганяють, затягують у занедбаний сарай або комору... а потім «кадилак» перевалює через вершину наступного пагорба, прямуючи в Натчес, а може, й далі. Каллагэн вичікує ще десять хвилин. «Щоб переконатися, що вони не вистежують тебе», — як сказав би Люп. Але, навіть вичікуючи, він знає: це порожня формальність. Вони не вистежують його — вони його втратили. Як? Чому?


Відповідь приходить до нього не відразу, але це принаймні відповідь, і він нутром чує — правильний. Вони упустили його, тому що йому вдалося вислизнути в іншу реальність, в іншу Америку, коли він лежав за зеленою огорожею, дивлячись на шосе 3. Може, іншу лише в декількох дрібницях, Лінкольн на доларових купюрах, Вашингтон — на п'ятірках, а не навпаки, але вистачило і цього. Цілком вистачило. І це добре, тому що мізки у цих хлопців є на відміну від зомбі, і вони його бачать на відміну від вампірів. Ці хлопці, ким би вони не були, найбільш небезпечні.


Нарешті Каллагэн виходить на дорогу. А потім поруч з ним зупиняється старий, побитий «форд». За кермом сидить негр у солом'яному капелюсі. Типовий негр-фермер з фільму тридцятих років. Та тільки говорить він на правильному англійською і не про врожай кукурудзи, а про політику, і радіо у нього налаштований не на музику, а на ток-шоу, де обговорюється все та ж політика. Коли Каллагэн виходить з «форда», в Шейді-Ґрейв, негр дає йому п'ять доларів і бейсболку.


— У мене є гроші. — Каллагэн намагається повернути п'ятірку.


— Людині у бігах зайва п'ятірка ніколи не завадить, — відповідає негр. — І, будь ласка, тільки не кажи мені, що ти не в бігах. Не ображай мій інтелект.


— Спасибі тобі. — Каллагэн суне п'ятірку в кишеню.


— De nado[47], — відповідає негр. — Куди прямуєш? В загальних рисах.


— Поняття не маю, — тут же виривається у Каллагэна, він посміхається. — У загальних рисах.


5


Збір апельсинів у Флориді. Підмітання вулиць в Новому Орлеані. Чищення стійл стайні Лафлине, штат Техас. Роздача буклетів ріелторської контори на вуличних кутах Фінікса, штат Арізона. Роботи, що оплачуються готівкою, без всяких платіжних документів. Банкноти з постійно мінливими особами. Різні імена в різних газетах. Джиммі Картер обраний президентом, так само як і Ернест «Фріц» Холлингс і Рональд Рейган. Джордж Буш також обраний президентом. Джералд Форд вирішує переобиратися і теж стає президентом. Імена в газетах (знаменитості змінюються з калейдоскопічною швидкістю, а про багатьох він ніколи і не чув) значення не мають. Особи на банкнотах значення не мають. А ось що має, так це флюгер на тлі люто-рожевого заходу, звук від ударів його підборів на пустельній дорозі в Юті, рев вітру в пустелі Нью-Мексико, вигляд дитини, що стрибає через скакалку у іржавого «шевроле-каприс» в Фоссиле, штат Орегон. Що має значення-так це гудіння високовольтних проводів вздовж автостради 50 на захід від Елко, штат Невада, і дохла ворона в придорожньому кюветі на околиці Рейнбаррел-Спрінг. Як-то він лежить у покинутому сараї, на кордоні Каліфорнії і Невади, і п'є чотири дні поспіль. Закінчується це сімома годинами блювоти. Перший годину хвилі нудоти накочують одна за одною, рве його безперервно, і він вже не сумнівається в неминучості смерті. Потім він вже мріє про неї. Коли закінчується останній напад, він дає клятву, що з пияцтвом покінчено, що більше до спиртного він не доторкнеться, він отримав хороший урок, але тижнем пізніше — знову п'яний і дивиться на незнайомі зірки, лежачи біля стіни ресторану, куди його найняли мити посуд. Він — тварина, угодившее в капкан, і йому без різниці. Іноді йому зустрічаються вампіри, іноді він їх убиває. Але здебільшого залишає в живих, тому що боїться залучати до себе увага, увага слуг закону. Іноді він запитує себе, а що він, власне, робить, куди йде, і такі питання скоренько відправляють його на пошуки чергової пляшки. Тому що ніякої мети, ніякої пункту призначення у нього немає. Він просто бреде по таємним хайвеїв і тягне за собою свій капкан. Він просто дослухається до заклику цих доріг і переходить з однієї на іншу. В капкані чи ні, але іноді він щасливий, іноді він співає, закутий в ланцюги. Йому хочеться побачити ще один флюгер на тлі іншого рожевого заходу. Він хоче побачити ще одну силосну башту, яка стоїть на краю давно покинутого поля, хоче, щоб повз нього проїхав вантажівка з написом на борту «ТОНОПА ГРЕЙВЕЛ» або «АПЗУД ХЕВІ КОНСТРАКШН». Він у раю для волоцюг, загублений серед безлічі Америк. Він хоче чути вітер в каньйонах і знати, що він — єдиний, хто його чує. Він хоче чути крик і чути його відлуння. Коли смак крові Барлоу відчувається особливо сильно йому хочеться випити. І, зрозуміло, коли він бачить постери розшуку загублених домашніх тварин або написи крейдою на тротуарах, йому хочеться забратися куди-небудь подалі. На заході і постерів, і написів менше, і він не зустрічає ні свого імені, ні прикмет. Час від часу йому попадаються на очі вампіри, спраглі крові, але він залишає їх у спокої. Вони, зрештою, москіти, не більше того.


Навесні 1981 р. він вкочується в місто Сакраменто в кузові стародавнього вантажівки, виробленого компанією «Інтернешнл харвестер», давно вже стали рідкістю на дорогах Каліфорнії. Він сидить серед трьох десятків мексиканців, незаконних іммігрантів, в кузові немає недоліку в мескале[48], текілу, травичці і вини, всі п'яні, а Каллагэн, можливо, п'яніший інших. Прізвища сидять в кузові ще згадаються йому, випливуть з п'яного чаду: Ескобар... Естрада... Хав'єр... Естебан... Росаріо... Эчевериа... Каверра. Це прізвища. Ті, з якими він пізніше зіткнеться в Кальє, або галюцинації, викликані спиртним? І як пояснити, що його прізвище виявилася настільки близькою за написанням до того місця, де в підсумку закінчилися його мандри? Calla, Callahan. Калья, Каллагэн. Іноді, коли він довго не може заснути в зручному ліжку в своїй спальні, ці імена ганяються один за одним у нього в голові, наче тигри в якомусь мультфільмі.


Іноді у нього в голові майнула рядок з вірша (він так думає) Арчібальда Макліша «Апостольське послання, що залишився в землі»: «Це голос Бога, а всього лише грім». Рядок насправді інша, але так він її пам'ятає. Не Бог, але грім. Чи саме це йому хочеться вірити? Скільки разів люди свідомо відмовлялися визнавати, що з ними говорить Бог?


Але тоді йому не до Бога і грому. У Сакраменто він в'їжджає п'яним і щасливим. В голові немає питань, що потребують відповіді. Щасливий він і на наступний день, незважаючи на похмілля. Роботу він знаходить легко, робочі руки потрібні всім, вакансій навалом, зовсім як яблук на землі після сильного вітру в яблуневому саду. Якщо, звичайно, ти не боїшся забруднити руки, обпалити їх у гарячій воді або роздобути мозоль-іншу, махаючи кайлом або лопатою. За роки мандрівок ще ніхто не пропонував йому попрацювати біржовим брокером.


У Сакраменто його беруть розвантажувати вантажівки у величезному магазині ліжок і матраців, який називається «Сплячий Джон». У «Сплячому Джона» готуються до щорічної розпродажу, тому всі ранок Каллагэн і п'ятеро інших вантажників тягають всякі і різні ліжка, одно-, півтора-, двох-, а то і трьохспальні. У порівнянні з деякими іншими роботами, за які йому доводилося братися, ця — просто подарунок.


Під час перерви на ланч Каллагэн і інші сидять в тіні навісу розвантажувальної платформи. Начебто нікого з цих людей він не бачив в кузові «Інтернейшнл-харвестер», але повної впевненості у нього немає: вчора він занадто багато випив. Одне знає напевно: як часто й бувало, він — єдиний білий. Всі вони їдять enchaladas[49], куплені в «Божевільної Мері», забігайлівці на іншій стороні вулиці. Зі старого, запиленого транзисторного приймача, що стоїть на купі ящиків, звучить танго. Двоє молодих хлопців танцюють, інші, і Каллагэн в їх числі, перестали їсти і плескають.


Молода жінка в спідниці і блузці виходить з магазину, несхвально дивиться на танцюючих молодих хлопців, потім на Каллагэна.


— Ти — англії, так?


— Англі, — підтверджує Каллагэн.


— Тоді, можливо, тебе це зацікавить. Інших — точно ні. — Вона простягає йому газету «Сакраменто бі», знову дивиться на танцюючих мексиканців. — Стручки квасолеві. — Підтекст зрозумілий: краще б їх тут не було.


У Каллагэна виникає думка піднятися і штовхнути її в худий, не танцюючий зад, але вже опівдні, занадто пізно шукати нову роботу, коли позбудеться цієї. І навіть якщо він не потрапить до буцегарні за цей стусан, заплатити йому точно не заплатять. Він обмежується тим, що показує їй спині палець, під сміх і оплески вантажників. Молода жінка повертається, підозріло оглядає їх, ховається за дверима. Все ще посміхаючись, Каллагэн розкриває газету. Усмішка не сходить з його обличчя, поки він не добирається до розділу «НОВИНИ КРАЇНИ». Між сходом з рейок потягу у Вермонті і пограбуванням банку в Міссісіпі він знаходить наступне:


ВІДОМИЙ «ВУЛИЧНИЙ АНГЕЛ» У КРИТИЧНОМУ СТАНІ


Нью-Йорк (АП). Роуен Р. Магрудер, власник і головний керуючий чи не найвідомішою нічліжки Америки для безпритульних, алкоголіків і наркоманів, знаходиться у критичному стані після того, як на нього напали Брати Гітлери. Брати Гітлери тероризують п'ять районів Нью-Йорка протягом останніх восьми років. Згідно з відомостями, отриманими від поліції, вони несуть відповідальність за побиття як мінімум тридцяти чоловік, двоє з яких померли. На відміну від колишніх жертв Магрудер не чорний і не єврей, але його знайшли в підворітті, неподалік від «Дому», нічліжки, яку він заснував у 1968 році, з фірмовим знаком — свастикою, яку Брати Гітлери вирізують на лобі своїх жертв. На тілі Магрудера також виявлені численні ножові поранення.


«Будинок» отримав національну популярність у 1977 р., коли мати Тереза приїхала туди, допомогла приготувати і роздати обід і помолилася з мешканцями нічліжки. Магрудер став героєм передовиці журналу «Ньюсуік» в 1980 р., коли мер Нью-Йорка Ед Кох оголосив іст-сайдовского «Вуличного ангела» Людиною року Манхеттена.


Лікар, добре знайомий із станом справ, вважає, що у Магрудера шансів залишитися в живих «не більше трьох з десяти». Він сказав, що нападники не тільки вирізали Магрудеру свастику на лобі, але і засліпили його. «Я вважаю себе милосердною людиною, — додав лікар, — але, на мою думку, тих, хто це зробив, слід обезголовити».


Каллагэн перечитує замітку знову, задається питанням, чи йдеться про «його» Роуэне Магрудере або про інший, з того світу, де на деяких банкнотах красується профіль Шедбурна. Чомусь він упевнений, що Магрудер той самий, його знайомець, ось чому йому і дали прочитати цю газету. І взагалі зараз він знаходиться в «реальному світі», про що йому говорять не одні тільки профілі на банкнотах в його гаманці. Він це відчуває. Усіма фібрами душі. А якщо це так (а він точно знає), виходить, що він багато втратив, блукаючи по таємним хайвеїв. Мати Тереза приїжджала в нічліжку! Допомагала з роздачею вечері! Чорт, може, і приготувала печеня з жаб з галушками! Чому ні? Рецепт же залишився на стіні, приклеєний скотчем. А визнання Людиною року! Передовиця в «Ньюсуїк»! Він шкодує, що нічого цього не знав, але важко стежити за новинами, роз'їжджаючи з бродячим цирком і вигрібаючи бичаче лайно зі стійл за майданчиком для родео в Енід, штат Оклахома.


Йому страшно соромно, від сорому по щоках котяться сльози, але він їх не помічає, поки Хуан Кастільо не питає у нього:


— Чому ти плачеш, Донні?


— Я? — запитує він, витирає щоки і розуміє, що так, він плаче. Але і тоді не знає, що причина сліз — сором, ще не знає. Думає, що плаче від шоку, який зазнав, і почасти так воно і є. — Так, схоже, плачу.


— Куди ти йдеш? — запитує Хуан. — Перерва на ланч вже закінчується.


— Мені треба йти, — відповідає Каллагэн. — Мені треба повертатися на Схід.


— Якщо ти зараз підеш, тобі не заплатять.


— Знаю, — відповідає Каллагэн. — Все в порядку.


Але це брехня. Тому що нічого не в порядку...


Нічого.


6


— В дно рюкзака я давно вже зашив пару сотень доларів, — продовжує Каллагэн. Вони сидять на сходах, що ведуть до дверей церкви, під яскравим сонячним світлом. — Я купив квиток на літак до Нью-Йорка. Швидкість, звичайно, грала роль, але не головну. Я хотів порвати з цими таємними хайвеями. — Він кивнув Едді. — Прыжковыми автострадами. Вони притягують так само сильно, як і алкоголь.


— Сильніше, — вставляє Роланд. Він бачить, що до них наближаються троє: Розалита веде близнюків Тавери, Френка і Франсину. Дівчинка тримає в руках аркуш паперу і несе його з таким благоговінням, що хочеться сміятися. — Дороги — найсильніший наркотик, який тільки є на землі, а кожна з них веде до десятки інших.


— Ти кажеш правильно, спасибі тобі, — киває Каллагэн. Похмурий, сумний і, як думає Роланд, трохи розгублений.


— Батько, ми вислухаємо закінчення твоєї історії, але тільки ввечері. Або завтрашнім ввечері, якщо сьогодні ми не встигнемо повернутися. Наш юний друг Джейк скоро під'їде...


— Ви це знаєте, чи не так? — В питанні Каллагэна чується цікавість, але не здивування.


— Ага, — сказала Сюзанна.


— Я б подивився на те, що у тебе лежить, до його приходу, — сказав Роланд. — Розповідь про те, як він до тебе потрапив, частина твоєї історії, і я думаю...


— Так, — кивнув Каллагэн. — Вважаю, кульмінація моєї історії.


— ...може почекати. Тому що зараз у нас занадто багато більш важливих справ.


— Так завжди буває, — зітхнув Каллагэн. — Місяці... іноді роки, я намагався вам пояснити, час начебто і не існує. А потім раптом різко прискорюється, і ти вже нічого не встигаєш.


— Ти кажеш правильно, — погодився Роланд. — Едді, я хочу, щоб ти склав мені компанію при розмові з близнюками. Мені видається, юна леді поклала на тебе око.


— Нехай дивиться, скільки хоче, — добродушно усміхнувся Сюзанна. — За це грошей не беруть. А я посиджу на сходах, якщо ти не заперечуєш, Роланд, погреюсь на сонечку. Давно вже я не їздила на коні, і скажу тобі чесно, сідло натерло мені шкіру. В стремена впиратися нічим, ось і проблеми.


— Можеш посидіти, а можеш піти з нами, — відповів Роланд, але думав інакше, і Едді це відчув. Стрілець хотів, щоб Сюзанна залишилася на сходах, принаймні на якийсь час. І Едді міг тільки сподіватися, що Сюзанна цього бажання стрілка не вловила.


Коли вони попрямували до близнюкам і Розалите, Роланд швидко шепнув Едді:


— У церкву я піду з ним один. Зрозумій, справа не в тому, ніби я не хочу, щоб ви обидва наближалися до того, що там зберігається. Якщо це Чорний Тринадцятий, а я вірю, що це так... краще їй триматися від нього подалі.


— Враховуючи її делікатний стан, чи не так? Роланд, я-то думав, що викидень Сюзанни тебе тільки порадує.


— Мене хвилює не викидень, — відповів Роланд. — Я боюся, що Чорний Тринадцятий додасть сили того, хто в ній. — Він помовчав. — Їм обом. Немовляті і його берегині.


— Міа.


— Так, їй. — І тут же він посміхнувся близнюкам Тавери. Франсіна відповіла йому скороминущої посмішкою, яка перетворилася на сліпучу, варто їй перевести погляд на Едді. — Давайте подивимося, що ви зробили, якщо карта готова. — Роланд простягнув руку до аркуша паперу.


— Ми сподіваємося, що все правильно, — відповів Френк Тавери. — А раптом ні? Ми боялися зіпсувати. Миссас дала нам такий прекрасний аркуш паперу, ось ми й боялися.


— Спочатку ми всі намалювали на землі, — додала Франсіна. — Потім завдали контури тонким вугіллям. І нарешті, Френк їх обвів. Тому що у мене тремтіли руки.


— Боялися ви дарма, — заспокоїв їх Роланд. Едді підійшов ближче, глянув через плече стрільця. Карта вийшла відмінна, з міським Залом зборів, площею в центрі, Великою Річкою (Девар-Тете), біжить у лівого краю аркуша звичайної паперу, яка в Америці його продавалася в будь-якому магазині канцелярських приладдя.


— Хлопці, це просто приголомшлива карта, — прокоментував Едді, і на мить подумав, що Франсіна Тавери впаде в непритомність.


— Ага, — кивнув Роланд. — Ви дуже нам допомогли. А тепер я зроблю те, що вам може здатися богохульством. Ви знаєте це слово?


— Так, — кивнув Френк. — Ми — християни. «Не згадуй всує ім'я Господа, твого Бога, або Його Сина, Людини-Ісуса». Але богохульством є також наруга над чимось прекрасним.


Тон його залишався серйозним, але по очах відчувалося, що йому хочеться побачити, яке богохульство має намір здійснити прибулець з світу древніх. Того ж хотілося і сестрі.


Роланд склав аркуш паперу, на якому вони боялися доторкнутися, навпіл. Підлітки ахнули. Як і Розалита Мунос, нехай і не так голосно.


— Мій вчинок — не богохульство, тому що тепер це не папір, — пояснив Роланд. — Це інструмент, а інструменти слід берегти. Розумієте?


— Так. — В їхніх голосах чулося сумнів. Яке, правда, пішло, коли вони побачили, з якою обережністю Роланд прибрав складену карту в кошель.


— Велике вам спасибі. — Роланд лівою рукою взявся за руку Франсины, правою, без двох пальців — Френка. — Своїми руками і очима ви, можливо, врятували багато життів.


З очей Франсины бризнули сльози. Френк якийсь час тримався, але незабаром сльози потекли і за його веснушчатым щоках.


7


— Хороші діти, — сказав Едді, коли вони поверталися до церкви. — Талановиті діти.


Роланд кивнув.


— Можеш ти уявити собі, що один з них повертається з Тандерклепа який пускає слину ідіотом?


Роланд, прекрасно може це собі уявити, промовчав.


8


Сюзанна, не сперечаючись, погодилася з рішенням Роланда залишити її і Едді на східцях церкви, і стрілку раптом пригадалося, що вона не захотіла йти і на пустир, де росла троянда. Задався питанням: а чи не боїться якась її частина того ж, що й він? Якщо так, то битва, битва за її тіло, вже почалася.


— Скільки повинно пройти часу, перш ніж входити в церкву і витягувати вас звідти?


— Перш ніж нам входити у церкву і витягувати вас звідти, — поправила його Сюзанна.


Роланд задумався. Едді задав влучне запитання. Подивився на Каллагэна, що стояв на верхній сходинці у синіх джинсах і картатій сорочці з підкоченими рукавами, зчепивши пальці перед собою. Роланд помітив, які міцні у нього м'язи рук.


Старий знизав плечима.


— Він спить. Проблем бути не повинно. Але... — він расцепил руки, вказав на револьвер на стегні Роланда, — я б залишив це тут. Раптом він спить з одним відкритим оком.


Роланд розстебнув пояс з револьвером і передав Едді. Кошель з картою віддав Сюзанні.


— Через п'ять хвилин. Якщо з нами щось станеться, я, можливо, зможу крикнути. — Додавати: «Чи не зможу» не став.


— Джейк до цього часу вже під'їде, — сказав Едді.


— Якщо вони приїдуть, нехай чекають зовні, — розпорядився Роланд.


— Эйзенхарт і Слайтманы в церкву входити не будуть, — подав голос Каллагэн. — Вони поклоняються Орисю. Пані рису. — Він скорчив гримасу, демонструючи своє ставлення до Пані рису та інших другосортним богам Кал'ї.


— Тоді пішли, — підвів риску Роланд.


9


Давно вже Роланд Дискейн не відчував забобонного страху, властивого інший раз віруючим людям. Напевно, такого не траплялося з ним з дитинства. І ось страх важкою ношею знову ліг йому на плечі, ледь батько Каллагэн відчинив двері скромній дерев'яній церкві і притримав її, пропускаючи Роланда вперед.


Вони опинилися в холі з витертою килимом на підлозі. З холу дві відкриті двері вели до приміщення побільше, з рядами лавок. У дальньому кінці, на узвишші, стояв, як здалося Роланду, аналой, в оточенні горщиків з білими квітами. Їх аромат задурманював повітря. Світло потрапляв в церкву через вузькі вікна в стінах. За аналоєм на дальній стіні висіло розп'яття з залізного дерева.


Він чув таємниче скарб Старого, не вухами, всім тілом. Рівне низьке гудіння. Як і у випадку з трояндою, від нього віяло силою, але більш нічого спільного з трояндою не було. Це гудіння говорило про бездонній порожнечі. Тієї самої порожнечі, яку вони відчули в Нью-Йорку-декорації, куди переніс їх Стрибок. Порожнечі, яка могла стати голосом.


«Так, це те саме, що перенесло нас, — подумав він. — Перенесло нас в Нью-Йорк... один з багатьох Нью-Йорків, якщо виходити з історії Каллагэна... але воно може перенести нас куди завгодно і коли завгодно. Може перенести... а може і закинути».


Він згадав закінчення довгої розмови з Уолтером. Тоді він теж відправився в Стрибок, але зрозумів це тільки тепер. Відчув, як росте, роздувається, поки не став більше землі, більше зірок, більше всесвіту. Та сила, яка все це проробляла, була тут, у цій церкві, — і він її боявся.


«Дякую богам, він спить», — подумав стрілець, але тут же в голову прийшла куди більш неприємна думка: рано чи пізно доведеться його розбудити. Рано чи пізно доведеться використовувати його, щоб повернутися в потрібні їм Нью-Йорку.


Поряд з дверима на підставці стояла чаша з водою. Каллагэн опустив у неї руку й перехрестився.


— Тепер ти це можеш? — тихим, трохи голосніше шепоту, голосом спитав Роланд.


— Ага, — відповів Каллагэн. — Бог прийняв мене до себе, стрілець. Хоча я думаю, поки це «випробувальний термін». Ти розумієш?


Роланд кивнув. Пішов за Каллагэном в церкву, не змочивши пальці святою водою.


Каллагэн повів його по центральному проходу, і хоча крокував Старий рішуче і впевнено, Роланд відчував, що той боїться, можливо, навіть більше, ніж він сам. Каллагэн хотів позбутися цього страшного Магічного кристала, сумнівів у цьому не було, але Роланд не міг не відзначити хоробрості і мужності Старого.


Праворуч від проходу коротка драбинка з трьох сходинок вела на піднесення. Каллагэн піднявся за ним.


— Тобі немає потреби підніматися, Роланд. Ти все побачиш з того місця, де зараз стоїш. Ти ж не будеш забирати його сьогодні?


— Ні, — відповів Роланд. Тепер вони вже перешіптувалися.


— Добре. — Каллагэн опустився на одне коліно. Суглоб хруснув і обидва здригнулися від цього звуку.


— Я навіть не торкаюся до ящика, в якому він лежить, якщо в цьому немає необхідності. Не доторкався з того моменту, як поклав його сюди. Схованку зробив сам, попросивши прощення у Господа за використання пили в Його будинку.


— Відкривай, — кинув Роланд. Він весь підібрався, напружив всі органи почуттів, щоб відразу ж вловити найменшу зміну в гудінні нескінченної порожнечі. Йому бракувало тяжкості револьвера, давить на стегно. Невже люди, які приходили сюди молитися, не відчували присутності цього жахливого кулі, захованого тут Старим? Роланд вирішив, що ні, інакше вони давно перестали приходити сюди. І прийшов до висновку, що кращого місця для схованки Каллагэн знайти не міг: щира віра прихожан в якійсь мірі нейтралізувала Чорний Тринадцятий. Може, навіть заспокоювала, поглиблювала сон.


«Але він може прокинутися, — думав Роланд. — Прокинутися і в мить ока відправити нас у будь-який куточок Девятнадцатиландии». І тут же відігнав від себе цю гнітючу думка. Так, ідея використовувати його для захисту троянди представлялася все більш абсурдною. За своє довге життя йому доводилося стикатися і з людьми, і з чудовиськами, але ніхто з них не йшов ні в яке порівняння з Чорним Тринадцятим. Від нього виходило неймовірне, нелюдське зло. І зло це до країв заповнювало бездонну порожнечу.


Каллагэн натиснув великим пальцем на жолобок між двома дошками. Пролунав легкий щиглик, плита підлоги, приблизно п'ятнадцять на п'ятнадцять дюймів, підвелася. Каллагэн відкинув кришку люка. Гудіння помітно посилився. Роланд раптом подумав про величезні бджіл, які повзають під мостинами. Нахилився вперед, зазирнув у схованку Старого.


Побачив щось, прикрите білою матерією, дуже гарною матерією.


— Стихар вівтарного служки, — пояснив Каллагэн. Зрозумівши, що Роланд цього слова не знає, додав: — Частина шати, — знизав плечима. — Серце підказало загорнути в нього ящик, от я й завернув.


— Серце підказало тобі правильно, — прошепотів Роланд. Він думав про мішку, який Джейк знайшов на пустирі, мішку з написом «ТІЛЬКИ СТРАЙКИ НА ДОРІЖКАХ СЕРЕДИННОГО СВІТУ». Цей мішок їм знадобиться, безумовно знадобиться, але не хотілося думати про те, коли доведеться перекладати куля із шухляди в мішок.


Він відігнав цю думку, а разом з нею і страх, відкинув матерію, побачив дерев'яний ящик.


Незважаючи на страх, торкнувся темного важкого дерева. «На дотик нагадує трохи змащене метал», — подумав він. Відчув, як по тілу пробігла еротична тремтіння. Поцілувала страх, як давнього коханця, і зникла.


— Це чорне залізне дерево, — прошепотів Роланд. — Я чув про нього, але ніколи не бачив.


— У моїх «Оповідях про Артура» воно назване деревом примар, — також пошепки відповів Каллагэн.


— Так? Правда?


Звичайно, скриньку викликав страх, думки про те, що хтось вирішив відпочити в ньому, хай і тимчасово, від довгих мандрів. Стрілку дуже хотілося знову доторкнутися до скриньки, темне міцне дерево молило про це, але він помітив, що від його першого дотику гудіння трохи посилився, а коли він відірвав руку, повернулася на колишній рівень. «Розумна людина не тикає палицею в сплячого ведмедя», — нагадав він собі. Але народна мудрість не змінила його намірів. І він таки торкнувся скриньки, легенько, подушечками пальців, потім понюхав їх. Вловив запах камфори, вогню, він міг у цьому заприсягтися, квітів далекої північної країни, які цвіли в снігу.


Роланд вдивився в вирізані на кришці ящика троянду, камінь і двері. А також символи під дверима:


Знову потягнувся до скриньки. Каллагэн хотів перехопити його руку, але в останній момент передумав. Роланд торкнувся крайнього символу під дверима. Знову гудіння, що доноситься з-під кришки, підсилилося, гудіння зберігається в скриньці кулі.


— Не?.. — прошепотів він і пройшовся пальцем по символам. — Не... знайдена? — начебто озвучив прочитане пальцями.


— Так, я впевнений, що так воно і є, — відгукнувся Каллагэн. За шепоту відчувалося, що він дуже задоволений, і все ж вхопився за зап'ястя Роланда, щоб відірвати його палець від ящика. Піт заблищав і на лобі, і на передпліччях. — Певна логіка в цьому є. Лист, камінь, ненайденная двері. Це символи з книги в моїй реальності. Вона називається «Поглянь на свій дім, ангеле»[50].


«Лист, камінь, двері, — думав Роланд. — Роза здається йому листом. Мабуть. Таке цілком можливо».


— Ти його візьмеш? — запитав Каллагэн. Голос залунав гучніше, уже не шепіт, в ньому виразно відчувалася благання.


— Ти його бачив, батько, сам кулю?


— Так. Одного разу. Нічого жахливішого неможливо уявити. Око чудовиська зі світу, недоступного Богу. Ти його візьмеш, стрілок?


— Так.


— Коли?


Роланд раптом почув колокольца, прекрасну мелодію і огидний одночасно, змушує скрипіти зубами. На мить стіни церкви отця Каллагэна почали танути. Немов Магічний кристал, що лежить в ящику, говорив їм: «Ви бачите, як мало від вас залежить? Як швидко і легко я можу все змінити, якщо у мене виникне таке бажання? Стережися, стрілець! Стережися, шаман! Прірва навколо вас! І досить моєї примхи, щоб ви впали в неї».


І тут же все стихло.


— Коли? — Каллагэн перехилився через зів люка, в якому стояв ящик, схопив Роланда за сорочку. — Коли?


— Скоро, — відповів Роланд.


Занадто скоро, уточнило його серце.


## Глава 5


Історія Сірого Діка


1


«Двадцять чотири, — думав Роланд в той вечір, чуючи крики підлітків і гавкіт Ыша. Він сидів на задньому ганку будинку Эйзенхарта в «Рокинг Бі». У Гилеаде таке ганок, виходить на поля, льохи і комори, називалося робочим. — Двадцять чотири дні до приходу Волков. І скільки до пологів Сюзанни?»


Моторошна думка раптом промайнула в голові. А якщо Міа, друга особа в тілі Сюзанни, народить своє чудовисько якраз в той день, коли прийдуть Вовки в Калью? Таке, здавалося малоймовірним, але, як слушно говорив Едді, збігу скасовані. Роланд схилявся до того, щоб визнати його правоту. І вже, звичайно, у них не було ніякої можливості розрахувати період виношування цього монстра. Навіть якщо б мова йшла про людину, ніхто не міг гарантувати, що дев'ять місяців залишаться саме дев'ятьма місяцями. Тому що час набуло здатність розтягуватися і стискатися.


— Хлопчики! — закричав Эйзенхарт. — Що, в ім'я Людини-Ісуса, я скажу своїй дружині, якщо хто-небудь з вас розіб'ється на смерть, стрибаючи з цього комори?


— З нами нічого не станеться, — прокричав у відповідь Бенні Слайтман. — Енді не допустить, щоб ми розбилися! — Хлопчик, у комбінезоні і босоніж, стояв в отворі сінника, над товстої дошкою з вирізаним на ній назвою ранчо: «РОКИНГ БІ». — Чи ти хочеш, щоб ми на сьогодні закінчували з грою, сей?


Эйзенхарт подивився на Роланда, бачив, що Джейк стоїть за спиною Бенні, з нетерпінням чекаючи на свій черги, в такому ж комбінезоні, запозичену у свого нового приятеля. Стрілець посміхнувся. Не виглядав Джейк в такому одязі.


— Мені без різниці, вони будуть стрибати далі чи вгамуються, якщо ти це хочеш знати, — відповів Роланд погляд-запитання.


— Продовжуйте! — крикнув ранчер і знову зосередився на залізяках, які лежали на ґанку. — Так що ти скажеш? Можна з цього стріляти?


Эйзенхарт представив Роланду для інспекції всю свою зброю. Гвинтівку, з якої приїжджав у місто на збори, скликані Тианом Джеффордсом, і два револьвери, такі Роланд і його друзі в дитинстві називали «бочкострелами» з-за величезних циліндрів-барабанів — їх після кожного пострілу доводилося повертати ребром долоні. Роланд без єдиного слова розібрав зброю. Знову дістав ружейное масло. Тільки на цей раз налив у миску, а не в миску.


— Я запитав...


— Я тебе чув, сей. Твоя гвинтівка у відмінному стані. Що ж стосується бочкострелов... — Він похитав головою. — Ось цей, з рукояткою з нікелю, може стріляти. Другий можна зарити в землю. Можливо, з нього виросте що-небудь більш корисне.


— Це дуже сумно, — похитав головою Эйзенхарт. — Вони належали моєму батькові, а до того — його батькові. Перебувають у родині вже вісім поколінь. З'явилися ще до Вовків. Їх завжди дбайливо зберігали і передавали улюбленому синові за заповітом. Я дуже зрадів, коли вони дісталися мені, а не моєму старшому братові.


— У тебе був близнюк? — спитав Роланд.


— Ага, Вірна. — Эйзенхарт легко і часто посміхався, посміхнувся і зараз, але посмішка під посивілим вусами вийшло натуженной — посмішка людини, що не бажає, щоб інші знали про його переживання. — Прекрасна, як зоря. Вона вже десять років як померла. Рано, звичайно, але для рунтов це звичайна справа.


— Мені дуже шкода.


— Я кажу спасибі тобі.


Червоне сонце опускалося на південно-заході, забарвлюючи двір в колір крові. На ґанку стояли два крісла-гойдалки. Эйзенхарт сидів в одному з них. Роланд, схрестивши ноги, влаштувався на дошках, приводячи в порядок спадщину ранчера. Той факт, що з револьверів, можливо, ніколи не стріляли, для Роланда рівним рахунком нічого не значив. Подобалося стрілку чистити зброю, це заняття його заспокоювало.


А потім зі швидкістю, показавшейся ранчеру неймовірною, Роланд зібрав гвинтівки і револьвери, поклав їх на шматок оленячої шкури, витер руки ганчіркою і сів поруч з Эйзенхартом. Він здогадався, що в звичайні вечора, коли ранчо не відвідували високі гості, Эйзенхарт і його дружина частенько сиділи на цьому ганку пліч-о-пліч, спостерігаючи, як сонце котиться за обрій, а день змінюється вночі.


Роланд порився в кошелі, знайшов кисет, дістав і скрутив самокрутку з солодкого запашного тютюну Каллагэна. Папір замінила тонка обгортка кукурудзяного качана. Їх Роланд отримав у подарунок від Розалиты. Стрілець подумав, що ця обгортка навіть краще цигаркового паперу, і замилувався своїм творінням, перш ніж піднести кінець до вогнику сірники, яку Эйзенхарт запалив, зачепив про шорсткий ніготь. Стрілець глибоко затягнувся, видихнув хмарка диму, що повільно піднімалась в теплому вечірньому повітрі.


— Добре! — Роланд посміхнувся і кивнув.


— Правда? Що ж, радий за тебе. Сам-то я до тютюну не пристрастився.


Комору був куди більше вдома ранчера — п'ятдесят ярдів завдовжки, п'ятдесят футів заввишки. Перед ним, у відповідності з сезоном, вартовими стояли лякала з головами-гарбузами. Над відкритими воротами сінника видавався вперед торець конькової балки, до якої кріпилися крокви. До балки прив'язали кінець мотузки. Внизу, у дворі, хлопчики склали досить високу копицю соломи. Ыш стояв з одного боку, Енді — з іншого. Обидва дивилися вгору. Бенні Слайтман взявся за вільний кінець мотузки, посмикав, потім відступив назад, зник з очей. Ыш почав гавкати. Миттю пізніше Бенні вже біг вперед, обмотавши кулаки мотузкою, довге волосся розвівалися, як прапор.


— Гилеад і Эльд! — крикнув він, з силою відштовхнувшись. І стрибнув у червоний закатный повітря. Його тінь поспішила за ним.


— Бен-Бен! — тявкнул Ыш. — Бен-Бен-Бен!


Хлопчик відпустив мотузку, плюхнувся в солому, зник, піднявся, заливаючись сміхом. Енді простягнув йому металеву руку, але Бенні проігнорував її, легко зістрибнув на втоптану землю. Ыш, тявкая, застрибав навколо нього.


— Вони завжди так кричать у грі? — спитав Роланд.


Эйзенхарт реготнув.


— Та ні! Зазвичай це «Ориса», або «Людина-Ісус», або «Хайл, Калья», або все упереміж. Я думаю, твій хлопчик багато чого порассказал молодшому Слайтману.


Роланд проігнорував легке невдоволення, що прозвучала у відповіді ранчера, спостерігаючи, як Джейк втаскивает мотузку на сінник. Бенні ліг на спину, зображуючи мертвого, і Ыш тут же почав лизати йому обличчя. Потім Бенні сіл, сміючись. У Роланда не залишалося сумнівів, що Енді перехопив хлопчика, якби той проскочив повз копиці.


До однієї із стін комори примикав загін для робочих коней. Там їх вже було не менше двадцяти. Троє ковбоїв в пончо і коротких чоботях вели до стайні ще шість. З іншого боку знаходився загін для бичків. У найближчі тижні їх належало забити і відправити м'ясо вниз по річці на торгових баржах.


Джейк ретирувався на сінник, потім вискочив звідти, кричачи: «Нью-Йорк! Таймс-сквер! Емпайр-Стейт-Білдінг! Вежі-близнюки! Статуя Свободи!» І полетів по широкій дузі, яку «викреслював» вільний кінець мотузки. Вони спостерігали, як Джейк, сміючись, зник у соломі.


— Чи є особлива причина, через яку ти захотів, щоб решта двоє залишилися у Джеффордсов? — запитав Эйзенхарт. Як би між іншим, але Роланд відчув, що відповідь йому цікавою.


— Розосередитися — для нас найкращий варіант. Тоді ми зможемо більше побачити і дізнатися. Часу в обріз. Треба приймати рішення. — Він говорив правду, але не всю, і Эйзенхарт швидше за все це зрозумів. Він був розумніший і проникливіше Оуверхолсера. І рішуче виступав проти надання опору Вовкам, у всякому разі поки що. Тим не менш Роланду він сподобався. Здоровенний, чесний, з добре розвиненим почуттям гумору, властивим потомственим селянам. Роланд подумав, що він може перейти на їхній бік, побачивши, що є шанс на перемогу.


По дорозі до «Рокинг Бі» вони відвідали півдюжини дрібних ферм на березі річки, де в основному вирощувався рис. Эйзенхарт представляв господарів і гостей. На кожній фермі Роланд ставив ті ж самі питання, що і минулого вечора в Павільйоні: «чи Будете ви так само відкриті з нами, як ми — з вами? Ви бачите в нас тих, хто ми є, і приймаєте, що ми робимо?» Скрізь йому відповіли — «так». Такі ж відповіді він отримав і від Эйзенхарта. Але Роланд чудово розумів, що третє питання ставити ще рано. Поки що необхідності в цьому не було. У них залишалося більше трьох тижнів.


— Ми живемо, стрілок, — порушив тривале мовчання Эйзенхарт. — Продовжуємо жити, незважаючи на Вовків. Коли був Гилеад, тепер немає Гилеада, тобі це відомо краще за інших, але ми живемо. А от якщо ми виступимо проти Вовків, все зміниться. Для тебе і твоїх супутників те, що відбудеться на Дузі, рівним рахунком нічого не означає. Якщо ви виживете і переможете, то продовжите свій шлях. Якщо програєте і помрете, нам нікуди йти.


— Але...


Эйзенхарт підняв руку.


— Вислухай мене, я прошу. Можеш ти вислухати мене?


Роланд кивнув, змирившись із неминучим. Втім, він вважав, що Эйзенхарту треба дати виговоритися. Хлопці тим часом бігли до стодоли, щоб встигнути стрибнути ще по разу. Насувається темрява загрожувала покласти край їх ігор. Стрілець задався питанням: а які успіхи Едді і Сюзани? Поговорили вони з дідом Тіана? Якщо так, дізналися що-небудь важливе?


— Припустимо, вони пошлють п'ятдесят, може, навіть шістдесят, як траплялося раніше, і не один раз? Припустимо, ми їх знищимо? А потім, через тиждень або місяць, після того, як ви підете, вони виставлять проти нас п'ять сотень?


Роланд задумався над питанням. І ще не встиг відповісти, коли до них приєдналася Маргарет Эйзенхарт. Струнка, худорлява, сорока з чимось років, з маленькими грудьми, в джинсах і сорочці з сірого шовку. В чорних волоссі, зібраних в пучок на потилиці, миготіли сиві пасма. Одну руку вона ховала під фартухом.


— Це логічне запитання, — втрутилася вона, — тільки ти поставив його занадто рано. Дай йому і його друзям тиждень, щоб вони могли озирнутися і побачити те, що захочуть побачити.


У погляді Эйзенхарта, кинутому на свою половину, відчувалося і добродушність, і легке роздратування.


— Хіба я вчу тебе, як поратися на кухні, жінка? Коли готувати, а коли мити посуд?


— Тільки чотири рази в тиждень, — відповіла вона. Потім, побачивши, що Роланд піднімається з крісла-гойдалки, зупинила його: — Ні, сиди, прошу тебе. Я цілу годину просиділа, різала гарбуз з Эдной, його тіткою. — Вона мотнула головою в бік Бенні. — Так що постояти дуже навіть приємно. — Вона з посмішкою спостерігала, як хлопці, один за іншим, приземлилися в копицю. Обидва заливисто сміявся, Ыш тявкал. — Воуну і мені не довелося самим пережити весь цей жах, Роланд. У нас шестеро дітей, всі близнята, але вони виросли в проміжку між нальотами Волков. Тому, можливо, не нам приймати рішення.


— Везіння не перетворює людину в дурня, — пробурчав Эйзенхарт. — Швидше навпаки, якщо хочеш знати мою думку. Холодне око бачить краще.


— Можливо. — Вона спостерігала, як хлопці знову біжать до комори. Кожен прагнув першим дістатися до сходів. — Так, можливо. Але серце теж має право голосу, і чоловік або жінка, які не прислухаються до цього голосу, точно дурні. Іноді краще стрибнути з мотузки, навіть якщо вже надто темно, щоб розгледіти, є внизу солома чи ні.


Роланд нахилився вперед, торкнувся її руки.


— Я б не зміг сказати краще.


Вона трохи посміхнулася йому, одними губами. Лише мить дивилася на нього, щоб відразу ж повернутися до хлопчикам, але і його вистачило Роланду, щоб зрозуміти: вона перелякана. Більше того, просто в жаху.


— Бен, Джейк! — покликала Маргарет. — Досить! Пора вмиватися, а потім вечеряти. Сьогодні у нас пиріг для тих, хто зможе його з'їсти, і вершки!


Бенні підійшов до сеновалу.


— Тато каже, що ми сьогодні можемо переночувати в моєму наметі на обриві, сей, якщо ти не заперечуєш.


Маргарет подивилася на чоловіка. Той кивнув.


— Добре! Ставте намет і радійте, а зараз спускайтеся, якщо хочете отримати пиріг. Останнє попередження! Але спочатку умийтеся! Щоб за стіл сіли з чистими руками і обличчями!


— Ага, ми говоримо спасибі тобі, — відповів Бенні. — А можна буде дати шматок пирога Ышу?


Маргарет Эйзенхарт провела лівою рукою по лобі, немов у неї боліла голова. Права, як зауважив Роланд, так і не з'явилася з-під фартуха.


— Ага, вухань-плутаник теж отримає пиріг. Я впевнена, що насправді він — Артур Эльдский, який, повернувши собі людський вигляд, винагородить мене дорогоцінним камінням, золотом і даром лікування.


— Спасибі, сей, — вигукнув Джейк. — Можна нам стрибнути ще по разу? Це найшвидший шлях вниз.


— Я зловлю їх, якщо вони не полетять туди, Маргарет-сей. — Сині очі Енді блиснули, потім зблякли. У роботі Роланд розрізняв дві особистості: з одного боку, бачив турботливу тітоньку, з старих дів, з іншого — блазня горохового, нікому не приносить шкоди. Обидві йому не подобалися, і він чудово розумів чому. Стрілок не довіряв техніки взагалі, а особливо техніці, яка ходила й розмовляла.


— Саме останній стрибок часто загрожує зламаною ногою, — буркнув Эйзенхарт, — але стрибайте, якщо хочете.


Вони стрибнули, і все обійшлося без зламаних ніг. Хлопчики точно приземлилися на солому, зі сміхом вистрибнули з копиці, перезирнулися, а потім наввипередки побігли до кухні. Ыш — за ними. Немов вівчарка за вівцями.


— Це чудово, що діти так швидко подружилися, — сказала Маргарет. Але на її обличчі читалася не радість, а смуток.


— Так, — кивнув Роланд. — Чудово. — Він поклав гаманець на коліна, хотів вже торкнутися вузла, але передумав. — Чим найкраще володіють ваші люди? — запитав він Эйзенхарта. — Цибулею або арбалетом? Я впевнений, що про револьвері або гвинтівці мови бути не може.


— Ми воліємо арбалет, — відповів Эйзенхарт. — Поставив стрілу, прицілився, вистрілив, і всі справи.


Роланд кивнув. Цього він і чекав. Відповідь його не порадував, дальність точного пострілу з арбалета рідко перевищувала двадцять п'ять ярдів, та й то в безвітряний день. А при сильному бризі... або, не дай Бог, поривчастому вітрі...


Але Эйзенхарт дивився на свою дружину. І в погляді читалося захоплення. Вона ж, піднявши брови, дивилася на нього. Немов задавала мовчазний питання. Який? Напевно він мав відношення до її руці, захованої під фартухом.


— Давай, скажи йому. — Він націлив палець на Роланда. — Хоча це нічого не змінить. Нічого! Скажи, прошу тебе! — Губи під вусами розійшлися в усмішці. Роланд нічого не розумів, але відчув, як у нього зажевріла надія. Можливо, помилкова, але все краще, ніж тривоги і розчарування, замучившие його останнім часом.


— Ні, — скромно відвернулась Маргарет. — Говорити — це не моє. Показати можу, але не говорити.


Эйзенхарт зітхнув, замислився, потім повернувся до Роланду.


— Ти станцював танець рису, значить, знаєш про леді Орисю.


Роланд кивнув. В одних місцях Пані рису шанувалася як богиня, в інших — вважалася героїнею-войовницею, в третіх — і першої, і другої.


— І ти знаєш, як вона впоралася з Сірим Дикому, вбили її батька?


Роланд знову кивнув.


2


Згідно з легендою (гарною легендою, яку варто розповісти Едді, Сюзанні і Джейку, якщо у них знов з'явилося б час для історій), леді Ориса запросила Сірого Діка, знаменитого ватажка розбійників, на обід в Уейдон, свій замок на річці Сенд. Нібито вона хотіла пробачити його за вбивство батька, оскільки прийняла серцем Людини-Ісуса і хотіла у всьому слідувати Його вченню.


Ти заманиш мене в пастку і вб'єш, якщо мені вистачить дурості прийти в замок, відповів їй Сірий Дік.


Ні, ні, - заперечила леді Ориса, навіть не турбуйся про це. Вся зброя залишиться за дверима банкетного залу, де ми будемо вдвох, я — в одного торця довгого столу, ти — у іншого.


Ти сховаєш кинджал в рукаві або пращу під сукню, продовжував сумніватися Сірий Дік. А якщо не сховаєш ти, я заховаю.


Ні, ні, запевнила його леді Оріса. Навіть не думай. Тому що ми будемо голі.


Ось тут у Сірому Дике заграла хіть, бо леді Ориса була красунею. Розбійника збуджувала думка, що його член стане від виду її голих грудей і трикутника волосся між ніг, і жодні штани не приховуватимуть його молодця від її дівочого погляду. Він подумав, що зрозумів, яка причина спонукала її на це запрошення. «Його чванливе серце послужить йому недобру службу», — сказала леді Ориса своєї служниці (звали її Маріам, і за нею значилося чимало авантюр).


Вона не помилилася. «Я вбив лорда Гренфолла, самого могутнього барона в прирічкових феодах, — сказав собі Сірий Дік. — А в месниках у нього залишилася тільки слабка дочка (хоч і сліпуче красива). Не дивно, що вона готова піти на мирову. Може, мова піде і про шлюбному союзі, якщо розсудливості у неї не менше, ніж краси».


Загалом, він прийняв пропозицію. Його люди обшукали банкетний зал до приходу Сірого Діка і не виявили зброї ні на столі, ні під столом, ні за гобеленами. Ніхто з них, природно, не знав, що багато тижні, що передують зустрічі з Сірим Дикому, леді Ориса вчилася кидати особливим чином отбалансированную тарілку. Тренувалася по багато годин на день. Сили їй завжди вистачало, не скаржилася вона і на гостроту зору. А крім того, ненавиділа Сірого Діка всім серцем і була готова піти на все, лише б помститися.


Обідня тарілка Орисы відрізнялася не тільки балансуванням, але і гостротою крайки. Люди Діка це прогледіли, як і розраховували леді Оріса і Маріам. Ось так і розпочався цей більш ніж дивний банкет. У одного торця столу сидів усміхнений голий розбійник, в іншого, у тридцяти метрах від нього, — скромно усміхнена красуня, теж в чому мати народила. Вони підняли келихи, наповнені кращим червоним вином лорда Гренфолла. Леді Ориса трохи не збожеволіла від злості, спостерігаючи, як цей мужлан сьорбає вино, немов воду, не звертаючи ні найменшої уваги ні на смак, ні на букет, і червоні краплі скочуються з його підборіддя на волохаті груди, але нічим не видала своїх почуттів. Лише кокетливо посміхалася так пила маленькими ковтками вино зі свого келиха. Його погляд так і нишпорив по її оголених грудей. Їй здавалося, що якісь мерзенні комахи повзають по її шкірі.


Скільки тривав цей цирк? Деякі билин стверджували, що вона розправилася з Сірим Дикому після другого тосту (він підняв келих зі словами: «Нехай твоя краса розквітне ще сильніше». Вона: «Нехай твій перший день в пеклі триває десять тисяч років і буде найкоротшим»). Інші — що вони скуштували дванадцять страв, перш ніж леді Ориса вхопилася за свою незвичайну тарілку, дивлячись Сірому Діку у вічі та посміхаючись, тоді як її пальці перекинули тарілку і стиснули її там, де крайку не загострювали.


Але в будь-якому випадку історія закінчувалася однаково — кидком тарілки. Спеціальні жолобки на днищі, під гострою кромкою, забезпечували тарілці стійкість у польоті. І вона полетіла, зі свистом, відкидаючи тінь на страви з смаженим м'ясом та індичкою, овочами і фруктами.


А через мить після кидка — рука леді Орисы так і залишилася витягнутої в напрямку вбивці її батька, вказівний палець нагадував стовбур револьвера — голова Сірого Діка вилетіла через відчинені двері в хол. Ще мить тіло Сірого Діка продовжувала триматися за столом, член стояв колом, потім поник, а груди впала в тарілку, на гору м'яса і приготованого з прянощами рису.


Леді Ориса (у своїх мандрах Роланд потрапляв в місця, де її називали Пані тарілок) підняла келих і виголосила тост, звертаючись до безжизненному тілу.


3


— Нехай твій перший день в пеклі триває десять тисяч років, — пробурмотів Роланд.


Маргарет кивнула.


— Ага, і буде коротким. Я б з радістю промовила цей тост над кожним з Волков. Над кожним і всіма! — Ліва рука стиснулася в кулачок. В червоному закатном світлі здавалося, що її обличчя горить у лихоманці. — У нас шестеро дітей, розумієш? Рівно півдюжини. Він тобі сказав, що не залишилося ні одного, щоб допомогти з забоєм худоби? Він тобі це сказав, стрілок?


— Маргарет, в цьому немає необхідності. — Эйзенхарт засовався в кріслі-качалці.


— А може, є? Це має відношення до нашої розмови. Може, ти платиш ціну за те, що стрибаєш, але іноді доводиться платити більше за те, що стоїш і дивишся. Я народила перших двох, Тому і Тессу, за місяць до того, як Вовки з'явилися в минулий раз. Потім інших. Нашим молодшим зараз по п'ятнадцять, розумієш?


— Маргарет...


Вона проігнорувала чоловіка.


— Але вони не могли бути такими ж щасливими зі своїми дітьми, і це знали. От вони і пішли. Деякі на північ Дуги, інші — на далекий південь. В пошуках місць, куди не приходять Вовки.


Вона повернулася до Эйзенхарту, і хоча зверталися до Роланду, слова її, схоже, призначалися чоловікові.


— Один з пари. Така данина, яку Калья Брін Стерджис платить Вовкам. Кожні двадцять з невеликим років. За винятком нас. Вони відібрали у нас всіх дітей. Всіх... наших... шістьох дітей. — Вона нахилилася до Роланду, поплескала по коліну, підкреслюючи сенс сказаного. — Ти це розумієш?


Тиша запанувала на задньому ганку. В загоні продовжували мукати приречені на смерть бички. З кухні доносився хлопчачий сміх, викликаний якоюсь фразою Енді.


Эйзенхарт поник головою. Роланд бачив тільки сивину вусів, але і не дивлячись йому в обличчя, міг сказати, що ранчер або плаче, або з усіх сил намагається стримати сльози.


— Тільки не думай, що я хотіла чимось докорити тебе. — Маргарет з безмежною ніжністю погладила плече чоловіка. — І вони іноді повертаються, ага, чого не трапляється із мертвими, крім як у снах. Але вони ще не такі дорослі, щоб не скучати по матері і обійтися без питань до батька. І тим не менш пішли. Ця ціна безпеки їх дітей, як ти повинен розуміти. — Вона дивилася на Эйзенхарта, одна рука лежала на його плечі, друга ховалася під фартухом. — А тепер скажи, як сильно ти на мене сердишся, тому що я це бачу.


Эйзенхарт похитав головою.


— Не злюся, — відповів він здавленим голосом.


— Так, може, ти передумав?


Эйзенхарт знову похитав головою.


— Старий упертюх. — В голосі чулася любов. — Нічим тебе не переконаєш, і ми всі говоримо, спасибі тобі.


— Я про це думаю. — Голову він як і раніше не піднімав. — Все ще думаю, і це більше, ніж я сам від себе чекав... зазвичай відразу приймаю рішення і ніколи його не міняю. — Він подивився на стрільця. — Роланд, як я розумію, в лісі юний Джейк показав Оуверхолсеру і іншим, як стріляти кулями. Може, ми теж зможемо тобі дещо показати, навіть здивувати. Маггі, іди до хати і принеси свою орису.


— Немає потреби. — Маргарет нарешті витягла праву руку з-під фартуха. — Я її вже принесла, ось вона.


4


Цю тарілку могли б дізнатися і Детта, і Міа, синю тарілку з вигадливою в'яззю по периметру. Придивившись, Роланд побачив, що в'язь ця — молоді паростки рису. Коли сей Эйзенхарт постукав по тарілці кісточками пальцем, вона задзвеніла. Роланд зрозумів, що вона не з порцеляни. Тоді з скла? Якогось особливого скла?


Він простягнув руку з поважним виглядом людини, що розбирається у зброї і знає, як з ним звертатися. Маргарет зам'ялася, прикусила губу. Роланд потягнувся до кобури, ремінь з нею він одягнув ще до ленчу на галявині біля церкви, витягнув револьвер. Простягнув їй ручкою вперед.


— Ні, — видихнула вона. — Не треба мені пропонувати в заставу стрілялку, Роланд. Вважаю, якщо Воун запрошує тебе в будинок, я можу довірити тобі мою орису. Тільки будь обережний, а то залишишся без ще одного пальця, а я думаю, вони тобі дороги. Двох на правій руці ти вже позбувся.


Одного погляду на синю тарілку, орису Маргарет, вистачило, щоб Роланд оцінив мудрість попередження. І водночас відчув, як спалахує іскорка надії. Давно вже він не бачив нового гідного зброї, а таке ніколи ще йому не зустрічалося.


Тарілку зробили не з скла, металу, легкого і міцного сплаву. Розміром вона нічим не відрізнялася від звичайної обідньої тарілки діаметром у фут, може, трохи більше. На трьох чвертях периметра кромка гостротою не поступалася бритві.


— Завжди зрозуміло, де можна вхопитися за тарілку, навіть якщо поспішаєш, — сказала Маргарет. — Тому що, сам бачиш...


— Бачу. — В голосі Роланда чулося захоплення. Два паростка рису перехрещувалися, утворюючи букву Високого Стилю Zn, яка несла в собі два поняття: zi (вічне) та еп (справжнє). Саме в місці перехрещення — а знайти його міг тільки дуже гостре око — кромка була не тільки матовою, але і більш товстою, і не загрожувала відсікти палець або розрізати руку. Саме за це місце і ухватывалась оріса.


Роланд перекинув тарілку. На денці, по центру, побачив маленький виступ. Джейку цей виступ нагадав би стругачку для олівців, яку він носив у кишені в першому класі. Роланд ніколи в житті не бачив точила для олівців, тому у виступі він уловив якусь схожість з коконом, з якого вилупилося якесь комаха.


— Він видає свист при польоті орисы, розумієш. — Маргарет бачила щире захоплення Роланда і раділа йому: щоки разрумянились, очі заблищали.


— Іншого призначення у нього немає?


— Ні, — відповіла вона. — Але ориса повинна летіти зі свистом, як і в легенді, чи не так?


Роланд кивнув. Природно, тільки так і не інакше.


— Сестри Орисы, — продовжила Маргарет, — це група жінок. Яким подобається допомагати іншим...


— І розпускати плітки про інших, — пробурчав Эйзенхарт, але дуже доброзичливо.


— Ага, і це теж, — визнала вона.


Вони готували частування на поминки і свята (саме Сестри накривали столи в Павільйоні минулим ввечері). Якщо у кого-то горів будинок або чиюсь ферму затоплювало при розливі Девар-Тітки, Сестри організовували збір допомоги. Вони ж підтримували чистоту і порядок у Павільйоні та міському Залі нарад. Влаштовували танці для молоді і стежили за дотриманням пристойності. Багаті люди (начебто Тука) іноді наймали їх для проведення весільних церемоній, і такі весілля, будьте впевнені, залишалися в пам'яті жителів Кал'ї на довгі місяці. У своєму колі вони, звичайно ж, пліткували, вона цього не заперечувала, а також грали в карти, «окуляри», «замки».


— І ви кидаєте тарілку, — додав Роланд.


— Ага, — кивнула вона, — але ти повинен розуміти, що ми це робимо тільки для розваги. Полювання — чоловіча робота, і вони відмінно управляються з арбалетом. — Вона знову погладила чоловіка по плечу, на цей раз, як здалося Роланду, більш нервово. І він подумав: якби чоловіки чудово вправлялися з арбалетом, вона не принесла б з собою це смертоносну зброю. І Эйзенхарт цього б не схвалив.


Роланд відкрив тютюновий кисет, дістав одну з обгорток кукурудзяного качана, що дала йому Розалита, підкинув її і підставив крайку тарілки. Миттю пізніше обгортка розділилася на дві половинки, що впали на ганок. «Тільки для розваги». — Роланд повторив про себе слова Маргарет і ледве стримав посмішку.


— Що це за метал? — запитав він. — Ти знаєш?


Брови Маргарет трохи піднялися, вона, схоже, не очікувала такого питання, але відповіла:


— Вони з титану, за словами Енді. Тарілки привозять з одного старого заводського будівлі, на далекій півночі, в Кальє Сен Чє. Там багато руїн. Сама я в тих краях ніколи не була, але чула багато історій. В основному страшних.


Роланд кивнув.


— І ці тарілки... як вони виготовляються? Їх робить Енді?


Вона похитала головою.


— Він не може або не хоче. Точно сказати не можу. Їх виготовляють жінки Кал'ї Сен Чє, а потім розсилають по всіх Кальям. До Кал'ї Дівайн на далекому півдні.


— Їх виготовляють жінки, — повторив Роланд. — Жінки.


— Де-то є машина, яка їх виготовляє, от і все, — втрутився Эйзенхарт. Роланда потішив його тон, в якому чулася образа. — А від жінок потрібен лише натискати на кнопку.


Маргарет з усмішкою дивилася на нього, не промовляючи ні слова. Може, вона і не знала, як виготовляються тарілки, але їй було достеменно відомо, що необхідно для збереження миру в сім'ї.


— Значить, Сестри є в кожному містечку Дуги, з півночі до півдня, — уточнив Роланд. — І всі вони вміють кидати тарілки.


— Ага... від Кал'ї Сен Че на півночі до Кал'ї Дівайн на півдні. Далі — не знаю. Ми любимо допомагати людям і любимо поговорити. Раз на місяць ми кидаємо тарілки, в пам'ять про те, як леді Ориса помстилася Сірому Діку, але лише у деяких виходить.


— У тебе виходить, сей?


Вона мовчала, кусаючи нижню губу.


— Покажи йому, — рикнув Эйзенхарт. — Покажи йому і покінчимо з цим.


5


Вони зійшли з ганку, дружина ранчера першої, Эйзенхарт — за нею, Роланд останнім. Позаду них відчинилися і зачинилися двері кухні.


— Славні боги, миссус Эйзенхарт збирається кидати тарілку! — радісно вигукнув Бенні Слайтман. — Джейк! Ти не повіриш своїм очам!


— Відійшли їх в будинок, Воун. — Маргарет глянула на чоловіка. — Нема чого їм це бачити.


— Ні, нехай дивляться, — заперечив Эйзенхарт. — Хлопчикам не зашкодить, якщо вони побачать, що може жінка.


— Відішлемо їх в будинок, Роланд, так? — Тепер вона повернулася до стрілку, розчервоніла, з блискучими очима і дуже гарненька. Роланду здалося, що тепер вона виглядає на добрих десять років молодше в порівнянні з тією Маргарет, що вийшла з хати з орисой під фартухом, але він задався питанням, а чи вдасться їй точно кинути тарілку в такому стані. Йому дуже хотілося це побачити, тому що удар із засідки — груба робота, і хвилювання ні в якому разі не повинно заважати швидкості і точності.


— Я згоден з твоїм чоловіком, — відповів він. — І дозволив їм залишитися.


— Хай буде по-вашому, — начебто неохоче погодилася Маргарет, але Роланд бачив, що вона задоволена, що їй потрібні глядачі. І надія все міцніла. Роланд подумав, що у дружини ранчера, середнього віку, мініатюрної, з маленькими грудьми і зворушеним сивиною волоссям, серце мисливиці. Не стрілка, звичайно, але в такій ситуації він би не відмовився отримати в своє розпорядження кількох мисливців... декількох вбивць... все одно, чоловіків або жінок.


Вона попрямувала до комори. Коли до лякав, охороняли ворота, залишалося п'ятдесят ярдів, Роланд торкнувся руки Маргарет, зупинивши її.


— Ні. — Вона похитала головою. — Надто далеко.


— Я бачив, як ти кидала тарілку і з більшої відстані, — заперечив Эйзенхарт, а коли вона кинула на нього сердитий погляд, додав: — Так, бачив.


— Може, й бачив, тільки тоді поруч не стояв стрілець з роду Эльда, — фиркнула вона, але не зрушила з місця.


Роланд підійшов до стодоли, зняв з одного з лякав, того, що стояло ліворуч, голову, лыбящуюся гарбуз, увійшов в комору, без зусиль знайшов секцію з картоплею, взяв картоплину, вийшов з комори, поклав на плечі лякала замість гарбуза. Оскільки розмірами лякало не поступалося людині, контраст між головою і тулубом вийшов разючий. Тепер лякало нагадувало карнавального виродка.


— О, Роланд, ні! — закричала Маргарет. — У мене не вийде! Я не зможу!


— Я тобі не вірю. — Стрілець відступив убік. — Кидай.


На мить подумав, що орису вона не кине. Маргарет озирнулася в пошуках чоловіка. Якщо б Эйзенхарт стояв поруч, вона точно сунула б тарілку йому в руки, а сама кинулася в будинок, не думаючи, поріжеться він чи ні. Але Воун Эйзенхарт вже відійшов до сходів ганку. Хлопчаки стояли у нього за спиною, Бенні Слайтман посміхався, зате Джейк пильно спостерігав за нею, зсунувши брови, щоб нічого не упустити.


— Роланд, я...


— Вистачить, миссас. Про стрибках ти все говорила правильно, але тепер я хочу подивитися, чи не розходяться у тебе слова з ділами. Кидай.


Вона відсахнулася, очі широко розкрилися, немов їй завдали ляпас. А потім повернулася до страшилку, занесла праву руку над лівим плечем. Останні промені призахідного сонця пофарбували тарілку в багрянець. Губи Маргарет перетворилися в тонку білу лінію. На мить світ застиг.


— Рису! — несамовито, пронизливо вигукнула вона і викинула руку вперед. Пальці розтулилися, вказівний витягнувся уздовж лінії, по якій полетіла тарілка. З усіх перебували у дворі (в тому числі і трьох ковбоїв, зупинилися подивитися, як господиня кидає орису) тільки Роланду вистачило гостроти очей, щоб простежити за польотом тарілки.


«Точний кидок! — радісно подумав він. — Дуже точний!»


Тарілка з низьким виттям летіла над втоптаній землею двору. Менше двох секунд знадобилося для того, щоб досягти мети. Картоплина розвалилася на дві половинки, одна впала на землю біля правої руки опудала, друга — у лівій. Сама ж ориса вп'ялася в воротину.


Хлопці видали захоплений крик. Бенні скинув розкриту долоню, як навчив його новий друг, Джейк дзвінко ляснув по ній другою долонею.


— Відмінний кидок, сей Эйзенхарт! — вигукнув Джейк.


— Відмінне попадання! Спасибі тобі! — додав Бенні.


Роланд помітив, як розійшлися губи жінки, оголюючи зуби, коли вона почула цю щиру похвалу, — зовсім як у коня, що побачила змію.


— Хлопчики, на вашому місці я б пішов в будинок, — сказав він.


На обличчі Бенні відбилося здивування. Джейк ще раз глянув на Маргарет Эйзенхарт і все зрозумів. Ти робиш те, що потрібно... а потім до тебе доходить, що ти зробив.


— Пішли, Бен, — кинув він.


— Але...


— Пішли. — Він узяв свого нового друга за руку і потягнув до кухонних дверей.


Роланд дозволив жінці постояти кілька секунд, щоб вона прийшла в себе. На її щоках ще горіли плями рум'янцю, але в іншому обличчя побіліло, як молоко. Стрілець подумав: вона з усіх сил намагається побороти нудоту.


Підійшов до воротине комори, схопився за сектор орисы з тупою кромкою, потягнув на себе. Здивувався, наскільки велике зусилля довелося докласти, перш ніж тарілка шевельнулась і нарешті її вдалося витягнути. Він приніс тарілку Маргарет зі словами:


— Твій інструмент.


Спочатку вона орису не взяла, зате кинула на Роланда повний ненависті погляд.


— Чому ти насміхаєшся наді мною, Роланд? Як ти дізнався, що Воун взяв мене з клану Менні? Скажи нам, прошу тебе.


Допомогла, звичайно, троянда, дотик до неї посилило інтуїцію, допомогло і особа Маргарет, в якому було чимало спільного з обличчям старого Хенчека. Але він не збирався пояснювати цієї жінки, яким шляхом і звідки потрапляли до нього ті чи інші відомості. Тому просто похитав головою.


— Я цього не знав. І не насміхався над тобою.


Маргарет Эйзенхарт вхопила Роланда за шию. Сухої, жаркої долонею. Нахилила вухо до свого перекошеного рота. Він ніби вловив запах усіх кошмарів, мучивших її з того моменту, як вона вирішила покинути своїх близьких заради великого ранчера Кал'ї Брін Стерджис.


— Я бачила, як учора ввечері ти говорив з Хенчеком. І ще будеш говорити з ним? Будеш, чи не так?


Роланд кивнув, заворожений її хваткою. Неймовірною для такого мініатюрного тіла силою. Вона шумно дихала йому в вухо. Невже сновида таївся всередині кожного, навіть у такій жінці? На це питання Роланд не знав відповіді.


— Добре. Я кажу спасибі тобі. Передай йому, що Маргарет з клану Червоної стежки прекрасно живе зі своїм коханим, ага, чудово. — Хватка стала ще міцнішою. — Передай йому, що вона ні про що не жалкує! Зробиш це для мене?


— Так, леді, будь певна.


Вона вихопила в нього тарілку, не боячись порізатися про гостру кромку. З тарілкою явно відчула себе впевненіше. Подивилася на нього повними сліз очима.


— Ти говорив з моїм батьком про Печері? Про Печері двері?


Роланд кивнув.


— З чим ти прийшов до нас, ти, що несе смерть людей зі зброєю?


Підійшов Эйзенхарт. З тривогою глянув на дружину, яка заради нього пішла зі звичного їй світу. Якусь мить вона дивилася на нього, ніби бачила вперше в житті.


— Я роблю тільки те, що велить ка, — відповів Роланд.


— Ка! — вигукнула Маргарет, ощерившись, обличчя враз стало злим, страшним. — Відмовка жодного порушника спокою. І ти нічим не відрізняєшся від інших!


— Я роблю, що велить ка, і те ж будеш робити ти.


Маргарет дивилася на нього, наче не розуміючи слів. Роланд відірвав гарячу руку від своєї шиї, здавив її, м'яко, не до болю.


— Та то ж будеш робити ти.


Секунду-другу вона тримала його погляд, потім опустила очі.


— Ага, — пробурмотіла. — Ага, як і ми всі. — Знову зважилася подивитися на нього. — Ти передаси Хенчеку мої слова?


— Ага, леді, я ж обіцяв.


На подвір'ї, де з кожною миттю ніч густішала, запанувала тиша, порушувана хіба що далекими криками рости. Троє ковбоїв, як і раніше, стояли біля загороди з робочими кіньми. Роланд попрямував до них.


— Добрий вечір.


— Сподіваюся, все у тебе добре, — привітав його один з них, торкнувшись чола.


— Нехай все буде ще краще, — відповів Роланд. — Миссас кинула тарілку і кинула добре, ми говоримо спасибі, так?


— Ми говоримо спасибі їй, — погодився інший ковбой. — Рука в миссас міцна, очей гострий.


— Гострий, — Роланд кивнув. — І ось що я вам зараз скажу. Слухайте мене уважно, прошу вас.


Ковбої здивовано витріщилися на нього.


Роланд підняв голову, посміхнувся неба, знову подивився на них.


— Вам, можливо, захочеться поговорити про це. Розповісти, що ви бачили.


Вони не зводили з нього очей, не бажаючи зізнатися, що таке бажання у них, звичайно ж, виникло.


— Промовтесь — я вб'ю вас усіх, — додав Роланд. — Ви мене зрозуміли?


Эйзенхарт торкнувся його плеча.


— Роланд, право ж...


Стрілець скинув його руку, не озираючись.


— Ви мене зрозуміли?


Ковбої кивнули.


— Ви мені вірите?


Вони знову кивнули. На обличчях читався страх. Роланда це порадувало. У них були підстави для переляку.


— Скажіть: спасибі тобі.


— Ми говоримо спасибі тобі, — відповів один. Його пройняв піт.


— Ага, — відповів другий.


— Велике-велике спасибі, — відповів третій, нервово сплюнув тютюнову жуйку.


Эйзенхарт зробив другу спробу:


— Роланд, послухай, я прошу...


Але Роланд не слухав. В голові одна за одною виникали ідеї. Раптово він зрозумів, що треба робити. У всякому разі, що треба робити на цій стороні.


— Де робот? — запитав він ранчера.


— Енді? На кухні, з хлопчиками, я думаю.


— Добре. Там є кімната, де ти зберігаєш племінні книги? — Стрілець кивнув у бік комори.


— Ага.


— Тоді підемо туди. Ти, я і твоя миссас.


— Я б хотів, щоб вона пішла в будинок, — відповів Эйзенхарт. «Я б хотів, щоб вона пішла куди завгодно, лише б подалі від тебе», — прочитав Роланд в його очах.


— Наша розмова не затягнеться, — чесно відповів стрілець. Він вже побачив усе, що хотів.


6


В кімнатці, де зберігалися племінні книги з родоводами коней, був лише один стілець, той, що стояв за столом. На нього села Маргарет. Эйзенхарт влаштувався на табуретці. Роланд присів навпочіпки спиною до стіни. Розв'язав гаманець, дістав з нього карту, показав їм карту, вычерченную близнюками. Эйзенхарт не відразу зрозумів, на що вказував Роланд, може, взагалі не зрозумів, але жінка суть вхопила. Роланд вже не дивувався тому, що вона не змогла залишитися з Менні. Вони — мирні люди. Маргарет Эйзенхарт до таких не ставилася. У неї таки було серце мисливиці.


— Про це нікому не кажіть, — попередив Роланд.


— Або ти вб'єш нас, як наших ковбоїв? — запитала вона.


Стрілець повернувся до неї, і під його поглядом вона повільно залилася фарбою.


— Роланд, вибач. Я засмучена. Таке трапляється завжди, якщо кидаєш тарілку зі злості.


Эйзенхарт обійняв її. На цей раз вона вже не противилася, швидше зраділа, поклала голову йому на плече.


— Хто ще з Сестер може так само добре кидати тарілку? — спитав Роланд. — Є такі?


— Залия Джеффордс, — без запинки відповіла Маргарет.


— Це правда?


Вона енергійно кивнула.


— Залия змогла б розвалити цю картоплина надвоє, відійшовши ще на двадцять кроків.


— Хто ще?


— Сарі Адамс, дружина Дієго. І Розалита Мунос.


Роланд підняв брови.


— Ага, — кивнула Маргарет. — Рози краща, якщо не вважати Залии. — Коротка пауза. — І мене.


Роланд відчув, як величезний тягар звалилася з плечей. Він не сумнівався, що якимось чином їм доведеться привозити зброю з Нью-Йорка або видобувати його на іншому березі річки. Тепер, судячи з усього, вони могли без цього обійтися. На щастя для всіх. Тому що в Нью-Йорку в них була інша справа... пов'язане з Келвіном Тауером. І Роланд не хотів змішувати одне з іншим, хіба що в разі крайньої необхідності.


— Я зустрінуся з тобою і іншими трьома жінками в будинку Старого. Тільки з вами. — Він коротко глянув на Эйзенхарта, і його очі одразу ж повернулися до Маргарет. — Ніяких чоловіків.


— Гей, гей, зачекай, — скинувся Эйзенхарт.


Роланд підняв руку.


— Нічого ще не вирішено.


— Вирішено — не вирішено, я...


— Почекай, — зупинив його Маргарет. — Коли ти хочеш зустрітися з нами?


Роланд задумався. До приходу Волков залишалося двадцять чотири дні, може, тільки двадцять три, а треба ще багато чого побачити. Та ще Магічний кристал, захований в церкві Старого, їм теж слід було зайнятися. І старий-Менні, Хенчек...


Але він знав, що в кінці кінців фатальний день настане, і все владнається, так чи інакше. По-іншому просто не бувало. Хвилин за п'ять, максимум десять, і все буде скінчено — то для Вовків, то для них.


Проблема полягала лише в тому, щоб бути в повній готовності, коли піде відлік цих п'яти хвилин.


— Через десять днів, — відповів він. — Увечері. Я хочу влаштувати вам змагання. Одним кидком не відбудетеся.


— Добре, — кивнула вона. — На це ми можемо піти. Але, Роланд... Я не кину жодної тарілки, пальця не підніму проти Волков, якщо мій чоловік як і раніше буде проти.


— Я розумію, — відповів Роланд, прекрасно знаючи, що вона зробить все, що він скаже. Вони все зроблять, коли прийде час.


Через маленьке віконце в стіні, брудне, в павутині, вони тим не менш побачили Енді. Робот ішов по подвір'ю, його очі поблискували в густому сутінку, він щось наспівував собі під ніс.


— Енді каже, що роботів програмують на виконання певних завдань. — Роланд стежив поглядом за роботом. — Енді робить все, про що ти його просиш?


— По більшій частині, — відповів Эйзенхарт. — Але не завжди. І потім, частенько його немає під рукою, розумієш?


— Якось не віриться, що його створили лише для того, щоб співати дурні пісеньки і повідомляти людям їхні гороскопи, — пробурмотів Роланд.


— Може, Древні люди заклали в нього програми-хобі, — припустила Маргарет. — А тепер, коли основні справ більше немає, вони канули в Лету, ти розумієш, він концентрується на хобі.


— Ти думаєш, його зробили Древні люди?


— А хто ж ще? — запитав Воун Эйзенхарт. Енді пішов, двір спорожнів.


— Ага, хто ще? — повторив у задумі Роланд. — У кого ще вистачило б розуму і відповідних інструментів? Але Стародавні люди зникли за дві тисячі років до того, як Вовки почали здійснювати набіги на Калью. За дві тисячі або більше. І є ще одне питання, не настільки цікавий, але все-таки цікавий: чому він називає вам дату приходу Волков, якщо не може і не говорить нічого іншого?


Эйзенхарт і його дружина дивилися один на одного, немов уражені громом. Вони ще не переварили першу частину сказаного Роландом. Стрілка це не здивувало, але він дещо розчарувався у своїх господарів. Адже мова йшла про очевидне. А очевидне — відмінна вихідна точка для наступних висновків. Але при цьому він розумів, що эйзенхарты, джеффордсы і оуверхолсеры Кал'ї мають право на поблажливість: не так-то просто зберігати голову ясною, коли на карту поставлено життя твоїх дітей.


Пролунав стукіт у двері.


— Увійди! — крикнув Эйзенхарт.


Відчинилися двері, на порозі виник Бен Слайтман.


— Скотину закрили на ніч, бос, — доповів він. Зняв окуляри. Протер сорочкою. — Хлопчики пішли з наметом Бенні. Енді супроводжує їх, так що турбуватися нема про що. — Слайтман подивився на Роланда. — Для гірських кішок ще рано, але, якщо одна з них з'явиться, Енді дозволить моєму хлопчикові раз вистрілити в неї з арбалета. Я дав йому таку вказівку і він відповів: «Наказ отримано». Якщо Бенні промахнеться, Енді встане між хлопчиками і гірської кішкою. Він запрограмований на захист людей, і ми, звичайно ж, не могли змінити його програму. Якщо кішка спробує наблизитися...


— Енді розірве її на шматки, — з почуттям глибокого задоволення закінчив за нього Эйзенхарт.


— Він дуже швидкий, чи не так? — спитав Роланд.


— Так, — кивнув Слайтман. — Це тільки здається, що він повільний і незграбний. При необхідності рухається, як добре змащена блискавка. Швидше будь-якої гірської кішки. Ми віримо, що у нього атомний джерело енергії.


— Цілком можливо, — неуважно кивнув Роланд.


— Яка різниця, — відмахнувся Эйзенхарт. — Послухай, Бен, чому Енді ніколи не говорить про Вовків?


— Він запрограмований...


— Ага, але як вказав нам Роланд... якраз перед твоїм приходом... і нам давно слід було здогадатися про це самим... якщо його створили Стародавні люди, а потім вони померли або переселилися кудись ще... задовго до того, як вперше з'явилися Вовки... ти розумієш, що це означає?


Слайтман-старший кивнув, знову надів окуляри.


— Може, в ті далекі дні було щось схоже на Вовків, ви так не думаєте? Настільки схоже, що Енді не може розрізнити їх. Іншого пояснення у мене немає.


«Невже?» — подумав Роланд.


Він дістав карту близнюків Тавери, розкрив її, знову постукав пальцем по сухому річковому руслу на горбистій території на північний схід від міста. Русло йшло все далі і далі в горбисту місцевість, поки не впиралося в штольню одній із старих шахт Кал'ї, де добувалися гранати. Штольня на тридцять футів заглиблювалася в товщу пагорба. Місце це не дуже нагадувало каньйон Блискавки в Меджисе (у всякому разі, червоточини в сухому річковому руслі точно не було), але одна загальна особливість все ж була: і каньйон, і сухе річкове русло закінчувалися глухим тупиком, з якого виходу не було. І Роланд віддавав собі звіт, що людина завжди намагається відтворити ситуацію, яка раніше приводила до бажаного результату. Так що його рішення влаштувати Вовкам засідку на сухому руслі, упирающемся в глуху штольню, здавалося б цілком логічним. Едді, Сюзанні, Эйзенхартам, тепер ось старшому ковбою Эйзенхарта. Таким же сприйняли б його і Сарі Адамс, і Розалита Мунос. А також Старий. І всі інші, кому він розкрив би цю частину свого плану.


А якщо щось залишиться недомовленим? Якщо частина сказаного ним буде брехнею?


Якщо Вовки дізнаються цю брехню і візьмуть її за правду?


Це було б непогано, чи не так? Це буде просто добре, якщо вони рушать в потрібному напрямку, але не знайдуть там того, що шукають?


«Так, але кому-то мені доведеться довіритися. Розповісти усе? Кому?»


Не Сюзанні, тому що Сюзанна знову роздвоїлася, а Міа він не довіряв.


Не Едді, тому що Едді міг проговоритися Сюзанні, і тоді Міа б все дізналася.


Не Джейку, тому що Джейк подружився з Бенні Слайтманом.


Він знову залишився один, і ніколи раніше не відчував себе настільки самотнім.


— Подивіться. — Він знову постукав пальцем по сухому річковому руслу. — Ось місце, про яке варто подумати, Слайтман. Туди дістатися легко, назад — не дуже. Припустимо, ми зберемо всіх дітей певного віку і сховаємо їх у штольні.


Він побачив, що Слайтман почав розуміти його задум. Це читалося по його очам. Але у них читалося і дещо ще. Можливо, надія.


— Якщо ми сховаємо дітей, вони їх знайдуть, — похитав головою Эйзенхарт. — Схоже, вони чують запах дітей, як велетні-людоїди в казках.


— Так мені казали, — Роланд кивнув. — Ось я і пропоную цим скористатися.


— Приманити Волков дітьми. Стрілець, це жорстоко.


Роланд, який не збирався ховати дітей Кал'ї не тільки в тунелі покинутої шахти, але в його околицях, кивнув.


— Ми живемо в жорстокому світі, Эйзенхарт.


— Я кажу спасибі тобі, — відповів Эйзенхарт, але обличчя його залишалося похмурим. Він торкнувся карти. — Може спрацювати. Ага, може спрацювати... якщо ти зможеш заманити туди Волков.


«Де б не довелося ховати дітей, мені потрібні помічники, щоб доставити їх туди, — думав Роланд. — Люди, які повинні знати, куди йти і що робити. Знати все. Але для пошуку цих людей ще є час. Поки я можу продовжувати гру, в яку граю. Прямо-таки як у «замки». Тому що в Кальє зачаївся ворог».


Він це знав? Немає.


Відчував? Ага, будьте впевнені.


Залишається двадцять три дні, думав Роланд. Двадцять три дні до приходу Волков.


І треба було докласти чимало зусиль, щоб цього вистачило часу для підготовки гідної зустрічі.


## Глава 6


Історія діда


1


Едді, городянин до мозку кісток, невимовно здивувався того захвату, який викликав у нього будинок Джеффордсов на Річковий дорозі. «Я міг би жити в такому будинку, — думав він. — Це точно. І мені б тут було добре».


Склали дім з колод, поставили так, щоб північні вітри дули в глуху стіну. Зате з інших вікна виходили на пологий схил, рисові поля, річку. З протилежної сторони перебували комору і двір, втоптану землю якого розцвічували круглі острівці трави і квіткових клумб. Зліва від заднього ганку знаходився город, половину якого займала екзотичне жовте рослина, яке називалося мадригал. На наступний рік Тіан мав намір засіяти їм частину своєї землі.


Сюзанна запитала Залию, як їй вдається не підпускати курок до грядок, і жінка, сумно розсміявшись, відкинула з чола пасмо волосся.


— З великим трудом, ось як. Однак мадригал зростає, а там, де щось росте, завжди є надія.


Що Едді сподобалося, так це відчуття, яке він відчув, ледве потрапивши на ферму. Він не міг сказати, що це викликало відчуття, напевно, не щось конкретне, а...


«Ні, одне і конкретне. Вигляд дерев'яного будинку, вдало вписаного в ландшафт, не город з жовтим мадригалом, не кури і не клумби».


Діти. Спочатку Едді вразило їх кількість. Дітей вивели до них, як солдат — к приїхав з інспекцією генералу. І він вирішив, що їх цілий взвод... відділення вже як мінімум.


— Це мої старші, Хеддон і Хедда. — Залия вказала на двох темних блондинів. — Їм по десять. Привітайтеся з гостями.


Хеддон вклонився, одночасно постукуючи по брудному лобі ще більш брудним кулаком. Дівчинка зробила реверанс.


— Довгих днів і приємних днів, — сказав Хеддон.


— Приємних днів і довгого життя, дурню, — театральним шепотом поправила його Хедда, знову зробила реверанс, повторила ті ж слова, крім тупиці, нормальним голосом. Але Хеддон, заворожений видом прибульців з іншого світу, навіть не кинув сердитого погляду на сестру-всезнайку, схоже, і не почув її слів.


— Мої молодші близнюки — Лайман і Ліа.


Лайман, все його обличчя зайняли око й розкритий рот, вклонився з таким завзяттям, що трохи не впав. А Ліа таки впала, коли робила реверанс. Едді довелося докласти чимало зусиль, щоб не посміхнутися, коли Хедда, сичачи, піднімала сестру з пилу.


— А це наш молодший. — Залия взяла на руки великого малюка, поцілувала. — Аарон, моя маленька любов.


— Той, що народився один, — уточнила Сюзанна.


— Ага, леді, він самий.


Аарон почав сіпатися, брикатися, вириваючись з рук. Залия опустила малюка на землю. Він підтягнув підгузник і попрямував до кута будинку, голосно гукаючи батька.


— Хеддон, пригляди за ним, — наказала Залия.


— Ма-ма, ні! — В голосі Хеддона чулося відчай. Йому хотілося залишатися у дворі, слухати незнайомців, дивитися на них у всі очі.


— Ма-ма, так! — відрізала Залия. — Займися молодшим братом, Хеддон.


Хлопчик, напевно, продовжив би суперечку, але тут з-за рогу з'явився Тіан Джеффордс і підхопив дитину на руки. Аарон страшенно цьому зрадів, ударом кулака збив солом'яний капелюх батька, схопився руками за його спітнілі волосся.


Едді й Сюзанна цього, можна сказати, і не помітили. Тому що в усі очі дивилися на одягнених у комбінезони гігантів, які йшли слідом за Джеффордсом. Заїжджаючи на маленькі ферми, розташовані вздовж Річкової дороги, по дорозі до дому Джеффордсов, вони бачили з десяток дуже високих і великих людей, але тільки здалеку («Більшість з них боїться незнайомців, ви розумієте», — сказав їм Эйзенхарт). Ці стояли не менш ніж в десяти футах.


Чоловік і жінка або хлопчик і дівчинка? «І те, і інше в одному флаконі, — подумав Едді. — Тому що вік для них значення не має».


На шиї жінки, пітною, що сміється, зростанням ніяк не менше шести футів і шести дюймів, з величезними, більше голови Едді, грудьми, висіло дерев'яне розп'яття. Чоловік височів над нею на добрих шість дюймів. Він сором'язливо поглянув на незнайомців, почав смоктати великий палець руки, а інший вхопився за промежину. Але найбільше вразили Едді не їх зростання і габарити, а явну схожість з Тианом і Залией. Складалося враження, ніби гіганти — перші начерки більш вдалих творів мистецтва. В тому, що обидва — ідіоти, двох думок бути не могло, але ідіоти, знаходяться в дуже близькій спорідненості з абсолютно нормальними людьми. Жах, іншого слова і не підбереш.


«Ні, — подумав Едді, — не жах. Слово це — рунт».


— Мій брат Залман, — дуже сухо представила чоловіка Залия.


— І моя сестра, Тіа, — додав Тіан. — Привітайте гостей, недотепи.


Залман лише ступив уперед, посмоктуючи один палець і смикаючи за інший. Тіа, однак, зробила реверанс, прямо-таки як величезна качка. «Довгих днів — довгих ночей — довгої землі! — прокричала вона. — СЬОГОДНІ У НАС КАРТОПЛЯ З ПІДЛИВОЮ!»


— Добре, — кивнула Сюзанна. — Картопля з підливою — це добре.


— КАРТОПЛЯ З ПІДЛИВОЮ — ЦЕ ДОБРЕ! — Тіа наморщила носик, верхня губа розтягувалась і розтягувалась в задоволеній посмішці. — КАРТОПЛЯ З ПІДЛИВОЮ! КАРТОПЛЯ З ПІДЛИВОЮ! ХОРОША КАРТОПЛЯ З ПІДЛИВОЮ!


Хедда соромливо торкнулася руки Сюзанни.


— Вона так і буде волати цілий день, якщо ти не скажеш, щоб вона стулила пельку, миссус-сей.


— Заткнися, Тіа, — сказала Сюзанна.


Тіа загоготала, піднявши голову до неба, склала руки на величезній грудей і замовкла.


— Зал, — звернувся до чоловіка Тіан. — Ти хочеш пі-пі, чи не так?


Брат Залии нічого не сказав, тільки продовжував обіймати промежину.


— Піди зроби пі-пі, — продовжив Тіан. — Іди за комору. Полів травичку, ми говоримо спасибі тобі.


Ще мить Залман стояв на місці, а потім повернувся і, загрібаючи ногами, попрямував за комору.


— Коли вони були молодими... — почала Сюзанна.


— Всі знали і розуміли, — відповіла їй Залия. — Тепер вона дурепа дурепою, а мій брат і того гірше.


Вона різко підвела руки, закривши обличчя. Аарон пронизливо засміявся і теж закрив обличчя руками («Ку-ку», — гукнув він, дивлячись крізь пальці). Але особи близнюків залишилися серйозними. Більш того, на них відбилася тривога.


— Що не так з ма-ма? — запитав Лайман, смикнувши батька за штанину. Залман ішов до комори, з великим пальцем у роті, смикаючи себе за пісюн.


— Нічого, синку. З твоєї ма-ма все в порядку. — Тіан опустив малого на землю, провів рукою по очах. — Все в порядку, чи не так, Зв?


— Ага. — Вона опустила руки. Очі почервоніли, але вона не плакала. — І будемо сподіватися, що, з вашою допомогою, все так і залишиться.


— З твоїх б вуст та в Боже вухо. — Едді спостерігав, як гігант ховається за коморою. — З твоїх б вуст та в Боже вухо.


2


— У нього сьогодні гарний день, у твого діда? — спитав Едді Тіана кілька хвилин потому. Тіан вирішив показати Едді ділянка землі — Сучий син, а Сюзанна залишилася з Залией і дітьми, великими і малими.


— Важко сказати. — Тіан спохмурнів. — В останні роки половину часу він не в собі, а якщо щось і міркує, то не розмовляє зі мною. З нею, ага, розмовляє, бо вона годує його з ложечки, витирає з підборіддя слину і каже йому: "спасибі, сей. Мало мені цих двох рунтов, так ще треба годувати сварливого старого. Голова в нього заіржавіла, як стара петля. Часто він навіть не розуміє, де знаходиться, і зовсім не говорить.


Вони йшли по високій траві, заплетающейся за ноги. Двічі Едді трохи не впав, спіткнувшись об каміння, один раз Тіан схопив його за руку і обвів навколо нори, провалившись в яку, можна було запросто зламати ногу. «Не дивно, що це поле називається Сучий син», — подумав Едді. І все-таки він помітив, що й тут намагалися навести порядок. Не вірилося, щоб хтось міг зважитися зорати поле, але, схоже, Тіан Джеффордс такі спроби робив.


— Якщо твоя дружина права, думаю, мені треба з ним поговорити, — сказав Едді. — Вислухати його історію.


— О, у діда багато історій, це точно. З півтисячі! Біда, що в більшості своїй вони брехливі з першого слова, так він їх ще й плутає. Знову ж, в останні роки він втратив останні три зуба, так що часто розібрати слова — завдання не з простих. Швидше за все з його розповіді ти нічого не зрозумієш. Але я бажаю тобі удачі, Едді з Нью-Йорка.


— Та що такого він тобі зробив, Тіан?


— Мова про те, що він зробив не мені, а моєму батькові. Але це довга історія, що не має ніякого відношення до нашої справи. Забудь про це.


— Ні, це ти забудь. — Едді зупинився.


Тіан здивовано витріщився на нього. Едді кивнув, без тіні усмішки. Мовляв, ти мене чув. Йому було двадцять п'ять, на рік більше, ніж Катберту Олгуду в його останній день на Иерихонском Пагорбі, але в сутінковому, вечірньому світлі він міг зійти і за п'ятдесятирічного. Відповідальність старила.


— Якщо він бачив мертвого Вовка, нам необхідно розговорити його.


— Я не впевнений, що з цього буде толк, Едді.


— Так, звичайно, але, думаю, ти мене зрозумів. Якщо ти затаїв на нього зло, забудь про це. Коли ми розберемося з Вовками, можеш запхати його у палаючий камін або скинути з даху, я дозволяю. Але поки тримай свої образи при собі. Домовилися?


Тіан кивнув. Постояв, засунувши руки в кишені, дивлячись на доставляє йому стільки клопоту північне поле, зване Сучьім сином. На обличчі читалися і тривога, і жадібність.


— Ти думаєш, історія про вбитого Вовка — вигадка? Якщо так, я не буду гаяти часу.


— Цього я схильний вірити більше, ніж будь-який інший, — неохоче відповів Тіан.


— Чому?


— Ну, він розповідає її з того моменту, як я почав розуміти сенс слів, і вона практично не змінюється. І потім... — Він скрипнув зубами. — Мій дід ніколи нічого не боявся. Якщо кому вистачило мужності піти на Східну дорогу й битися з Вовками, не кажучи вже про те, щоб переконати інших піти з ним, я б поставив на Хайм Джеффордса. Він з тих, хто може переконати людину сунути голову в пащу гірської кішці. У мене відчуття, що твій старший такий. Або я не прав?


Едді згадав, що він робив за вказівками Роланда, і кивнув. Стрілець умів переконувати людей кидатися грудьми на амбразуру. Едді не сумнівався, що колишні друзі Роланда з ним погодилися.


— Ага. — Тіан знову повернувся до поля. — Якщо ви хочете щось виловити з старого, я раджу поговорити з ним після вечері. Після того як він поїсть і вип'є півпінти грэфа, у нього часто настає просвітлення. І постарайся, щоб твоя дружина сиділа поруч, щоб він міг дивитися на неї. Думаю, якби він був молодший, він би не тільки витріщався. — Тіан знову спохмурнів.


Едді ляснув його по плечу.


— Він давно вже немолодий. На відміну від тебе. Так що радій, добре?


— Ага. — Тіан спробував прогнати смуток. — Що ти думаєш про моє поле, стрілок? У наступному році я збираюся посадити на ньому мадригал. Жовте рослина, яку ти бачив у нас на городі.


Едді подумав, що нічого путнього від цього поля чекати не доводиться. І підозрював, що глибоко в душі Тіан дотримується тієї ж думки: ніхто не називає поле Сучьім сином, якщо сподівається, що воно віддячить тобі за вкладену працю. Але дуже вже знайомим було вираз обличчя Тіана. Таке ж читалося на обличчі Генрі, коли вони вирушали за товаром. На цей раз він буде кращим, самим кращим. «Китайський білий», а не «Мексиканський буре», від якого боліла голова і засмучувався шлунок. Їх чекав на прихід, якого ніколи не було, а вже потім, поблаженствовав з тиждень, вони поставили б хрест на наркотиках. Таким було кредо Генрі, ось і зараз поруч з ним міг стояти Генрі; кажучи йому, яка відмінна сільськогосподарська культура мадригал і як в наступну жнива він буде сміятися над людьми, убеждавшими, що так далеко на півночі мадригал не визріває. А потім він прикупить поле Х'ю Аксельма на тій стороні пагорба, найме пару людей, і земля буде золотитися до самого обрію... та чого там, він, можливо, відмовиться від рису і повністю зосередиться на мадригалі.


Едді обвів поглядом поле, зоране менше ніж наполовину.


— Схоже, з оранкою у тебе не все гаразд. Тут треба бути чертовски обережним з мулами.


Тіан реготнув.


— Я б ніколи не ризикнув орати тут на мулі, Едді.


— Тоді...


— Плуг тягне моя сестра.


У Едді відпала щелепа.


— Ти дуришь мені голову?


— Аж ніяк. Я би орав на Залі, він більше, ти сам бачив, і сильніше, але голова у нього зовсім порожня. Він нічого не розуміє. Я намагався.


Едді хитав головою, не в силах повірити почутому. Їх тіні простяглися далеко за горбистою землі, зарослої бур'янами і травою.


— Але... вона ж твоя сестра?


— Ага, а що їй ще робити цілий день? Сидіти біля воріт комори і рахувати курей? Спати все більше і більше і підніматися лише для того, щоб їсти картоплю з підливою? Так навіть краще, повір мені. Вона не заперечує. Важко утримати її на прямий, коли кожні вісім або десять кроків зустрічаються валун або нора, але вона тягне як диявол і сміється, як недоумкувата.


Що здивувало Едді, так це абсолютна впевненість Тіана у власній правоті. Він і не думав виправдовуватися.


— Слухай, а чому не використовувати на оранці Енді. Готовий сперечатися, у нього вийшло б краще, ніж у тебе. Вам не приходила в голову думка, що його треба змусити працювати. Він міг орати, копати колодязі, піднімати колоди на будівництві. І на ньому можна заощадити картоплю з підливою. — Він знову ляснув Тіана по плечу. — Як же ви прогледіли такого цінного працівника?


Губи Тіана здригнулися.


— Мріяти не шкідливо, це так.


— Не спрацювало, значить? Вірніше, він не захотів працювати?


— Що він робить, але не оре і не копає колодязі. Якщо попросити його про це, запитує пароль. А якщо пароль ти не називаєш, запитує, чи не хочеш ти зробити другу спробу. А потім...


— А потім каже, що тобі не пощастило. Через директиви Дев'ятнадцять.


— Якщо ти знаєш, навіщо ці питання задаєш?


— Я знаю, він так себе веде, якщо цікавишся Вовками, бо запитав його про них. Я поняття не мав, що директива Дев'ятнадцять поширюється і на фізичну працю.


Тіан кивнув.


— Насправді-то користі від нього небагато, і він іноді страшно набридливий. Думаю, ти це ще дізнаєшся на собі. Але він попереджає нас про прихід Вовків, і за це ми всі говоримо йому спасибі.


Едді довелося буквально прикусити язика, щоб очевидний питання не зірвався з її губ. З чого дякувати його, коли ця звістка несе лише нещастя? Зрозуміло, на цей раз все могло обернутися по-іншому. На цей раз звістку Енді могла призвести до істотних змін. Невже кожного разу містер Тобі зустрінеться-цікавий-незнайомець вів справу до цього? Закликав місцевих жителів піднятися з колін і вступити в бій? Едді згадав самовдоволену посмішку Енді і вирішив, що нерозумно чекати подібного альтруїзму від робота. Негоже, звичайно, давати оцінку людям (можливо, і роботам) за їх усмішці і манері говорити, однак це загальноприйнята практика.


«Раз вже я про це подумав, як не згадати його голос? Інтонації, в яких виразно чується: «Я ось знаю, що відбувається, а ти — ні»? Або все це плід моєї уяви?»


Але і це питання залишилося без відповіді.


3


Ще на підході до будинку Едді і Тіан почули спів Сюзанни і сміх дітей, дітей, великих і маленьких.


Залман тримав один кінець, як Едді здалося, білизняний мотузки. Тіа — другий. Вони обертали мотузку з широченними, задоволеними усмішками, тоді як Сюзанна, сидячи на землі, задавала ритм дитячою пісенькою-лічилки, яку Едді смутно пам'ятав. Залия і четверо її старших дітей синхронно підстрибували. Їх волосся злітали, а потім падали. Крихта Аарон стояв поруч, його підгузник сповз трохи чи не до колін. Особа висвітлювала радісна усмішка. Однією, стиснута в кулачок рукою він немов крутив мотузку.


— Раз, два, три, чотири, п'ять! Вийшов зайчик погуляти... Швидше Залман! Швидше, Тіа. Змусьте їх пострибати по-справжньому!


Тіа тут же почала обертати свій кінець мотузки швидше, за мить додав швидкості і Залман. Це він, схоже, розумів. Сміючись, збільшила темп і Сюзанна.


— Враз мисливець вибігає...


Четвірці близнюків дуже подобалася нова гра. Хеддон навіть засунув кулаки під мишки, щоб не зачепитися за мотузку. І молодша пара попривыкла до незнайомців, так що первинна зникла скутість і стрибали вони абсолютно синхронно. Навіть волосся і ті злітали і падали однаково. Едді тут же згадалися близнюки Тавери, з їх ідентичними веснянками.


— Привезли... Привезли... — Сюзанна замовкла. — Слухай, Едді, далі я не пам'ятаю...


— Швидше, швидше. — Едді махнув рукою гігантам, що обертає мотузку. Вони його послухали, Тіа радо загоготала. Едді примеривался, не відриваючи очей від мотузки, обережно наближаючись, вичікуючи зручний момент. Одну руку він поклав на револьвер Роланда, щоб той не вискочив з кобури.


— Едді Дін, ти не зможеш! — давлячись сміхом, кричить Сюзанна.


Але він зміг, як тільки мотузка в черговий раз злетіла вгору. Вскочив між Хеддой та її матір'ю. Обличчям до Залии, щоки якої розчервонілися, а лоб блищав від поту, застрибав з нею в унісон. Протараторив один куплет, раптом новий з глибин пам'яті. Так само швидко, як той аукціоніст в телевізорі.


— Привезли його в лікарню, він вкрав там рукавиці... Додайте, хлопці! Додайте!


Вони додали, мотузка оберталася тепер так швидко, що ледве простежувалася поглядом. У світі, який то піднімався, то опускався, Едді побачив старого з віночком волосся навколо великої лисини і сивими бакенбардами, який вийшов на ганок, важко спираючись на палицю з залізного дерева. «Привіт, дідусю», — привітався Едді і на якийсь час викинув старого з голови. Зараз від нього вимагалося інше: вчасно піднімати ноги, щоб не зачепити мотузок і не зіпсувати свято іншим. Дитиною він дуже любив стрибати через мотузочку і дуже засмутився, що довелося залишити це заняття дівчаткам, ледь пішов у початкову школу. Інакше уславився б маминим синочком. Потім, уже в середній школі, на уроках фізкультури отримав можливість пострибати знову. Але такої радості, як зараз, ніколи не відчував. Він немов виявив ще один аспект, що зв'язує нью-йоркську життя, його і Сюзани, з тутешнім життям, аспект, в якому не було нічого магічного на відміну від дверей-порталів, Веселки Мерліна і Стрибка. Він голосно розсміявся, почав при кожному стрибку перехрещувати ноги. Миттю пізніше Залия Джеффордс відповіла тим же. Вийшло не гірше танцю рису. Може, і краще. Тому що рухалися вони абсолютно синхронно.


Але для Сюзанни діється перед її очима знайшло магічний ореол, так що, нехай на її частку довелося багато різних чудес, і до, і після, ці кілька хвилин у дворі Джеффордсов назавжди зберегли свою унікальність. Не двоє стрибали в унісон, не четверо — всі шестеро, тоді як два лыбящихся ідіота, як могли швидко, обертали мотузку.


Тіан сміявся, тупотів ногами та кричав: «Ну здорово! Ну ви даєте! Ну молодці!» А з ганку долинав сміх діда, такий скрипучий, що Сюзанна мимоволі задалася питанням: а коли старий сміявся в останній раз?


Чари тривало ще п'ять, може, трохи більше секунд. Око вже не розрізняв мотузку, про її присутність нагадував лише свистячий звук, з яким вона розтинала повітря. Всі шестеро, Едді, Залия, четверо близнюків, відривалися від землі і опускалися на неї, як поршні двигуна.


А потім мотузка зачепилася за чийсь каблук, Сюзанні здалося, що Хеддона, хоча кожен брав вину на себе, щоб ні у кого не зіпсувався настрій, і стрибуни повалилися в пил, жадібно хапаючи ротом повітря і сміючись. Едді, схопившись за груди, зловив погляд Сюзанни. «У мене зараз почнеться серцевий напад, дорога, швидше набирай 911».


Вона рачки дісталася до того місця, де він лежав, нахилилася, щоб поцілувати.


— Ні, у тебе серцевого нападу не буде, але ти серйозно зачепив моє серце, Едді Дін. Я тебе люблю.


Він пильно дивився на неї, лежачи в пилу двору Джеффордсов. Знав, як би вона не любила його, він все одно буде любити її сильніше. І завжди, коли він думав про це, виникало погане передчуття, приходила думка, що ка до них не благоволить і в підсумку для них все закінчиться плачевно.


«Якщо це і так, ваше завдання — вилізти зі шкіри, але максимально затягнути період, поки у вас все добре. Ти це зробиш, Едді?»


— З превеликим задоволенням, — сказав він.


Вона підвела брови.


— Чого, чого?


— Зроблю. — Він посміхався. — Повір мені, зроблю. — Він обняв її за шию, потягнув на себе, поцілував у лоб, ніс, в губи. Близнюки сміялися і плескали. Аарон пускав бульбашки. На ґанку те ж саме робив і старий.


4


Всі вони після таких фізичних навантажень зголодніли, і з допомогою Сюзанни, подвозившей страви на своєму кріслі, Залия накрила довгий дощатий стіл у дворі. Звідки, на думку Едді, відкривався чудовий вигляд. Біля підніжжя пагорба, де знаходився будинок, він бачив поле дозрілого рису, виріс до плеча дорослої людини. А за полем поблискувала під променями призахідного сонця річка.


— Скажи нам слово, Залия, якщо не заперечуєш, — попросив Тіан.


Залии така пропозиція дуже навіть сподобалося. Потім Сюзанна розповіла Едді, що перш Тіан не звертав особливої уваги на релігію дружини, але все змінилося, коли батько Каллагэн несподівано підтримав його в Залі нарад.


— Схиліть голови, діти.


Чотири голови схилились, шість, вважаючи рунтов. Лайман і Ліа так міцно зажмурились, що здавалося, ніби у них щось болить. Руки, чистенькі, рожеві, вони поклали на стіл.


— Благослови їду на нашому столі, Господи, і дозволь подякувати тобі за неї. Спасибі Тобі, що послав нам гостей, і нехай вони радіють нашої компанії, а ми — їх. Визволи нас від жаху, який прилітає в полудень, і того, що крадеться в ночі. Ми говоримо спасибі тобі.


— Спасибі! — хором відгукнулися діти, так голосно, що задеренчали шибки.


— В ім'я Бога Батька і Його сина, Людини-Ісуса.


— Людини-Ісуса! — прокричали діти. Едді здивувався, помітивши, що дід Тіана, на шиї якого висів таке ж велике розп'яття, як у Залмана і Тіа, під час молитви сидів з відкритими очима, неспішно колупаючи в носі.


— Амінь.


— Амінь!


— КАРТОПЛЯ! — заволала Тіа.


5


Тіан сидів біля одного торця довгого столу, Залия — навпаки. Близнюків не заслали в гетто «дитячого столу», як завжди траплялося з Сюзанною і її двоюрідними братами і сестрами на сімейних урочистостях. Їх посадили за одну сторону загального столу, молодші — посередині, старші — по флангах. Хеддон допомагав Ліа, Хедда — Лайману. Сюзанна і Едді сиділи навпроти дітей, Залман — зліва від Сюзанни, Тіа — праворуч від Едді. Аарон спочатку влаштувався на колінах матері, а коли йому там набридло, перебрався до батька. Старого посадили поруч з Залией, яка наповнювала його тарілку, різала м'ясо на дуже дрібні шматочки і дійсно витирала підливу, що тече по підборіддю. Тіан похмуро дивився на все це, але, треба віддати йому належне, ніяк не коментував, з дідом не розмовляв, хіба що один раз запитав, чи не хоче той хліба.


— Рука в мене ще ворушиться. Якщо захочу — візьму, — відповів старий і в доказ підняв плетене блюдо з хлібом. Вийшло непогано для джентльмена настільки похилого віку, але він змазав враження, перевернувши баночку з варенням. «Лайно!» — вигукнув він.


Четверо дітей перезирнулися, потім прикрили роти і здавлено захихотіли. Тіа відкинула голову і загоготала, втупивши очі в небо. При цьому ліктем двинула Едді в ребра, ледь не скинувши зі стільця.


— Не треба вимовляти такі слова в присутності дітей, — посварила старого Залия.


— Вибач, — відповів той. Едді не сумнівався: Хейми Джеффордс відповів би не настільки смиренно, почуй подібне зауваження від онука.


— Дозволь покласти тобі на тарілку трохи варення, дідусь. — Сюзанна взяла баночку з рук Залии. Старий не зводив з неї захоплених очей.


— Не бачив справжню коричневу жінку років сорок, не менше, — сказав їй старий. — Раніше вони припливали на баржах, а тепер — ні.


— Я сподіваюся, ти не дуже засмутився, дізнавшись, що ми ще існуємо, не зникли з лиця землі. — Сюзанна посміхнулася старому. І його губи розтяглися в беззубою посмішкою.


Стейк виявився жорстким, але смачним, смажені качани нітрохи не гірше приготованих в лісі Енді. Миску з картопляним пюре, величезну, як таз, довелося наповнювати двічі, горщик з підливою — тричі, але повним одкровенням для Едді став рис. Залия приготувала з нього три страви, і, на думку Едді, кожне могло отримати вищий приз на конкурсі кулінарів. Але для Джеффордсов, схоже, це була звичайна, повсякденна їжа, не якісь делікатеси. На солодке подали яблучний пиріг, після чого дітей відправили пограти. Дід поставив ефектну крапку, голосно рыгнув.


— Ми говоримо спасибі тобі, — сказав він Залии і тричі поплескав себе по шиї. — Смачно, як завжди, Зі.


— Мені дуже приємно, що тобі подобається приготовлена мною їжа, дідусь, — відповіла вона.


Тіан щось буркнув собі під ніс, потім повернувся до старого.


— Дід, ці двоє хочуть поговорити з тобою про Вовків.


— Тільки Едді, якщо ти не заперечуєш, — швидко вставила Сюзанна. — Я допоможу прибрати зі столу, помити брудний посуд.


— В цьому немає необхідності, — заперечила Залия. Едді бачив, як поглядом вона говорить Сюзанні: «Сиди, ти йому сподобалася», — але Сюзанна то не помітила цього, то свідомо проігнорувала.


— Думаю, є. — З легкістю, що свідчить про довге практиці, вона перебралася зі стільця у своє крісло. — Ти поговориш з моїм чоловіком, не так, сей Джеффордс?


— Все це сталося дуже давно. — В тоні старого відмови не відчувалося. — Не знаю, чи я зможу згадати. Моя пам'ять все більше схожа на сито.


— Але я послухаю те, що ти згадаєш, — заспокоїв його Едді. — Мені важливо кожне твоє слово.


Тіа загоготала, немов він сказав щось дуже смішне. Залман пішов її прикладу, потім рукою, величезною, як обробна дошка, підхопив з миски рештки картопляного пюре. Тіан дзвінко ляснув його по руці.


— Не можна цього робити. Скільки разів я можу тобі це повторювати?


— Гаразд, — кивнув старий. — Я поговорю з тобою, якщо ти будеш слухати, хлопчик. На що я здатний, крім балаканини? Допоможи мені дістатися до ганку, тому що спускатися сходами куди легше, ніж підніматися. І якщо ти принесеш мені мою трубку, донька, я буду тобі дуже вдячний, тому що трубка допомагає людині думати, точно допомагає.


— Зрозуміло, принесу, — відповіла Залия, залишивши без уваги черговий похмурий погляд чоловіка. — Прямо зараз.


6


— Все це сталося дуже давно, ти повинен розуміти, — почав старий, як тільки Залия Джеффордс влаштувала його в кріслі-качалці, підклавши під поперек маленьку подушку і суне в руку раскуренную трубку. — Не можу точно сказати, приходили з тих пір Вовки двічі або тричі, але до того моменту я прожив на землі дев'ятнадцять жнив, а скільки пройшло років потім, не знаю, збився з рахунку.


На північно-заході чудовий багрянець заходу вже потьмянів. Тіан пішов у хлів, до домашньої худобини, разом з Хеддой і Хеддоном. Молодші близнюки були на кухні. Гіганти, Тіа і Залман, стояли в дальньому кінці двору, дивилися на схід, не розмовляючи, не ворушачись. Вони нагадували кам'яних велетнів острова Пасхи з фотографії, яку Едді колись бачив у «Нейшнл джеографік». Від одного погляду на них по його шкірі пробігли мурашки. Тішило лише те, що старенький зберігав ясність розуму, і, незважаючи на шамканье і акцент, Едді вдавалося зрозуміти майже кожне слово. У всякому разі поки що.


— Я не думаю, що роки, що минули після появи Вовків, мають значення, сер, — вставив Едді.


Брови діда підвелись. З губ зірвався хрипкий сміх.


— Сер, однак! Давно не слухав такого. Вже й не пригадаю коли. Ти, мабуть, з півночі.


— Мабуть, що так, — відповів Едді.


Старий надовго замовк, дивлячись на темнеющий горизонт. Потім трохи здивовано обернувся до Едді.


— Слухай, ми вже поїли? Випили і закусили?


У Едді впало серце.


— Так, сер. За столом по іншу сторону будинку.


— Я ось чому питаю. Якщо мені треба щось розповісти, то найкраще я це роблю після вечірньої їжі. От і хочу знати, ми вже поїли чи ні.


— Поїли.


— Ага. І як тебе звати?


— Едді Дін.


— Ага. — Старий глибоко затягнувся. Дві цівки диму виповзли з ніздрів. — Коричнева — твоя жінка?


— Сюзанна? Так, вона моя дружина.


— Ага.


— Сер... дідусь... Вовки? — Але Едді вже не вірив, що чогось доб'ється від старого. Може, Сюзі зуміє...


— Наскільки я пам'ятаю, нас було четверо.


— Не п'ятеро?


— Ні, ні, точно четверо. — Голос зазвучав сухо, по-діловому. І слова старий став вимовляти чіткіше. — Ми були молоді й відважні і плювати хотіли, виживемо чи ні, ти мене розумієш? І до межі розсердилися на цих Вовків. Нам було без різниці, хто підтримає нас чи ні. Ми — це Поуки Слайделл... мій найкращий друг, я, Эймон Дулін і його дружина... рудоволоса Моллі. Сущий диявол, коли кидала тарілку.


— Тарілку?


— Ага, Сестри Орисы кидають їх. У Зв вона теж є. Я скажу, щоб тобі показала. У цих тарілок гостра кромка, за винятком того місця, де жінки її вхоплюють. Страшна зброя, ці тарілки, ага! Поруч з ними чоловікові з арбалетом робити нічого. Тобі треба побачити.


Едді вирішив: про це треба розповісти Роланду. Він не знав, чи буде користь від тарілок, але віддавав собі звіт, що зброї їм катастрофічно не вистачає.


— Ось ця Моллі і вбила Вовка...


— Не ти? — здивовано перепитав Едді, подумавши, як тісно переплітаються правда і легенда і як важко розділити їх.


— Ні, немає, хоча... — тут очі діда блиснули, — хоча, траплялося, я і казав, що вбив Вовка сам... може, для того, щоб розсунути коліна молодий леді, які без цього залишалися б стислими, ти розумієш?


— Думаю, так.


— І зробила це Моллі своєю тарілкою, це правда, але я ставлю віз попереду коня. Ми побачили попереду підняте ними хмара пилу. Потім, десь в шести колесах від міста, хмара розділилася.


— Як це? Я не розумію.


Старий підняв три покрючених пальців, показуючи, що Вовки рушили трьома колонами.


— Найбільша група, судячи по хмарі пилу, подалася в місто, до магазину Лою, і правильно зробила, бо багато спробували сховати дітей у складі за магазином. У Туки була секретна кімната, де він зберігав гроші, коштовності, кілька старих гвинтівок та інші цінні речі, взяті у заставу. Туки — вони не тільки торговці, розумієш? — Знову хрипкий сміх. — Місцезнаходження цієї кімнати дійсно зберігалося в таємниці, навіть ті, хто працював у Лою, не знали, де вона, але Вовки попрямували прямо туди, забрали дітей і вбили всіх, хто встав у них на шляху, хто хоча б сказав грубе слово. А потім, їдучи, підпалили магазин своїми променевими трубками. Спалили дотла, і нам ще пощастило, що не згорів весь місто, молодий сей, бо пожежа, викликана цими променевими трубками, відрізнявся від звичайного пожежі, який можна погасити водою. А тут вода теж починала горіти! Тільки посилювала пожежа! Будь певен!


Він плюнув через парапет ганку, щоб підкреслити свої слова, потім пильно подивився на Едді.


— І ось що я хочу тобі сказати. Не важливо, скільки чоловік мій онук переконає виступити проти Вовків, а також ти і твоя коричнева, — Ебена Лою серед них не буде. Туки тримають магазин з незапам'ятних часів і не хочуть, щоб він згорів знову. Для цих боязких мерзотників одного разу більше, ніж досить, ти мене розумієш?


— Так.


— З двох інших пилових хмар більшу попрямувала на південь, до ранчо. А найменша — по Східній дорозі, до ферм біля річки, де ми вирішили зустріти їх і дати їм бій.


Обличчя старого блищало, спогади ожили. Едді не побачив у ньому молодої людини, яким він був багато років тому, дуже багато часу пройшло, але в очах читалися збудження, рішучість і, звичайно ж, страх, які переповнювали його в той день. Не тільки його, але і всіх інших. Едді відчув, що йому хочеться доторкнутися до цим емоціям, він тягнеться до них, як голодний — до їжі, і старий, мабуть, прочитав все це на його обличчі, тому що разом підбадьорився. Звичайно ж, від свого онука старий такої реакції чекати не міг. Особистої хоробрості Тіан вистачало, ми дякуємо тобі, але це все, що він міг записати в свій актив. Цей же чоловік, Едді з Нью-Йорка... він міг прожити коротке життя і померти, впавши обличчям в пил, але, крім хоробрості, клянуся Орисой, у нього було безліч інших переваг.


— Продовжуй, — попросив Едді.


— Ага. Продовжу. Кілька Вовків, з тих, що направлялися до нас, згорнули на Річкову дорогу, кілька — на Квасоляний. Я пам'ятаю, як Поуки Слайделл повернувся до мене з сумною посмішкою на обличчі, простягнув мені руку, яка не тримала арбалет, і сказав...


7


Під гарячим осіннім сонцем, перекриваючи скрекіт останніх цикад, доноситься з високою білої трави, що росте по обидві сторони дороги, Поуки Слайделл говорить наступне: «Добре, що у мене був такий друг, як ти, Хейми Джеффордс, дякую тобі». — На його обличчі посмішка, який Хейми ніколи не бачив, але йому лише дев'ятнадцять, все життя він провів на Краю, або на Дузі, як називають ці місця, так що не бачив він чого. І тепер навряд чи вже побачить, якщо виходити з того, як складається ситуація. Це крива посмішка, але боягузтва в ній немає. Хейми здогадується, що така ж прилипла до його особі. Поки вони стоять під сонцем їх батьків, але скоро темрява поглине їх. Наближається їхня смертна година.


Тим не менш в пальцях немає тремтіння, коли він міцно вистачає Поуки за руку.


— Наша дружба тільки почалася. І буде міцніти, — говорить він.


— Сподіваюся, що ти правий.


Хмара пилу рухається до них. Через хвилину, може, трохи пізніше вони побачать вершників, піднімали цю пил. І що більш важливо, вершники, що здіймають пил, побачать їх.


Эймон Дулін каже: «Знаєте, я думаю, нам треба сховатись у цьому кюветі, — вказує праворуч від дороги, — і зачаїтися. А потім, як тільки вони поравняются з нами, ми на них нападемо».


Моллі Дулін одягнена в облягаючі чорні шовкові штани і білу шовкову блузу, расстегнутую на шиї. У вирізі поблискує срібний талісман: Ориса з піднятим кулаком. У правій руці Моллі тримає тарілку з загостреною кромкою, синювату, з титану, з візерунком-в'яззю зелених паростків рису по ободу. На ліве плече накинута шовкова лямка сплетеною із соломи сумки. В сумці лежать ще п'ять тарілок, дві — її, три — матері. Волосся Моллі так виблискують під яскравими сонячними променями, що здається, ніби голова у неї обійнята вогнем. Скоро волосся дійсно будуть горіти, це правда.


— Ти можеш робити все, що тобі хочеться, Эймон Дулін, — відповідає вона чоловікові. — Що ж стосується мене, то я залишуся, де стою: нехай вони побачать мене і почують ім'я моєї сестри-близнюка, яке я буду викрикувати. Вони можуть розтоптати мене копитами своїх коней, але я вб'ю хоча б одного з них або переріжу ноги однієї з коней до того, як вони це зроблять, а більшого мені й не треба.


Часу ховатися в кюветі вже немає, Вовки з'являються з-за повороту і бачать чотирьох жителів Кал'ї, перегородивших їм дорогу. У Хейми раптом майнула думка, що Эймон Дулін, м'який, добродушний, вже лисуватий у свої двадцять три роки, зараз кине арбалет і вискочить у високу траву з піднятими руками, показуючи, що здається. Але замість цього Эймон встає поруч з дружиною і натягує тятиву арбалета.


Вони стоять в ряд поперек дороги, чоботи тонуть у тонкій, схожою на борошно, пилу. Вони стоять, загородивши шлях Вовкам. І це викликає у Хейми почуття гордості. Він знає, що чинить правильно. Так, тут їх чекає смерть, але вони віддадуть життя не марно. Краще померти, ніж стояти і дивитися, як Вовки забирають дітей. Кожен з них втратив близнюка, а Поуки, він старший за всіх, втративши брата, тепер може втратити і сина. Так що вони чинять правильно. Вони розуміють, що Вовки, можливо, помстяться місту за спробу опору, але це значення не має. Вони надходять правильно.


— Ідіть сюди! — кричить Хейми і натягує тятиву свого арбалета. — Ідіть сюди, стерв'ятники! Боягузливі мерзотники! Ідіть і отримаєте своє! За Калью! За Калью Брін Стерджис!


Повітря тремтить від спеки. Здається, що Вовки мерехтять десь у віддаленні. Хоча вони наближаються з кожною миттю. Вже чути тупіт копит їхніх коней, спочатку глухо, а потім усе більш виразно, голосніше. Вовки немов летять над дорогою. У них штани сірі, як і шерсть коней. Темно-зелені плащі майорять за спинами. Зелені капюшони щільно облягають голови і облямовують маски (це маски, все так). Так що вони бачать перед собою чотири вискалені вовчі морди.


— Четверо проти чотирьох! — кричить Хейми. — Четверо проти чотирьох, нас порівну. Не відступимо ні на крок! Зустрінемо їх лицем до лиця!


Четверо Вовків не збавляє швидкості. Відстань до них зменшується. Троє чоловіків піднімають арбалети. Моллі, іноді її звуть Червоної Моллі, як за колір волосся, так і за запальність, заносить тарілку над лівим плечем. Злість пішла, вона холоднокровна і абсолютно спокійна.


[51]Двоє Вовків, скачуть по краях, озброєні променевими трубками. Вони підкидають їх. Кожен з двох, що по центру, відводить назад праву руку в зеленій рукавичці, стиснуту в кулак, вони збираються щось кинути. «Снитчи, — холоднокровно думає Хейми. — Ось чому вони збираються нас пригостити».


— Приготувалися... — видихає Поуки. — Цілься... Цілься... Пли!


Він стріляє, і Хейми бачить, як його стріла пролітає над головою Вовка, другого праворуч. Стріла Эймона потрапляє в шию коня крайнього зліва. Тварина тужливо ірже, його кидає в бік, а Вовки вже долають останні сорок ярдів, поділяють їх і захисників Кал'ї. Кінь, в яку потрапила стріла, стикається зі своєю сусідкою в той самий момент, коли її вершник жбурляє затиснутий у руці предмет. Це дійсно снитч, але відхилення від мети настільки велике, що система наведення її просто не захоплює.


Стріла Хейми вдаряє в груди третього Вовка. Він вже готовий видати переможний крик, але крик цей завмирає в горлі. Стріла відскакує від грудей Вовка, як відскочила від Енді або від валуна на Сучьем сина.


Броня, Вовки в броні, під зеленим плащем у них броня!


Інший снитч летить точно, потрапляє Эймону Дуліна в обличчя. Його голова вибухає, розкидаючи на всі боки кров, уламки кісток, шматки губчастого сірої речовини.


Моллі стоїть, як скеля, навіть коли її обдає кров'ю і дратнями мозку чоловіка. Кричить: «ЦЕ ВАМ ЗА МІННІ, МЕРЗЕННІ ТВАРЮКИ!» — і кидає тарілку. Відстань до Волков скоротилося мінімально, загалом, відстані-то і немає, Вовки вже нависли над ними, але вона кидає з усієї сили, і тарілка йде вгору.


«Занадто сильно ти кинула, люба, — думає Хейми, вивертаючись від променевої трубки (променева трубка теж злобно дзижчить, майже як летить снитч). — На жаль, занадто сильно».


Але Вовк, у якого метилу Моллі, практично наїжджає на піднімається все вище і вище тарілку. Вона вдаряє його в те місце, де сходяться зелений каптур і вовча маска. Лунає дивний, приглушений звук, ніби щось розбивається за щільно зачиненими дверима, і Вовк падає з коня, розкидаючи руки в зелених рукавичках.


Поуки і Хейми радісно волають, але Моллі холоднокровно лізе в сумку за новою тарілкою, всі вони складені акуратно, сегментом з затупленной кромкою догори. Витягає її в той момент, коли променева трубка відсікає їй руку. Її хитає, вона шкірить зуби, опускається на одне коліно, і тут її блузу охоплює полум'я. Хейми здивовано бачить, що вона тягнеться другою рукою до тарілки, яка лежить в пилу, затиснута в пальцях відрубаної руки.


Троє залишилися Волков проскакують повз. Той, у якого потрапила Моллі, лежить в пилу, подергиваясь, руки піднімаються та опускаються, як би кажучи: «Як вони посміли? Як вони тільки посміли?»


Троє Вовків разом розгортаються і знову мчать на них. Моллі вириває тарілку з власних мертвих пальців, а потім падає на спину, обійнята вогнем.


— Тримайся, Поуки! — істерично кричить Хейми, дивлячись на наближення до них смерть. — Тримайся, в ім'я богів! — Усвідомлення, що їх діло праве, як і раніше з ним, нехай в ніс б'є запах палаючої плоті Дулін. Їм всім давно слід було так вчинити, їм усім, бо Волков можна вбивати, хоча вони самі про це вже нікому не розкажуть, а ці тварюки відвезуть небіжчика з собою.


Знову дзвенить тятива арбалета Поуки: він встигає вистрілити до того, як снитч б'є йому в груди і вибухає під одягом. Кров та шматки плоті вилітають з рукавів, з ширінки разом з відірваними ґудзиками. Знову Хейми потрапляє під гарячий кривавий душ. Він теж стріляє і бачить, як стріла впивається в бік сірого коня. Він знає, що йти від удару марно, але все-таки йде і щось з дзижчанням проноситься над його головою. Одна з коней сильно вдаряє його, відкинувши в кювет, де пропонував влаштувати засідку Эймон. Арбалет вилітає з руки. Він лежить в кюветі, широко розкривши очі, знаючи, що вони знову розгорнуть коней і тоді його вже ніщо не врятує. Залишається тільки вдавати мертвого і сподіватися, що вони проїдуть повз. Вони не проїдуть, звичайно ж, не проїдуть, але це все, на що він зараз може сподіватися, от і лежить, намагаючись, щоб його очі скляні, як у мерця. А через кілька секунд, він це знає, необхідність в симуляції відпаде, він і справді стане мерцем. До його ніздрів доноситься запах пилу, він чує скрекіт цикад у траві і тримається за ці запахи і звуки, тому що розуміє: зараз він побачить Волков, їх вискалені пащі, і більше вже нічого не почує і не відчує.


Тупіт копит наближається.


Один з Вовків повертається в сідлі, проїжджаючи повз, і кидає снитч. Але в цей момент кінь спотикається про лежачого на дорозі мертвого Вовка — тіло його ще сіпається, хоча руки перестали підніматися. Снитч пролітає над Хейми, досить високо. Він відчуває, що снитч шукає мету, але, видать, система наведення його не захоплює. Ось снитч і летить в чисте поле.


Вовки скачуть далі, піднімаючи за собою пил. Снитч знову пролітає над ним, ще вище і повільніше. В п'ятдесяти ярдах дорога повертає, і Вовки ховаються з виду. Три зелених плаща ховаються за поворотом.


Хейми встає на негнущихся, ватяних ногах, які відмовляються підтримувати його тіло. Снитч робить черговий розворот і летить назад, вже на нього, але дуже повільно, немов джерело енергії, що забезпечує її політ, практично розрядився. Хейми вибирається на дорогу, падає на коліна поруч з палаючими останками Поуки, вистачає свій арбалет. Тільки тримає його, як кийок або біту для гри в «окуляри». Снитч наближається. Він замахується арбалетом-кийком і збиває його на землю, як якусь величезну осу. Він падає в пил поруч з розірваними чобітьми Поуки і злобно дзижчить, намагаючись злетіти.


— Одержуй, сволота! — кричить Хейми і починає закидати снитч пилом. З очей котяться сльози. — Ось тобі, сволота! Ось! Ось! — Зростаюча гірка білого пилу накриває снитч, якийсь час він дзижчить і перевертається, потім затихає.


Не встаючи, у нього просто немає сил піднятися з колін, Хейми Джеффордс підбирається до монстра, якого вбила Моллі... він вже мертвий, у всякому разі, більше не смикається. Ось тут він встає і першим ділом кілька разів штовхає Вовка. Його тіло перекочується з боку на бік, знову завмирає. Від нього йде різкий, неприємний запах. Над маскою піднімається димок, вона тане під жаркими променями сонця.


«Він мертвий, — думає юнак, з часом став дідом, найстарішим жителем Кал'ї. — Мертвий, ага, сумнівів бути не може. Так не трусь. Зірви з нього маску!»


Хейми зриває. Під палючим осіннім сонцем хапається за разлагающуюся маску, на дотик нагадує металеву сітку, зриває її і бачить...


8


Знадобилося кілька хвилин, поки Едді зрозумів, що старий замовк. Він з головою пішов в історію, вона просто зачарувала його. Бачив все так ясно, ніби сам перебував на Східній дорозі, стояв на колінах в пилу, з арбалетом, занесеним над плечем, як бейсбольна біта, готуючись сшибить наближається снитч.


Тут повз ганку покатала на своєму кріслі Сюзанна, з тазом курячого корму на колінах. По дорозі з цікавістю глянула на нього. Едді отямився. Він же прийшов сюди не для того, щоб його розважали легендами. З іншого боку, хто відмовиться поєднати приємне з корисним?


— І? — просив Едді старого, як тільки Сюзанна заїхала в курник. — Що ти побачив?


— Е? — У погляді старого читалася така порожнеча, що Едді охопив відчай.


— Що ти побачив? Коли зірвав маску?


Якусь мить порожнеча залишалася, світло горить, але вдома нікого немає, а потім (на думку Едді, виключно зусиллям волі) старий повернув зв'язок з реальністю. Озирнувся, подивився на стіну за спиною, комора, хлів, курник, двір.


«Він наляканий, — подумав Едді. — Наляканий до смерті».


Едді спробував переконати себе, що вся справа в параної старого, але і сам відчув, як по спині пробіг холодок.


— Нахилися ближче, — прошепотів старий, продовжуючи, коли Едді нахилився. — Я говорив про це тільки моєму хлопчикові, Люку... батькові Тіана, розумієш. Багато років потому. Він зажадав, щоб я більше нікому про це не розповідав. Я сказав: «Але Люки, а якщо це допоможе? Допоможе впоратися з ними, коли вони заявляться знову?»


Губи старого ледь ворушилися, але кожне слово він вимовляв напрочуд чітко, і Едді чудово його розумів.


— І я від нього почув: «Батько, якщо ти віриш, що твої знання можуть допомогти, чому досі мовчав?» Я не знайшовся, що відповісти, молодий чоловік, тому що тільки інтуїція змушувала мене тримати рот на замку. А крім того, який сенс міг бути від моїх знань? Що б змінилося?


— Я не знаю, — відповів Едді. Їхні обличчя майже торкалися. Едді відчував запах м'яса і підливи в диханні старого. — Звідки мені знати, якщо ти не сказав мені, що бачив?


— «Червоний Король завжди знаходить собі підручних», — сказав мій син. — І це добре, що ніхто не знає про твою сутичці з ними. Не потрібно, щоб хтось дізнався, що ти там побачив. Особливо не потрібно, щоб про це почули в Тандерклепе». А побачив я щось дуже сумне, молодий чоловік.


І хоч Едді буквально знемагав від нетерпіння, він подумав, що не варто напирати на старого. Розумів, що трохи раніше чи трохи пізніше, той сам все розповість.


— Так що це було, дідусю?


— Я бачив, що і Люк не повірив мені до кінця. Подумав, що його власний батько — великий вигадник, і правди в оповіданні про сутичку з Вовками не так вже й багато. Хоча якщо б я все вигадав, то приписав би собі вбивство Вовка, замість того щоб говорити, що його вбила дружина Эймона Дуліна.


Це логічно, подумав Едді, але тут же згадав натяки старого, що інший раз він, бувало, приписував собі вбивство Вовка, якщо міг на цьому щось заробити. І не стримав посмішки.


— Люки боявся, що хтось ще може почути мою історію і повірити. А потім про це дізнаються Вовки і вб'ють мене тільки за те, що я ось такий фантазер. — У сгущающемся сутінках він пильно вдивився в Едді. — Ти мені віриш, чи не так?


Едді кивнув.


— Я знаю, ти кажеш правду, дідусь. Але хто... — Едді хотів запитати: «Хто міг тебе закласти?» — але подумав, що старий може не зрозуміти питання. — Хто міг розповісти Вовкам? Кого ти підозрював?


Старий оглянув темнеющий двір, вже збирався щось сказати, але промовчав.


— Скажи мені, — продовжив Едді. — Скажи мені, хто, по-твоєму...


Велика висохла і тремтяча від старості рука вхопила його шию. Бакенбарди лоскотали шкіру, від чого по руках бігли мурашки.


Дід прошепотів дев'ятнадцять слів, коли згасли останні залишки дня і на Калью опустилася ніч.


Очі Едді Діна широко розкрилися. Перш за все він подумав, що тепер йому все ясно з кіньми... сірими кіньми. За першої — пішли інші думки: «Ну звичайно. Це ж абсолютно логічно. Нам слід було здогадатися самим».


Дев'ятнадцяте слово, і шепіт замовк. Рука, що тримала Едді за шию, впала на коліна старого. Едді повернувся до нього.


— Це правда?


— Ага, стрілець. Правдивіше і бути не може. Я, звичайно, не можу говорити за всіх, тому що під однаковими масками можуть ховатися різні особи, але...


— Швидше ні, ніж так, — відповів Едді, думаючи про сірих конях. А адже ще були сірі штани. Зелені плащі. Так, це абсолютно логічно. Як там співала його мати? Що-то щодо армії. Ти, мовляв, в армії синку, а не за плугом. І ніколи тобі не розбагатіти, тому що ти в армії.


— Я повинен переказати твою історію свого старшого, — сказав Едді.


Старий повільно кивнув.


— Ага. Роби, як вважаєш за потрібне. З онуком у мене стосунки не дуже, сам бачиш. Люки спробував викопати колодязь у місці, яке вказав Тіан. З допомогою лози, ти розумієш. Я заперечував, але, після того як прийшли Вовки і взяли Тіа, Люки ні в чому не відмовляв Тіан. Можна дозволити сімнадцятирічному хлопцеві визначати, де рити колодязь, з лозою або без? Але Люки почав рити і дістався-таки до води. Ми всі побачили, як вона блищить, відчули її запах, а потім глиняні стіни впали, і поховали мого сина живцем. Ми його витягли, але до того часу він вже пройшов свою стежку до кінця, його легені заповнювали бруд і глина.


Повільно, дуже повільно старий дістав з кишені хусточку, витер очі.


— Хлопчик і я після цього практично перестали розмовляти. Колодязь розділив нас, розумієш. Але він правий у тому, що з Вовками треба боротися, і якщо ти будеш говорити йому про мене, скажи, що його дід дуже ним пишається. Скажи йому, що він справжній Джеффордс, ага! У свій час я зважився битися з ними, а тепер він підтримав честь сім'ї. — Старий помовчав, повільно кивнув. — Скажи своєму старшому, ага! Кожне слово! І якщо про це дізнаються... якщо Вовки прийдуть з Тандерклепа раніше за таким немічним старим, як я...


Губи беззубого рота розтяглися в усмішці, яку Едді знайшов дуже похмурою.


— Я ще можу зарядити арбалет, — продовжив старий, — і відчуваю, що твоя коричнева навчиться кидати тарілку, є у неї ноги чи ні.


Старець вдивився в темряву.


— Нехай вони приходять, — прошепотів він. — На цей раз вони заплатять за все. На цей раз вони заплатять сповна.


Розділ 7


Нічна сцена, голод


1


Міа знову потрапила в замок, але на цей раз все змінилося. На цей раз вона не могла йти повільно, граючи зі своїм голодом, точно знаючи, що скоро наїсться і наїстися досхочу. На цей раз голод розривав її зсередини, здавалося, якийсь дикий звір оселився в її шлунку. Тепер вона розуміла, що у своїх попередніх походах в замок відчувала зовсім не голод, не справжній голод, тоді за голод вона брала здоровий апетит. На цей раз все змінилося.


«Його час підходить, — думала вона. — Йому треба їсти більше, щоб набиратися сил. Мені теж».


Однак вона боялася, більш того, була в жаху, і не тому, що страшно хотілося їсти. Їй була потрібна не просто їжа, їй потрібна особлива їжа. Малої мав потребу в ній для того, щоб... ну, щоб...


Остаточно сформуватися.


Так! Так, саме так, остаточно сформуватися! Само собою, вона вважала, що знайде цю їжу в обідньому залі, оскільки в обідньому залі було все — тисячі страв, одне смачніше іншого. Вона оглядит стіл і, знайшовши те, що їй потрібно, овочі, прянощі, рибу... її шлунок підкаже, що потрібно саме це, а не інше... накинутися на їжу і буде є, є, є...


Міа перейшла на швидкий крок, побігла. Вона чула доноситься знизу шурхіт: штанини терлися один об одного, вона на цей раз була в джинсах. З грубої, щільної тканини, які носять ковбої. А на зміну туфельок прийшли чоботи.


«Короткі чоботи, — прошепотів її розум її розуму. — Короткі чоботи, нехай вони будуть зручними».


Але це значення не мало. Нічого не мав, крім прагнення наїстися, нажиратися до відвалу (як же її замучив голод) і знайти саме ту їжу, що потрібна малому. Знайти те, що додасть йому сил і прискорить пологи.


Вона пройшла по широких сходах, в стійкому гудінні двигунів, розташованих в глибинах землі. Зазвичай в цьому місці її огортали чудові запахи чудово приготованих м'яса, дичини, риби... але зараз вони були геть відсутні, ніби кухаря забули про свої обов'язки.


«Може, у мене застуда, — подумала вона, її чоботи зі стуком переступали по щаблях. — Звичайно, в цьому вся справа. Я застудилася. Ніс забитий, ось ніяких запахів і не відчуваю...»


Але вона відчувала. У ніс так і били запахи пилу і старовини цих місць. Долітав до неї і запах вологої землі, і машинного масла, і грибка, методично поїдає гобелени та портьєри, що висіли в цих давно покинутих залах.


Запахи були присутні, але не їжі.


Вона рвонула по чорному мармуровій підлозі до подвійних дверей, не відаючи, що за нею знову стежать... тільки на цей раз в замок прийшов не стрілець, а хлопчисько з широко розкритими очима, всклоченнимі волоссям, у сорочці і шортах з бавовняної тканини. Міа перетнула хол з підлогою, викладеним квадратами червоного і чорного мармуру, де височіла статуя з мармуру і сталі. Не зупинилася, щоб зробити реверанс, навіть не повернула голови. Вона б ще могла потерпіти голод. А ось її малої — ні. Він не міг терпіти.


Що зупинило Міа (та й то на декілька секунд), так це її відображення, розмите, нечітке, в хромованої сталі статуї. Крім джинсів на ній була проста біла сорочка («Такі ти називаєш футболками», — прошепотів її розум), з якоюсь написом на грудях і картинкою.


Зображенням свині.


«Не важливо, що зображено на твоїй сорочці, жінка. Малій — ось що головне. Ти повинна нагодувати малого!»


Вона увірвалася в обідній зал і зупинилася як укопана. Величезне приміщення занурився в морок. Лише кілька електричних смолоскипів горіло, більшість згасло. На її очах один, що ще горів, в дальньому кінці зали, враз заблимав і погас. Великі білі тарілки зі столу зникли, їх замінили інші — сині, з зеленим малюнком, паростками рису, по ободу. Паростки рису утворювали букву Високого Стилю Zn, яка означала, Міа це знала, вічне і сьогодення, а також кам, як в кам-каммале. Але тарілки значення не мали. Орнаменти значення не мали. Мало інше значення: і тарілки, і прекрасні кришталеві фужери порожні і покриті товстим шаром пилу.


Ні, щодо того, що порожні все, вона погарячкувала. В одному кришталевому фужері лежав великий чорний павук, само собою, дохлий, схрестивши усі ніжки на впалом черевці.


Вона побачила горлечко пляшки, що стирчить з срібного відерця, і її шлунок конвульсивно сіпнувся. Міа схопила пляшку, попутно зазначивши, що води у відерці немає, не кажучи вже про лід. Однак, судячи по вазі пляшки, в ній залишилося вино, ніяк не менше половини...


Але перш ніж Міа встигла піднести горлечко до губ, в ніс ударив запах оцту, такий сильний, що відразу ж почали сльозитися очі.


— Твою матір! — вигукнула вона і отшвырнула пляшку. — Твою матір!


Пляшка розбилася об кам'яну підлогу. Тварини, що ховаються під столом, злякано забігали, запищали.


— Бігайте, бігайте! — прогарчала вона. — А краще забирайтеся звідси. Тому що тут Міа, не знає батька, і настрій у неї поганий! Однак я наїмся! Так! Так, наїмся!


Говорити вона могла що завгодно, але спочатку не побачила на столі нічого такого, що могла б з'їсти. Хліб лежав, але взявши його, вона зрозуміла, що він звернувся в камінь. В одній страві вона виявила те, що раніше, можливо, було рибою, а тепер перетворилося в щось желеподібне, що кишить білувато-зеленими черв'яками.


Шлунок забурчав, обурений виглядом цієї гидоти. Гірше того, що під шлунком ворочалось, брыкалось, вимагало їжі. Вимагало не криком, але клацаючи всередині неї якимись перемикачами, задіюючи самі первісні елементи її нервової системи. В горлі у неї пересохло, рот скривився, немов вона таки сьорбнула вина, став оцтом, очі широко розкрилися і ледве вилізли з орбіт. Всі думки, почуття, інстинкти сфокусувалися на одній простій ідеї: добути їжу.


За дальнім кінцем столу стояла висока ширма з зображенням Артура Эльда, що виїжджає з боліт з трьома своїми лицарями-стрілками. На його шиї теліпався Саита, велика змія, яку він тільки що вбив. Ще один подвиг! Попутного тобі вітру! Чоловіки і їхні подвиги! Фу! Яка їй користь від вбивства чарівної змії? У неї в животі малої, і він голодний.


Голодний, подумала вона голосом, який не належав їй. Він голодний.


За ширмою побачила подвійні двері. Пройшла через них, як і раніше, не помічаючи хлопчика Джейка, який стояв в іншому кінці обіднього залу і з переляком дивився на неї.


Міа вийшла на кухню, таку ж пустельну, як і обідній зал, таку ж курну. Обробні столики в зазубринах. На підлозі каструлі, сковорідки, решітки грилів. Чотири черепашки, заповнені каламутною, брудною водою з плівкою цвілі. Під стелею — флюоресцентні лампи. Лише деякі давали рівний світло, більшість миготіло, перетворюючи кухню в знімальний майданчик фільму жахів.


Вона перетнула кухню, расшвыривая каструлі і сковороди, що траплялися на шляху. Прямуючи до чотирьох величезним духовкам, які стояли поруч. Її увагу привернула третя, з відчиненими дверцятами. З духовки тягнуло теплом, таким тягне від згаслого багаття, коли під шаром попелу ще тліють вуглинки, і запахом, від якого знову звело шлунок. Запахом щойно підсмаженого м'яса.


Міа відчинила дверцята. Побачила підсмажену тушку. А також здоровенну, розміром з кота, щура, що ласувала м'ясом. Щур повернула голову на звук відкрилася дверцята, подивилася на Міа чорними, сміливими очима. Вусики, блестевшие від жиру, пересмикувались. А потім щур знову взялася за їжу. Міа виразно почула плямкання, шерех роздирається плоті.


Ні, міс Щур. Це частування призначене не тобі. Воно призначене мені і моєму малому.


— Даю тобі один шанс, мила! — промуркотала вона, повертаючись до обробним столиків з ящиками під ними. — Краще йди, поки можеш! Я тебе попередила!


Але вона знала, що міс Щур нікуди не піде. Тому що теж зголодніла.


Міа відкрила ящик, побачила дошки для різання хліба і качалку. Вже взялася за неї, але подумала, що бризки щурячою крові попсують смак м'яса, чого їй зовсім не хотілося. Висунула другий ящик. Там лежали формочки для желе.


Перейшла до іншого обробного столика і в першому ж скриньці знайшла шукане.


Спочатку зупинила свій вибір на ножах, але потім, після короткого роздуму, взяла одну з вилок для м'яса. З двома шестидюймовими сталевими зубцями. Повернулася до духовкам, після короткої заминки перевірила інші три. Порожньо, як вона й передбачала. Що-то, може, доля, може, провидіння, може, ка, залишив на кухні м'ясо, але тільки для одного їдця. Міс Щур вважала, що м'ясо призначене їй. Що ж, міс Щур помилилася. І Міа не думала, що міс Щура вдасться зробити ще одну помилку. У всякому разі, у цьому світі.


Вона нахилилася, і в ніс їй вдарив запах щойно підсмаженої свинини. Губи розійшлися в усмішці, з куточків рота закапала слина. На цей раз міс Щур навіть не озирнулася. Міс Щур вирішила, що Міа загрози не представляє. Що ж, тим гірше для міс Щури. Міа нагнулася ще нижче, глибоко вдихнула і встромила в неї вилку для м'яса. Щурячий кебаб! Витягла насажанную на вилку щура з духовки, підняла на рівень обличчя. Пацюк несамовито пищав, лапки били повітря, голова хиталася з боку в бік, кров текла по зубцях вилки, рукоятці, марая пальці і зап'ястя. Міа віднесла извивающуюся щура до раковини, заповненої смердючою водою, і скинула з вилки. Щур плюхнулася у воду і зникла. На мить над поверхнею з'явився кінчик хвоста, але лише на мить.


Вона пішла вздовж ряду раковин, повертаючи крани. З останнього слабкою цівкою потекла вода. Міа змивала кров, поки вода не вичерпалася. Потім повернулася до духовці, насухо витерла руку об штани. Джейка вона раніше не бачила. Він вже стояв у дверях кухні і спостерігав за нею. Не робив спроби сховатися, але Міа заворожив запах смаженого м'яса. Його було явно недостатньо, її малому потрібна інша їжа, але доводилося задовольнятися цим.


Вона простягла руки, схопилася за деко, одразу ж подалася назад, махаючи пальцями і посміхаючись. Швидше від болю, але була присутня і дещиця веселощів. Міс Щур то володіла більш низьким у порівнянні з нею порогом чутливості до температури, то була ще більш голодною, ніж вона. Хоча останнім їй просто не вірилося.


— Я голодна! — прокричала вона, сміючись, і знову пішла до скриньок, відкриваючи і закриваючи їх один за іншим. — Міа голодна, так, сер! Не ходила в «Морхауз», ні в якій іншій хауз, і я голодна! І мій малий теж голодний!


В останньому ящику (по-іншому зазвичай не буває) вона знайшла теплостійкі рукавиці. Поспішила до духовці, надівши їх на руки, нахилилася, витягла деко. Її сміх раптом застряг у горлі... а потім голосно вирвався назовні. Ну й дурна ж вона! Як тільки їй могло таке померещиться? На мить їй здалося, що на деко, трохи подгрызенное з одного боку міс Пацюком, тіло дитини. І дійсно, підсмажений порося де-то схожий на дитину... немовляти... чийогось малого... але тепер-то вона побачила закриті очі, підгорілі вуха, печене яблуко у відкритому роті, і зникли останні сумніви в тому, що перед нею порося.


Ставлячи деко на обробний столик, вона раптом подумала про своє відображення в металі статуї в холі. Але часу для роздумів не було. Шлунок вимагав їжі. Вона витягла різницький ніж з ящика, де брала вилку, і відрізала частину, обгризену міс Пацюком, як вирізають червоточину з яблука. Отшвырнула цей шматок, підняла порося і почав рвати м'ясо зубами.


Джейк спостерігав за нею від дверей.


Вгамувавши перший голод, Міа оглянула кухню. У погляді — розважливість і відчай. Що їй робити, коли від порося залишаться одні кістки? Що їй робити, коли знову захочеться їсти? І де знайти те, що дійсно потрібно її малому, дійсно потрібно? Вона, ясна річ, докладе максимум зусиль, щоб знайти все це і в достатніх кількостях, особливі продукти або напої, або вітаміни, або що вже там йому потрібно. Свинина, звичайно, згодиться (згодиться хоча б на те, що малий знову заснув, спасибі всім богам і Людині-Ісуса), але насправді потрібно і дещо інше.


[52]Вона кинула сея Піггі на деко, потягнула сорочку через голову, розгорнула до себе, щоб подивитися на картинку і напис. Побачила стилізовану свинку, яскраво-червону, з блаженною усмішкою на мордочці. Прочитала напис над свинкою, кривуватими літерами, немов наносили її спреєм на стіни свинарника: «ДІКСІ-ПІГ», КУТ ЛЕКС І 61-й». Прочитала напис під свинкою: «КРАЩІ ВІДБИВНІ В НЬЮ-ЙОРКУ — МАГАЗИН ДЕЛІКАТЕСІВ».


«Діксі-Піг», — думала вона. — «Діксі-Піг». Де ж це я вже чула?»


Згадати не вдавалося, але вона не сумнівалася, що зможе знайти Лекс, якщо виникне така необхідність.


— Між Третьою та Парковій, — озвучила Міа свої думки. — Саме там, чи не так?


Хлопчик, який вже ретирувався в обідній зал, залишивши двері відчиненими, почув її слова і сумно кивнув. Саме там, все так.


«Що ж, зараз усе добре, — думала Міа. — Зараз все добре, краще просто бути не може, та як казала жінка в тій книзі, завтра буде інший день. Тоді і будемо хвилюватися. Так?»


Так. Вона знову взялася за порося і продовжила трапезу. Чавкають звуки, які вона при цьому видавала, не дуже відрізнялися від плямкання щури. Насправді не дуже-то і відрізнялися.


2


Тіан і Залия спробували поступитися Едді і Сюзанні свою спальню. Довелося докласти чимало зусиль, щоб переконати господарів, що гості не хочуть спати в їх спальні, що їм там буде незручно. Вирішальний удар завдала Сюзанна, довірчим голосом повідала Джеффордсам, що в місті Ладі з ними сталося щось страшне, і тепер жоден з них не може спати в хаті. Так що сінник з відкритими дверима в навколишній світ, якщо у кого виникало бажання поглянути на нього, куди більше підходив їм для ночівлі.


Це гарна історія і чудово розказана. Тіан і Залия слухали так довірливо, на обличчях відбивалося таке співчуття, що Едді відчув себе винуватим. Багато поганого трапилося з ними в Ладі, з пісні слова не викинеш, але всі ці події анітрохи не заважали їм спати під дахом. У всякому разі, він так думав, оскільки з того самого моменту, як кожен з них залишив свій світ, вони лише одну ніч (минулої) провели під справжньою дахом цього будинку.


А тепер Едді, схрестивши ноги, сидів на одному з ковдр, які Залия дала їм, коли вони вирушили на сінник. Ще два лежали поруч. Дивився він у двір, повз ганку, на якому дід Тіана розповідав свою історію, у бік річки. Місяць то ховалася за хмарами, то виглядала з них, і тоді темрява відступала під сріблястим світлом. Але він швидше не дивився, а слухав. Вуха ловили кожен звук, що доноситься з розташованого під ним хліва. Вона була там, він не сумнівався, але, Господи, яка ж внизу стояла тиша!


І взагалі хто вона? Міа, каже Роланд, але це всього лише ім'я. Хто вона насправді?


Але це не просто ім'я. «На Високому Складі воно означає мати», — сказав стрілець.


Воно означає мати.


Але вона мати не моєї дитини. Малою — не мій син.


Знизу долинув ледь чутний удар, скрипнула мостина. Едді напружився. Вона внизу, все точно. Він вже почав сумніватися, але ні, вона внизу.


Він прокинувся після шести годин глибокого, нічим не потревоженного сну, щоб виявити, що Сюзанна пішла. Він підійшов до відкритих воріт сінника, виглянув. Побачив: вона у дворі. Навіть у місячному світлі зрозумів, що у візку не Сюзанна; не його Сюзі, не Одетта Голмс або Детта Волкер. І при цьому жінка не здавалася йому повної незнайомкою...


Я бачив її в Нью-Йорку, тільки тоді у неї були ноги, і вона знала, як ними користуватися. У неї були ноги, і вона не хотіла впритул наближатися до розі. На те у неї були причини, вагомі причини, але думаю, головна мені відома. Думаю, вона боялася, що троянда заподіє шкоду тому, хто сидить у неї в животі.


І все-таки він шкодував жінку, яку бачив внизу. Ким би вона не була, кого б не виношувала, вона потрапила в це двозначне становище, рятуючи Джейка Чемберза. Вона відвернула демона кола, втримала в собі, поки Едді не закінчив вирізати ключ.


Якщо б ти покінчив із цим раніше, якщо б ти не виявився таким лайном, вона могла б і не вляпатися у цю історію, тобі так не здається?


Едді відігнав цю думку. Частка істини в ній була, він знітився, вирізаючи ключ, ось чому і не встиг закінчити його до моменту «вилучення» Джейка, але він вже покінчив з таким способом мислення. Користі ніякої, суцільне самоприниження.


Ким би вона не була, серце його рвалося до жінки, яку він бачив внизу. В тиші ночі, під місячним світлом, що чергується з темрявою, в колясці Сюзанни вона перетнула двір... повернулася назад... знову поїхала до дальнього кінця... повернула ліворуч... потім направо. Чимось вона нагадала йому давніх роботів на галявині Шардика, в яких він стріляв з наказом Роланда. І тут є чому здивуватися. Тому що засипав він, думаючи про цих роботах, про те, що сказав про них Роланд: «Я думаю, по-своєму їм дуже сумно. Едді збирається позбавити їх від туги-печалі». І він визволив, нехай і не без умовлянь: того, що виглядав багатоланковою змією, що нагадує трактор, подарований йому на день народження, схожого на злісну сталеву щура. Розстріляв всіх, крім останнього, чогось літаючого. З ним розібрався Роланд.


Як давні роботи, жінка у дворі хотіла кудись піти, тільки не знала куди. І що ж йому тепер робити?


Спостерігати і чекати. Використовувати час, щоб придумати ще одну переконливу байку на випадок, що один з них прокинеться і побачить, як вона носиться по двору в кріслі. Що-небудь щодо посттравматичного синдрому, спричиненого перебуванням в Ладі.


— Що ж, згодиться, — пробурмотів він, але тут Сюзанна розвернулася і покотила до стайні, тепер вже цілеспрямовано. Едді улігся, готовий імітувати сон, але наверх Сюзанна не піднялася. Рипнули ворота хліва, які їй вдалося відкрити з чималим зусиллям, потім мостини: вона злізла з крісла і, на руках і колінах, стала пробиратися всередину.


На п'ять хвилин запанувала повна тиша. Едді вже почав нервувати, як раптом почувся поросячий вереск, різкий і короткий. Вереск цей дуже вже нагадував зойк немовляти, і по шкірі Едді побігли мурашки. Він подивився на сходи, що ведуть вниз, але змусив себе залишитися на місці.


Це ж свиня. Точніше, порося. Зовсім молоденький.


Можливо, але перед його уявним поглядом раз за разом виникали молодші близнюки. Особливо дівчинка. Ліа (римується з Міа). Вони такі крихти, і це безумство, уявляти собі Сюзанну, перерезающую горло дитині, цілковите безглуздя, але...


Але внизу не Сюзанна, якщо почнеш думати, що там Сюзанна, ти заподієш собі біль, як траплялося й раніше.


Біль, це м'яко сказано. Його мало не вбили. Омароподобные тварини мало не сжевали його.


Їм на поталу мене кинула Детта. Внизу не Детта.


Так, і цілком можливо, що та, внизу, набагато краще Детты, однак стверджувати таке міг тільки круглий дурень. Так, зараз мова не йшла про його життя.


А може, на карті стояли життя дітей? Дітей Тіана і Залии?


Його пройняв піт, він сидів, не знаючи, що робити.


Нарешті очікування затяглося на вічність — знову заскрипіли мостини. Остання — у сходів на сінник. Едді ліг і заплющив очі. Звичайно, не зовсім. Крізь вії побачив, як в отворі люка здалася її голова. У цей момент місяць виглянув з-за хмари, залила сінник сріблястим світлом. Він побачив кров у куточках її рота, темну, як шоколад, і відзначив для себе, що вранці її треба витерти. Він не хотів, щоб хтось з Джеффордсов побачив цю кров.


«Кого я хочу побачити, так це близнюків, — подумав Едді. — Обидві пари, всіх чотирьох, живими і здоровими. Особливо Ліа. Чого ще я можу хотіти. Завтра вранці Тіан, звичайно, вийде з хліва в деякому подиві. Запитає, чи не чули чого ми вночі, не бачили лисицю або гірську кішку. Тому що, от дивина, пропав одне порося. Сподіваюся, ти сховала те, що від нього залишилося, Міа, чи хто ти там є. Сподіваюся, ти добре сховала те, що від нього залишилося».


Вона підійшла до нього, лягла на спину, повернулася на бік і миттєво заснула, він це зрозумів по рівному диханню. Едді підняв голову, подивився на сплячий будинок Джеффордсов.


Вона не наближалася до будинку.


Ні, якщо не проїхала хлів наскрізь... обігнула будинок... залізла у вікно... взяла одного з близнюків... взяла маленьку дівчинку... повернулася з нею в хлів... і...


Вона цього не зробила. Насамперед не вклалася б у ті кілька хвилин.


Швидше за все не вклалася б, але він знав, що заспокоїтися він зможе тільки вранці. Побачивши дітей за сніданком. Включаючи Аарона, малюка на пухких ніжках з трохи випираючим животиком. Він згадав, як його мати іноді говорила, побачивши молоду матусю, катившую в колясці свого малюка: «Який милий! Так і хочеться його з'їсти!»


Припини! Пора спати!


Але пройшло ще багато часу, перш ніж Едді знову заснув.


3


Джейк зі стогоном вирвалося з кошмару, спочатку не зрозумів, де перебуває. Сіл, тремтячи всім тілом, підтягнув коліна до грудей, обхопив їх руками. Побачив, що одягнений в просту сорочку з бавовняної тканини, занадто велику за розміром... і то шорти, то труси з тієї ж тканини, на зразок тих, у яких він ходив на уроки фізкультури, теж дуже великі за розміром. Що?..


Поруч хтось тяжко зітхнув, потім пукнув. Джейк повернувся, побачив Бенні Слайтмана, з головою заліз під дві ковдри, і все встало на свої місця. На ньому одяг Бенні. Вони в наметі Бенні. На обриві над річкою. У цьому місці, сказав Бенні, береги занадто кам'янисті, щоб вирощувати рис, однак тут відмінна риболовля. Тому, якщо їм пощастить, вони зможуть наловити риби на сніданок. І хоча Бенні знав, що Джейк і Ыш повинні повернутися в будинок Старого до свого старшого та членам ка-тету на день чи два, а може, і довше, він сподівався, що Джейк ще приїде в «Рокинг Бі». Він би показав йому інші місця, де хороша рибалка і заплаву для купання, і печери, які світилися в темряві, і ящірки, які теж світилися. Джейк ліг спати в надії побачити всі ці чудеса. Йому не подобалося, що на обрив він відправився без пістолета (за останній час він стільки бачив і стільки зробив, що без зброї відчував себе не в своїй тарілці), але не сумнівався, що Енді доглядає за ними, а тому дозволив собі глибоко заснути.


А потім цей сон. Жахливий сон. Сюзанна у величезній, брудній кухні покинутого замку. Сюзанна піднімає до лиця пискучу щура, насаджену на вилку для м'яса. Піднімає і сміється, тоді як кров з дерев'яної ручки стікає на її руку.


Це не сон, і ти це знаєш. Ти повинен сказати Роланду.


За цією думкою пішла інша, ще більш тривожна: Роланд знає. І Едді.


Джейк раніше сидів, притиснувши коліна до грудей, обхопивши їх руками, відчуваючи себе глибоко нещасним, прямо як в той день, коли він розгледів власне екзаменаційний твір з англійської мови на уроці у міс Ейвері. «Як я розумію правду» — так називалося твір. Тепер-то він знав, чому воно написано так, а не інакше, знав, що по більшій частині твір це обумовлено дотиками, як говорив Роланд, або телепатією, читанням думок іншої людини, цей термін воліли використовувати в Нью-Йорку двадцятого століття, але тоді відчув дикий жах. На цей раз не стільки жахнувся, як... ну...


«Відчув смуток», — подумав він.


Так. Так, вони начебто ка-тет, єдність з безлічі, та тільки їх єдність нині мало що змінилося. Сюзанна стала іншою особистістю, і Роланд не хотів ставити її, тому що чекала сутичка з Вовками як в цьому, так і в іншому світі.


З Вовками Кал'ї, з Вовками Нью-Йорка.


Джейк хотів розсердитися, та тільки розумів, що злитися не на кого. Сюзанна завагітніла, допомагаючи, між іншим, йому, і якщо Роланд і Едді не говорили їй про це, то лише щоб поберегти її.


Так, звичайно, — втрутився обурений голос. — Але вони також хочуть, щоб вона допомогла їм, коли Вовки виїдуть з Тандерклепа. Від неї буде куди менше користі, якщо саме в цей час у неї трапиться викидень або нервовий зрив.


Він знав — це несправедливі слова, але сон дуже вже сильно вразив його. Перед уявним поглядом знову і знову виникала щур. Щур, извивающаяся на вилці для м'яса. Вона, піднімає щура на рівень обличчя. І усміхнена. Не міг він цього забути. Усміхнена. У той момент він доторкнувся до її розуму і вловив думку: щурячий кебаб.


— Господи, — прошепотів Джейк.


Начебто він розумів, чому Роланд не розповідає Сюзанні про Міа і про дитину, якого вона називала малим, але хіба стрілок не віддавав собі звіту, що при цьому втрачалася дещо дуже важливе, і з кожним минаючим днем цього важливого втрачалося все більше і більше.


Вони знають більше, ніж ти, вони дорослі.


Джейк подумав, що це твердження — лайно собаче. Якщо дорослі знали більше і краще розбиралися в проблемах, постійно які підкидаються життям, чому його батько викурював в день по три пачки сигарет без фільтра і нюхав кокаїн, поки з носа не починала йти кров? Якщо дорослі володіли особливими знаннями, що дозволяють завжди поступати правильно, чому його мати спала зі своїм масажистом з величезними біцепсами і повною відсутністю мізків? Чому жоден з них не помітив, що в 1977 році, коли весна переходила в літо, їх дитина (на прізвисько Баму, відомому тільки домоправительнице) повільно, але вірно сходив з розуму?


Це не одне і те ж.


А що, якщо одне? Що, якщо Роланд і Едді дуже близькі до проблеми і не можуть поглянути на неї з боку, не можуть побачити очевидне?


Що є очевидне? Яке твоє розуміння очевидного?


Вони більше не ка-тет, ось воно, його розуміння очевидного.


Що сказав Роланд Каллагэну при їх першій зустрічі? «Ми — куля, і котимося, як він». Тоді так воно і було, а тепер, за розумінням Джейка, немає. Йому пригадалася жарт, яку виголошували люди, коли спускало колесо. «Добре хоч, воно спустило тільки внизу». Ось і їх куля, схоже, здувся. Вони вже не справжній ка-тет... як вони можуть зватися ка-тетом, якщо у них з'явилися секрети один від одного? І хіба Міа і дитина, що росте в животі Сюзанни, — єдиний секрет? Джейк вважав, що ні. Було і щось ще. Щось таке, про що Роланд не говорив не тільки Сюзанні, але і всім іншим.


«Ми зможемо перемогти Вовків, якщо будемо єдиним цілим, — думав Джейк. — Якщо будемо ка-тетом. А не такими, як зараз. Такі, як зараз, ми не переможемо ні тут, ні в Нью-Йорку. Я в цьому впевнений».


Інша думка прийшла слідом за цією така жахлива, що спочатку він спробував відкинути її. Тільки зрозумів — не виходить. Ніяк не хотілося йому розглядати цю ідею, але ж нічого іншого не залишалося.


«Я можу взяти ініціативу на себе. Можу сам розповісти їй».


А що потім? Що він скаже Роланду? Як все пояснить?


«Я не зможу. Такого пояснення немає, та й не буде мене слухати. Єдине, що мені під силу...»


Він згадав історію Роланда про той день, коли тому довелося битися з Кортом. Загартований у боях старий учитель з палицею і хлопчисько з соколом. Йдучи проти рішення Роланда і видаючи Сюзанні секрети, він, Джейк, наривався на те ж саме випробування — право зватися чоловіком.


«Я ще не готовий. Може, Роланд і був готовий, нехай на межі, але був, але я ж не Роланд. Ніхто не може зрівнятися з ним. Він візьме наді мною верх і мене відправлять на схід, в Тандерклеп, одного. Ыш спробує піти зі мною, але я не дозволю. Тому що там смерть. Можливо, не для всього нашого ка-тету, але вже для самотнього хлопчаки зразок мене точно».


І, проте, секрети Роланда — це недобре. І що з цього випливає? Незабаром вони зберуться зберуться всі, щоб почути продовження історії Каллагэна і, можливо, вирішити, як чинити з Магічним кристалом з церкви Каллагэна. Так що ж йому робити?


Поговори з ним. Постарайся переконати, що він чинить неправильно.


Добре. Це він зможе. Буде важко, але він зможе. Слід йому поговорити і з Едді? Джейк вирішив, що немає. Залучення Едді ще більше заплутає. Нехай Роланд вирішує, що говорити Едді. Роланд зрештою їх дін, їх старший.


Полог намету затремтів, і рука Джейка рушила до того місця, де слід перебувати «ругеру». Його там, само собою, не було, але і тривога виявилася помилковою. Полог зворушив своєю мордочкою Ыш і трохи відкинув, щоб просунути в намет голівку.


Джейк простягнув руку, щоб погладити тваринку, але Ыш зубами м'яко вхопив його за пальці й потягнув. Джейк не став противитися — відчував, якщо і засне цієї ночі, то нескоро.


За наметом світ постав перед ним у різких чорно-білих кольорах. Кам'янистий крутий схил йшов до річки, в цьому місці широкої і дрібної. Відбиваються в ній місяць світилася, як лампа. Серед скель на березі Джейк побачив дві фігурки і завмер. У цей момент місяць зникла за хмарою, і світ потемнів. Ыш знову потягнув його за собою. Джейк підкорився, знайшов четырехфутовый уступ, зійшов на нього. Ыш залишився нагорі, над його спиною, дихаючи йому в вухо, як маленький двигун.


Місяць вийшла з-за хмари. Світ просвітлів, ожвавився. Джейк побачив, що Ыш привів його до величезного гранітного валуну, торчащему з землі, як корми заритого корабля. З цього місця він міг багато чого побачити, залишаючись непоміченим. Погляд його відразу ж повернувся до двох фігуркам.


Одну він впізнав одразу: зростання і блиск металу в місячному світлі однозначно вказували, що перед ним Енді, робот-посланець (з багатьма іншими функціями). Другий... хто ж другий? Джейк примружився, але все одно не зміг відповісти на це питання. Від берега його відокремлювали двісті ярдів, так що, незважаючи на яскраве місячне світло, риси обличчя розпливалися. Навіть коли цей чоловік піднімав голову, дивлячись на Енді. Втім, чоловік був у капелюсі... капелюх цю він начебто б впізнав...


Ти можеш помилитися.


А потім чоловік ледь повернув голову, місячне світло відбився від його особи двома відблисками, і Джейк зрозумів, що не помилився. Багато ковбої Кал'ї носили такі ж капелюхи з круглої тулією, але у всьому місті в окулярах Джейк бачив тільки одну людину.


Гаразд, це батько Бенні. Що з того? Не всі батьки схожі на моїх, деякі турбуються про своїх дітей, особливо, коли вони вже втратили хоча б одного. Містер Слайтман втратив сестру Бенні. Вона померла від легеневої пожежі, як говорив Бенні. Повинно бути, так тут називають пневмонію. Шість років тому. Ми вирушили в похід, містер Слайтман посилає Енді, щоб той наглядав за нами, прокидається вночі і вирішує перевірити, чи все у нас в порядку. Може, йому теж приснився кошмар.


Таке можливо, незрозуміло тільки, чому Енді і містер Слайтман зараз розмовляють так далеко від намету, на березі річки.


Ну, може, він боявся вас розбудити. Може, ще підніметься наверх, до намету, в цьому випадку мені краще повернутися до неї, а може, повірить Енді на слово і повернеться в «Рокинг Бі».


Місяць сховався за інше хмара, і Джейк подумав, що йому треба залишитися на місці, поки вона не з'явиться знову. А коли вона з'явилася, його охопило те саме огиду, яке він відчував, слідуючи за Міа по занедбаного замку. На мить він навіть подумав, що це теж сон, що він просто перескочив з першого в другий, але камінці під ногами і дихання Ыша підказали, що він не спить. І бачить все наяву.


Містер Слайтман не піднімався до намету хлопчиків, не повертався і до «Рокинг Бі» (на відміну від Енді, який широкими кроками йшов до ранчо уздовж берега). Ні, батько Бенні перетинав річку. Вбрід. Прямував на схід.


Напевно він йде туди не без причини. І причина ця, мабуть, вагома.


Невже? І яка ж ця вагома причина? Вони вже не в Кальє, Джейк це прекрасно розумів. Тут лише безплідні землі та пустеля, буферна зона між прикордонням і мертвим королівством, яке звалося Тандерклеп.


Спочатку щось трапилося з Сюзанною... його подругою Сюзанною. Тепер, схоже, щось не так з батьком його нового друга. Джейк зрозумів, що гризе ніготь, цю звичку він набув в останні тижні навчання в школі Пайпера, і змусив себе опустити руку.


— Це несправедливо, знаєш, — поскаржився він Ышу. — Абсолютно несправедливо.


Ыш лизнув його в вухо. Джейк повернувся, обняв вуханя-путаника, уткнувся обличчям в його шовковисту шерсть. Ыш стояв як укопаний. Якийсь час Джейк піднявся з виступу до Ышу. Йому трохи полегшало.


Знову виглянув місяць. Джейк пильно дивився на те місце, де розмовляли Енді і містер Слайтман, намагаючись закарбувати його в пам'яті. Велика кругла скеля, з блискучою поверхнею, прибитое водою сухе дерево. Джейк не сумнівався, що знайде його, навіть якщо на обриві не буде намети Бенні.


Ти збираєшся сказати Роланду?


— Не знаю, — пробурмотів Джейк.


— Знаю, — озвався Ыш у його щиколотки і Джейк аж підстрибнув від несподіванки. Чого це вухань-плутаник подав голос?


Божевілля якесь.


Та ні, не божевілля. Був час, коли він уже не сумнівався, що здурів або спятит в самому найближчому майбутньому, але все це залишилося в минулому. І потім, він знав, що іноді Ыш читає його думки.


Джейк повернувся в намет. Бенні міцно спав. Джейк кілька секунд, кусаючи губи, дивився на іншого хлопчика, старший роками, але з меншим життєвим досвідом. Він не хотів накликати на батька Бенні неприємності. Накликати без необхідності.


Джейк ліг, натягнув ковдру до підборіддя. Ніколи в житті не відчував він такої нерішучості. Не знав, що й робити. Йому хотілося плакати. І заснув він, лише коли зайнявся світанок.


Розділ 8


Магазин Лою: ненайденная двері


1


Покинувши «Рокинг Бі», перші півгодини Роланд і Джейк в мовчанні їхали на схід, до маленьких фермах. Їх коні йшли пліч-о-пліч. Роланд знав, Джейка хвилює щось дуже серйозне, тривога була написана на обличчі хлопчика. Однак стрілок здивувався, коли Джейк стиснув праву руку в кулак, приклав до лівої сторони грудей і сказав:


— Роланд, до того, як Едді й Сюзанна приєднаються до нас, я можу поговорити з тобою дан-дін?


Можу я відкрити серце твоєму наказом? Але підтекст був більш складним, більш давнім, вираз це прийшло з сторіч, що передують Артуру Эльдскому, так, у всякому разі, говорив Ванні. Зазвичай мова йшла про нерозв'язною емоційної проблеми, найчастіше любовної, з якою зверталися за допомогою до старшого. Йдучи на такий крок, він або вона погоджувалися в точності послухатися порада старшого, негайно і без єдиного питання. Але, само собою, у Джейка Чемберза не могло бути любовних проблем... якщо, звичайно, він раптом не закохався в сліпучу Франсину Тавери... і звідки він дізнався цю фразу?


Тим часом Джейк дивився на нього широко розкритими очима, і Роланду рішуче не подобалася серйозність блідого обличчя хлопчика.


— Дан-дін... де ти це чув, Джейк?


— Ніде. Думаю, почерпнув з твоєї голови. — Тут Джейк квапливо додав: — я туди не залазив, будь упевнений, але іноді мені перепадає. Зазвичай всяка дурниця, але буває, і якісь фрази.


— Ти підбираєш їх, як ворона або рости підбирають блискучі предмети, за які під час польоту чіпляється око?


— Гадаю, що так.


— Які ще? Перерахуй мені.


Джейк зніяковів.


— Багато я запам'ятати не можу. Дан-дін означає відкрити тобі своє серце і погодитися зробити все, як ти скажеш.


Вираз це вбирало в себе значно більше, але суть хлопчик вловив. Роланд кивнув. Сонячні промені приємно зігрівали йому обличчя. Показовий виступ Маргарет Эйзенхарт значною мірою заспокоїло його, а пізніше відбулася плідна розмова з батьком леді-сей; вперше за багато ночей він міцно спав.


— Так, — кивнув Роланд.


— Що ж ще... Ага, тэлами, що означає... я думаю... пліткувати про людину, про яку ти пліткувати не має. Чомусь я її запам'ятав, хоча сам начебто брехати не люблю.


Роланд посміхнувся. Джейк все говорив правильно. Чудеса, та й тільки. Він дав собі слово в майбутньому краще охороняти глибинні думки. Способи для того були, дякую богам.


— Ще місяць-дін, так називають релігійного лідера. Це вираз промайнуло у тебе в голові вранці, думаю, у зв'язку з цим старим Менні. Він — деш-дін?


Роланд кивнув.


— Саме так. А його ім'я, Джейк? — Стрілець зосередився на ньому. — Ти можеш побачити його ім'я в моїй голові?


— Звичайно, Хенчек, — без жодної запинки відповів Джейк. — Ти говорив з ним... коли? Вчора, пізно вночі?


— Так. — Ось на цьому він не зосереджувався, навіть волів би, щоб Джейк про це не дізнався. Але в дотиках хлопчикові, схоже, вже не було рівних, і Роланд вірив його словами, що він не риється в чужих головах. У всякому разі, спеціально.


— Місіс Эйзенхарт думає, що ненавидить Хенчека, а тобі здається, що вона просто його боїться.


— Так, в дотиках ти сильний. Став куди сильніше Альона і набагато сильніше, ніж раніше. Причина в троянді, чи не так?


Джейк кивнув. Природно, в троянді. Якийсь час вони їхали мовчки, копита коней тонули в тонкого пилу. Незважаючи на сонце, день видався холодним, відчувалося наближення осені.


— Добре, Джейк. Поговори зі мною дано-дін, якщо вважаєш це необхідним, а я дякую тобі за довіру мудрості, якої, по твоєму розумінню, я володію.


Але Джейк мовчав майже дві хвилини. Роланд намагався проникнути в його голову, як з іншими проробляв це хлопчик (і з легкістю), але нічого не побачив. Зовсім ні...


Ан, немає. Побачив пацюка. Извивающуюся, на щось насаджену...


— Де знаходиться замок, в який вона ходить? — спитав Джейк. — Ти знаєш?


Роланд не зміг приховати подиву. Точніше, здивування. Напевно, тому що відчував за собою провину. Раптово він зрозумів... якщо не все, то багато.


— Замку немає і ніколи не було, — відповів він Джейку. — Це місце, в яке вона приходить в своїй уяві, і створено його на основі казок, які вона, мабуть, читала, і історій, що я розповідав біля багаття. Вона приходить туди, щоб не бачити, що вона насправді їсть. Що потрібно її дитині.


— Я бачив, як вона їла печеного поросяти. А до неї цього поросяти їла щур. Вона насадила щура на вилку для м'яса.


— І де ти це бачив?


— В замку. — Він помовчав. — В її сні. Я потрапив у її сон.


— Вона тебе бачила? — Сині очі стрільця блиснули. Його кінь щось відчула і зупинилася. Як і кінь Джейка. Вони стояли на Східній дорозі, приблизно в милі від місця, де Моллі Дулін вбила Вовка з Тандерклепа. Стояли лицем до лиця.


— Ні, — відповів Джейк. — Вона мене не бачила.


Роланд думав про ту ніч, коли пішов за нею в болото. Він знав, що подумки вона десь ще, відчував це, тільки не міг сказати, де саме. Дуже смутними були образи, вихоплені з її голови. Тепер він знав. Знав і інше: Джейк стурбований рішенням старшого залишити Сюзанну в невіданні. І можливо, хлопчик тривожився правильно. Але...


— Ти бачив не Сюзанну, Джейк.


— Я знаю. Це інша особистість, з ногами. Вона називає себе Міа. Вона вагітна і до смерті налякана.


— Раз вже ти говориш зі мною дано-дін, розкажи все, що ти бачив, і все, що турбувало тебе після пробудження. Потім я віддам тобі мудрість мого серця, ту мудрість, яка у мене є.


— Ти не... Роланд, ти не сердишся на мене?


І на цей раз Роланд не зміг приховати подиву.


— Ні, Джейк. Аж ніяк. Може, це я повинен просити тебе не гніватися на мене.


Хлопчик втомлено посміхнувся. Коні рушили далі, на цей раз трохи швидше, немов знали: у місці, де вони стояли, ледь не трапилася біда, і хотіли якомога швидше піти звідти.


2


Поки Джейк не почав говорити, він не знав, що саме розповість, наскільки розкриє душу. Прокинувшись знову, так і не зміг вирішити, говорити Роланду про Енді і Слайтмане-старшому чи ні. Зрештою вхопився за пропозицію Роланда: «Розкажи все, що ти бачив, і все, що турбувало тебе після пробудження», повністю виключивши з розповіді зустріч біля річки. По правді кажучи, вранці ця зустріч вже не здавалася йому такою важливою.


І він розповів Роланду, як Міа спускалася сходами, про страх, який вона відчула, побачивши, що в обідньому залі немає їжі. Про те, як пішла на кухню. Як побачила смаженого поросяти, яким ласувала щур. Як вбила суперницю. Як жрала видобуток. Як він прокинувся, тремтячи всім тілом і насилу придушивши крик.


Тут він затнувся і подивився на Роланда. Стрілець нетерпляче зробив жест рукою: продовжуй, швидше розкажи все до кінця.


«Що ж, — подумав Джейк, — він обіцяв не сердитися і тримає слово».


Все так, але Джейк раніше не наважувався сказати Роланду, що збирався про все розповісти Сюзанні. Поки лише обмірковував цю ідею. Однак він озвучив свій головний страх: якщо троє про щось знають, а один ні, значить, ка-тет розбитий, і саме в той момент, коли він повинен бути максимально міцний. Навіть переказав Роланду байку про спущеному колесі, «добре хоч воно спустило тільки внизу». Він не очікував, що Роланд розсміється, і очікування повністю виправдалися. Але він відчув, що Роланд певною мірою присоромлений, і ось це його налякало. Оскільки вважав, що соромитися могли лише люди, які не знали, що робили.


— І до останньої ночі ситуація була ще гіршою, ніж тепер, коли троє знають, а один — ні, — продовжив Джейк. — Тому що ти намагався тримати в невіданні і мене. Так?


— Ні, — відповів Роланд.


— Немає?


— Я просто не заважало природному ходу подій. Едді розповів про Сюзанні тільки з однієї причини. Вони залишилися вдвох, ось я і боявся, що він, дізнавшись про мандри, спробує її розбудити. Боявся, що може виникнути між ними, коли він її розбудить.


— А чому просто не сказати їй?


Роланд зітхнув.


— Послухай мене, Джейк. Коли ми були хлопчиками, Корт займався нашим фізичним вихованням. Ванні — духовним. Обидва намагалися навчити тому, що знали про етику. Але за звичаями Гилеада, наші батьки вчили нас усьому, що стосувалося ка. А оскільки батьки у нас всіх були різні, кожен з нас, залишаючи позаду дитинство, мав своє уявлення, що є ка і що ка робить. Ти це розумієш?


«Я розумію, що ти йдеш від відповіді на просте питання», — подумав Джейк, але кивнув.


— Мій батько багато розповідав мені про це, і велика частина розказаного їм благополучно забулася, але одне я пам'ятаю чітко. Коли у тебе немає впевненості, надай ка визначати курс.


— Значить, вся справа в ка. — В голосі Джейка чулося розчарування. — Роланд, користі від цього небагато.


Стрілець відчув тривогу в голосі Джейка, але куди більше його зачепило розчарування. Він обернувся в сідлі, вже відкрив рот, зібрався щось сказати на підтвердження своїх слів, але не став. Не став нічого підтверджувати, сказав правду.


— Я не знаю, що робити. Не хочеш чи підказати мені?


Обличчя хлопчика до коренів волосся залила фарба, і Роланд зрозумів, що хлопчик думає, що над ним знущаються. Злиться на Роланда. Таке відсутність взаєморозуміння лякало. «Він має рацію, — подумав стрілець. — Наш ка-тет дав тріщину. Нехай допоможуть нам боги».


— Не думай так, — додав Роланд. — Слухай мене, прошу... і слухай уважно. У Кальє Брін Стерджис нам належить сутичка з Вовками. У Нью-Йорку — з Балазаром і його «джентльменами». І станеться це найближчим часом. Чи буде знаходитися дитина в утробі Сюзанни до того, як ці проблеми вирішаться так чи інакше? Я не знаю.


— Вона навіть не виглядає вагітною, — пробурмотів Джейк. Щоки її трохи зблідли, але голови він не піднімав.


— Згоден, не виглядає, — Роланд кивнув. — Грудях у неї трохи налилися, може, збільшилися і стегна, але це єдині ознаки. Так що у мене є підстави сподіватися. Я повинен сподіватися, повинен і ти. Тому що ще до Вовків і до троянди нам доведеться вирішувати питання з Тринадцятим Чорним. Думаю, я знаю, що треба з ним зробити, сподіваюся, що знаю, але спочатку я повинен знову поговорити з Хенчеком. І нам ще належить дослухати до кінця історію батька Каллагэна. Ти думав про те, щоб самому розповісти все Сюзанні?


— Я... — Джейк прикусив губу і замовк.


— Бачу, що думав. Викинь ці думки з голови. Якщо щось і може, за винятком смерті, назавжди зруйнувати нашу дружбу, так це твоя розмова з нею без мого дозволу, Джейк. Я — твій старший.


— Я це знаю! — Джейк мало не кричав. — Не думай, що я цього не знаю.


— Гадаєш, мені це подобається? — підвищив голос і Роланд. — Чи ти не бачиш, наскільки мені було легше до того... — Він замовк, в жаху від тих слів, які хотів вимовити.


— До того, як з'явилися ми, — рівним голосом закінчив за нього Джейк. — Але знаєш, що я тобі скажу? Ми про це не просили, ні один з нас.


«І я не просив тебе скинути мене в прірву. Вбити мене».


— Джейк... — Стрілець зітхнув, підняв руки, вони знову впали на стегна. Попереду показався поворот до фермі Джеффордсов, де їх чекали Едді й Сюзанна. — Я можу тільки повторити вже сказане: коли людина не впевнена в тому, що хоче ка, краще всього надати ка повну свободу. Якщо ж людина намагається втрутитися, він напевно все зробить неправильно.


— В королівстві Нью-Йорк це називається «умити руки», Роланд. Ти не можеш запропонувати свого рішення, от і не противишся чужого, нехай воно тобі і не подобається.


Роланд задумався. Губи його затверділи.


— Ти попросив мене командувати твоїм серцем.


Джейк кивнув.


— Тоді слухай мене. Перше: ми втрьох, ти, я і Едді, поговоримо з Сюзанною до приходу Вовків, розповімо їй все, що знаємо. Що вона вагітна, що батько цієї дитини — демон, що в ній — друга особистість, жінка по імені Міа, стала матір'ю цієї дитини. Друге: до нашої розмови з нею ми цю тему більше обговорювати не будемо.


Джейк жадібно ловив кожне слово, на обличчі ясно читалося полегшення.


— Ти серйозно?


— Так, — відповів Роланд, намагаючись не показати, як образив і розсердив його це питання. Але він розумів, чому хлопчик його задає. — Я обіцяю і клянуся виконати свою обіцянку. Тебе це влаштовує?


— Так! Більш ніж!


Роланд кивнув.


— Я роблю так не тому, що вважаю це рішення правильним, Джейк. Лише тому, що так вважаєш ти. Я...


— Почекай, почекай. — Посмішка Джейка зблякла. — Не намагайся перекласти все на мене. Я...


— Звільни мене від цієї нісенітниці. — До такого сухому, усуненому тону Роланд вдавався вкрай рідко. — Ти захотів бути в числі тих, хто приймає рішення, як годиться чоловікові. Я тобі дозволяю, повинен дозволити, тому що за велінням ка ти граєш чоловічу роль у цих подіях. Ти сам відкрив цю двері, коли засумнівався в правильності мого судження. Ти це заперечуєш?


Зблідлий було Джейк знову зашарівся, знову зблід. На обличчі відбивався переляк, він хитав головою, не промовляючи ні слова. «О боги, — думав Роланд. — Як же я ненавиджу ці розмови. Вони смердять сильніше лайна мерця». Але продовжив він більш рівним, спокійним голосом:


— Ні, ти не просилася сюди. І у мене не було ні найменшого бажання позбавляти тебе дитинства. Однак ми тут, а ка стоїть осторонь і сміється. Ми повинні робити все, що хоче ка, або нам доведеться нарікати на себе.


Джейк опустив голову, з тремтінням у голосі прошепотіла:


— Я знаю.


— Ти впевнений, що Сюзанні треба все розповісти. Я, з іншого боку, не знаю, що робити... в цьому питанні визначеності у мене немає. Коли один знає, а другий — ні, другий повинен підкоритися, а перший — взяти на себе відповідальність. Ти мене розумієш, Джейк?


— Так, — прошепотів хлопчик і витер з лоба піт.


— Добре. Ми закриваємо цю тему, і я говорю спасибі тобі. Ти сильний в дотиках.


— Я тільки шкодую про це! — вирвалося у Джейка.


— Тим не менш. Ти можеш доторкнутися до неї?


— Так. Я не проникаю всередину, ні в її розум, ні в будь-якій іншій, але іноді торкаюся. Вловлюю уривки пісень, які вона згадує, думки про її квартирі в Нью-Йорку. Їй бракує цієї квартири. Одного разу вона подумала: «Як же мені хочеться прочитати новий роман Аллена Друрі, який як раз прислали з книжкового клубу». Я думаю, Аллен Друрі — відомий письменник її часу.


— Іншими словами, выхватываешь те, що лежить на поверхні.


— Так.


— Але ти можеш проникнути глибше?


— Я, напевно, можу спостерігати і як вона роздягається, — похмуро відповів Джейк, — але адже це недобре.


— У сформованих обставинах добре, Джейк. Сприймай її, як колодязь, до якого ти повинен навідуватися кожен день і діставати одне відро, щоб переконатися, що вода, як і раніше, придатна. Якщо у неї в голові виникнуть якісь зміни, я хочу про це знати. Особливо хочу знати, чи не планує вона втекти.


У Джейка округлилися очі.


— Втекти? Куди втекти?


Роланд похитав головою.


— Не знаю. Куди йде кішка перед тим, як окотиться? У прикомірок? Під ганок?


— А якщо ми всі їй розповімо і інша візьме верх? Якщо Міа втече, Роланд, і потягне за собою Сюзанну?


Роланд не відповів. Власне, саме цього він боявся, а Джейку вистачило розуму, щоб докопатися до суті.


Джейк дивився на нього. Він все зрозумів і, схоже, погодився.


— Раз в день. Не частіше.


— Частіше, якщо відчуєш зміни.


— Добре, — кивнув Джейк. — Мені це огидно, але я сам відкрив серце твого наказу. Мабуть, ти переміг.


— Це не змагання в силі рук, Джейк. Не гра.


— Знаю. — Джейк похитав головою. — У мене таке відчуття, що ти обвів мене навколо пальця, але нехай так і буде.


«Я і обвів тебе навколо пальця, — подумав Роланд. Як добре, додав він про себе, що ніхто з них поки не відчув його розгубленості. Інтуїція, яка дозволяла йому виходити з багатьох складних положень, мовчала. — Обвів... бо іншого виходу не було».


— Поки ми будемо мовчати, але розповімо їй все до приходу Волков, — уточнив Джейк. — До того, як ми будемо битися з ними. Так?


Роланд кивнув.


— А якщо спочатку нам доведеться битися з Балазаром... в іншому світі... ми скажемо їй до того, як це станеться. Так?


— Так, — кивнув Роланд. — Будь певен.


— До чого мені це огидно, — вирвалось у Джейка.


— Мені теж, — відповів Роланд.


3


Едді сидів на ґанку будинку Джеффордсов, стругав палицю, слухав якусь плутану історію діда, кивав, як він сподівався, впопад, коли у двір в'їхали Роланд і Джейк. Він тут же відклав ножа й втік зі сходинок, обертаючись на ходу гукаючи Сюзі.


Цим ранком він перебував у чудовому настрої. Страхи минулої ночі як вітром здуло, що зазвичай і буває з нашими самими моторошними нічними страхами. Страхи ці нічим не відрізняються від вампірів першого і другого типу батька Каллагэна, точно так само не виносять денного світла. По-перше, на сніданок зібралися всі діти Джеффордсов. По-друге, у хліві дійсно недорахувалися порося. Тіан спитав Едді та Сюзанну, чи не чули вони вночі якихось підозрілих звуків, і з похмурою задоволеністю кивнув, коли обидва негативно похитали головами.


— Ага. В наших краях живуть мутанти, правда, південніше. Зграї диких собак з'являються тут щоосені, два тижні тому їх бачили в Кальє Аміті. На наступній вони доберуться до нас, потім вирушать в Калью Локвуд. Мутанти, вони мовчазні. Не в сенсі спокійні — німі. Тут у них нічого немає. — Він поплескав себе по горлу. — І потім, вони, можна сказати, заплатили за порося. Я знайшов близько кліті для поросят величезного щура. Дохлу. Їй практично відірвали голову.


— Фу. — Хедда відсунула тарілку, манірно скорчив гримаску.


— Тобі б краще з'їсти цю вівсянку, міс, — гримнула на неї Залия. — Вона тебе зігріє, коли ти будеш розвішувати випрану білизну.


— Ма-ма, чому-у-у?


Едді зловив погляд Сюзанни і підморгнув їй. Вони підморгнула у відповідь, і все у них разом налагодилося. Гаразд, вона влаштувала собі нічну прогулянку. Закусила в темряві. Сховала те, що залишилося після трапези. Так, звичайно, належало вирішити питання з її вагітністю. Едді розумів, що від цього нікуди не дітися. Але чомусь не сумнівався, що все буде добре. Днем здавалася безглуздою сама думка, що Сюзанна може заподіяти шкоду дитині.


— Хайл, Роланд, Джейк.


Едді знову обернувся. На ганок вийшла Залия. Зробила реверанс. Роланд підняв капелюха, вітаючи її, повернув на місце.


— Сей, — запитав він її, — ти встанеш пліч-о-пліч з чоловіком, коли прийде час битися з Вовками, ага?


Вона зітхнула, але очей не відвела.


— Встану, стрілець.


— Ти просиш допомоги і підтримки?


Якихось особливих інтонацій в голосі Роланда не чулося, питання ставилося мимохідь, ніби між іншим, але Едді відчув, як у нього тьохнуло серце, а коли рука Сюзанни торкнулась його пальців, міцно її стиснув. Тому що Роланд поставив третє питання, ключове питання, і поставив його не найбільшому фермеру Кал'ї, не найбільшому ранчеру, не самому великому бізнесмену. Питання адресувалося дружині дрібного фермера, з забраними у вузол на потилиці каштановим волоссям, з засмаглим до чорноти особою, вылинявшем застиранном сукню. І Едді вважав, що Роланд потрапив в точку. Тому що душа Кал'ї Брін Стерджис жила в чотирьох десятках таких от маленьких ферм. Так нехай Залия Джеффордс відповість за них усіх. Чому ні?


— Я прошу і кажу спасибі тобі, — відповіла вона. — Нехай Господь Бог і Людина-Ісус благословлять тебе і тих, хто з тобою.


Роланд кивнув, ніби відповідь цей рівним рахунком нічого не значив.


— Маргарет Эйзенхарт мені дещо показала.


— Правда? — запитала Залия і посміхнулася. Тіан вийшов з-за рогу, спітнілий і втомлений, хоча було тільки дев'ять ранку. З порваною упряжжю на плечі. Побажав доброго дня Роланду і Джейку, підійшов до дружини, обійняв за талію.


— Ага, і вона розповіла нам історію про леді Орисю і Сірому Дике.


— Це гарна історія, — відгукнулася Залия.


— Гарна, — погодився Роланд. — Я не буду ходити навколо, леді-сей. Ти вийдеш на лінію вогню зі своєю тарілкою, коли проб'є година?


Очі Тіана широко розкрилися. Він вже відкрив рот, але тут же закрив його. Подивився на дружину, як людина, якій раптом відкрилася істина.


— Ага, — відповіла Залия.


Тіан кинув упряж на землю і обійняв дружину. Вона — чоловіка, міцно, потім знову повернулася до Роланду і його друзям.


Роланд посміхався. Едді просто не міг повірити своїм очам, так траплялося завжди, коли йому доводилося споглядати цей феномен.


— Добре. І ти покажеш Сюзанні, як кидати тарілку?


Залия задумливо подивилася на Сюзанну.


— Вона зможе навчитися?


— Не знаю, — відповіла Сюзанна. — Я чогось повинна навчитися, Роланд?


— Так.


— Коли, стрілок? — запитала Залия.


Роланд задумався.


— Через три або чотири дні, якщо все піде добре. Якщо у неї не буде виходити, отошлешь її до мене і візьмешся за Джейка.


Джейк аж здригнувся.


— Але думаю, у неї все вийде. Я не знаю ні одного стрільця, який з ходу не міг би оволодіти новою зброєю. І одному з нас доведеться кидати тарілки або стріляти з арбалета, тому що на чотирьох із стрілецької зброї у нас тільки два револьвери і один пістолет, які точно не підведуть. І мені подобається тарілка. Дуже подобається.


— Я тобі покажу, на що здатна, не сумнівайся, — і Залия соромливо подивилася на Сюзанну.


— А потім, через дев'ять днів, ти, Маргарет, Розалита і Сарі Адамс прийдете в будинок Старого і ми подивимося, що ви вмієте.


— У тебе є план? — запитав Тіан. Його очі горіли надією.


— До того часу буде, — відповів Роланд.


4


Вони їхали до міста четверо в ряд, неспішним кроком, але коли Східну дорогу перетнула інша, йде і на північ, і на південь, Роланд натягнув поводи.


— Тут я вас покину. — Він показав на північ, у бік пагорбів. — В двох годинах звідси знаходиться місце, яке одні називають Менні Калья, а інші — Менні Редпат, маленьке поселення всередині великого. Там я зустрічаюся з Хенчеком.


— Їх старшим, — вставив Едді.


Роланд кивнув.


— За селом Менні, ще в годині їзди, знаходяться вироблені шахти і безліч печер.


— Місце, яке ти вказував на карті близнюків Тавери? — спитала Сюзанна.


— Ні, але близько. Цікавить мене печеру вони називають Печерою двері. Ми почуємо про неї від Каллагэна цим увечері, коли він буде закінчувати свою історію.


— Ти точно знаєш чи це інтуїція? — спитала Сюзанна.


— Я дізнався про це від Хенчека. Минулої ночі він розповів мені про печеру, і про батька Каллагэне. Я можу розповісти вам, але думаю, буде краще, якщо ми почуємо всі від самого Каллагэна. У будь-якому випадку печера для нас дуже важлива.


— Через неї ми зможемо повернутися, чи не так? — подав голос Джейк. — Ти думаєш, що через неї ми зможемо повернутися в Нью-Йорк?


— І не тільки, — відповів Роланд. — Я думаю, що, маючи при собі Чорний Тринадцятий, через печеру ми зможемо потрапити куди завгодно і коли завгодно.


— У тому числі і в Темну Вежу? — спитав Едді. Він раптово осип, питання задав ледь не пошепки.


— Цього я сказати не можу, — відповів Роланд, — але впевнений, що, коли Хенчек покаже мені печеру, я, можливо, дізнаюся більше. А у вас поки буде справа в магазині Лою.


— У нас? — здивувався Джейк.


— Так. — Роланд підтягнув кошель на коліна, відкрив, порився в ньому. Дістав шкіряний мішечок з зав'язаними тасьмами, який вони побачили вперше.


— Його дав мені батько, — неуважно продовжив Роланд. — Єдине, що залишилось у мене, не рахуючи слідів часу на моєму обличчі, з тих пір як я з друзями їхав в Меджис.


Вони з побожним трепетом дивилися на мішечок, думаючи про одне й те ж: якщо стрілець говорив правду, а сумніватися в цьому не доводилося, шкіряному мішечку багато сотень років. Роланд розв'язав тасьми, заглянув в мішечок, задоволено кивнув.


— Сюзанна, підстав руки.


Вона підставила. У складені човником долоні Роланд висипав з десяток срібних монет, спустошивши мішечок.


— Едді, тепер ти.


— Роланд, я думаю, сейф порожній.


— Підставляй руки.


Едді знизав плечима, але підкорився. Роланд перевернув мішечок над його долонями, і в «човник» висипалися золоті монети, стільки ж, скільки срібних. Мішечок спорожнів.


— Джейк?


Хлопчик мовчки підставив руки. З нагрудної кишені штанів Ыш з цікавістю спостерігав за подіями. На цей раз з мішечка висипалися дорогоцінні камені. Сюзанна ахнула.


— Це всього лише гранати. — В голосі Роланда чулися извиняющиеся нотки. — Тут їх ціна невисока, але, думаю, ти зможеш купити все, що тобі захочеться.


— Круто! — Джейк широко посміхнувся. — Я кажу спасибі тобі! Велике-велике!


В їх поглядах, спрямованих на мішечок, читалося таке здивування, що Роланд посміхнувся.


— Більша частина магії, яку я знав або до якої мав доступ, канула в Лету, але, самі бачите, дещо залишилося. Як напитавшиеся водою листочки чаю, що прилипли до дна чашки.


— А в ньому ще щось залишилося? — спитав Джейк.


— Ні. Але з часом щось та й з'явиться. Тому що гроші в нього не переводяться. — Роланд прибрав стародавній мішечок в кошель, дістав кисет із тютюном, яким забезпечив його Каллагэн, скрутив самокрутку. — Зайдіть в магазин. Купите все, що забажає ваша душа. Сорочки, наприклад. Одну і мені, якщо вас не утруднить. А потім повертайтеся на ганок і сидіть там, як прийнято у місцевих жителів. Сэю Туку це не сподобається, він буде щасливий, лише побачивши ваші спини, віддалені на схід, у бік Тандерклепа, але він вас не вижене.


— Хай тільки спробує, — пробурмотів Едді і торкнувся руків'я револьвера Роланда.


— В цьому не буде потреби, — похитав головою Роланд. — Він не вийде з-за прилавка, такий звичай. Та й настрій городян утримає його.


— Вони схиляються на нашу сторону, чи не так? — спитала Сюзанна.


— Так, Сюзанна. Якби ти прямо зараз задала їм те ж питання, що я задав сей Джеффордс, вони б не відповіли, тому їх краще не питати. Але так. Вони готові боротися. Або дозволити нам битися за них. І це не можна ставити їм в докір. Наша робота — боротися за тих, кому це не під силу.


Едді вже відкрив рот, щоб переказати Роланду почуте від діда Джеффордса, але нічого не сказав. Роланд ні про що його не питав, хоча послав до Джеффордсам, щоб вони вислухали історію старого. І тут до нього дійшло, що і Сюзанна не питала. Навіть не згадала про його розмову зі старим Хейми.


— Ти поставиш Хенчеку той же питання, що задавав місіс Джеффордс? — спитав Джейк.


— Так, — відповів Роланд. — Йому задам.


— Бо знаєш, що він відповість.


Стрілець кивнув головою і знову посміхнувся. Не тією посмішкою, від якої легко на душі, а холодною, як відблиск сонця на снігу.


— Стрілець ніколи не ставить цього питання, поки не знає, якою буде відповідь. Зустрінемося в будинку батька Каллагэна за вечірньою трапезою. Якщо все піде добре, я приїду, коли сонце зайде за горизонт. Ви в порядку? Едді? Джейк? — Коротка пауза. — Сюзанна?


Всі кивнули. В тому числі і Ыш.


— Тоді до вечора. Всього вам доброго, і нехай сонце ніколи не впаде на ваших очах.


Він пришпорив коня і повернув на зарослу травою дорогу — мабуть, користувалися нею не так щоб часто, — йде на північ. Вони спостерігали за Роландом, поки він не зник з очей, так було завжди, коли він їхав і залишав їх одних, і кожен в цей момент відчував змішані почуття: страх, самотність, але і гордість.


Утрьох вони рушили до міста, намагаючись триматися ближче один до одного.


5


— Ні, ні, не можна приносити сюди цього брудного звірка-путаника, ніяк не можна! — закричав Ебен Тук з-за прилавка. Голос у нього був високий, пронизливий, ближче до жіночого, ніж до чоловічого, і сонну тишу магазину він розірвав, як дзвін розбитого скла. Його перст націлився на Ыша, який визирав з нагрудної кишені штанів. З дюжину покупців, в основному жінки, повернулися, щоб подивитися на порушника спокою.


Двоє робітників з ферми, в коричневих сорочках, брудних білих брюках і сомбреро, що стояли біля прилавка, поспішно відійшли в бік, немов чекав, що прибульці з іншого світу тут же вихоплять зброю і перетворять сея Лою в решето.


— Так, сер, — безпристрасно відповів Джейк. — Вибач. — Він вийняв Ыша з кишені, опустив на залите сонцем широке ганок біля дверей. — Почекай нас тут, малюк.


— Чекай Ыш, — відповів вухань-плутаник, і його хвіст обвився навколо задніх лап.


Джейк приєднався до своїх друзів і втрьох вони пройшли в магазин. Сюзанна вирішила, що пахне в ньому, як в магазинах Міссісіпі. Ті ж змішані запахи солонини, шкіри, прянощів, кави, молі і брехні. Біля прилавку стояла велика діжка з трохи зсунутим кришкою. Поруч на цвяху висіли щипці. З бочки йшов гострий запах маринованих огірків.


— Кредиту не буде! — все тим же пронизливим, що викликає роздратування голосом вигукнув Тук. — Я нікому не давав кредиту і нікому не дам! Правду кажу! Спасибі вам!


Сюзанна схопила Едді за руку, стиснув, закликаючи до спокою. Едді нетерпляче вирвав руку, але коли заговорив, голос його звучав так само байдуже, як і у Джейка.


— Спасибі тобі, сей Тук, ми його і не просимо. — Тут йому раптом згадалися слова Каллагэна. — Ніколи в житті.


Почувся схвальний шепіт покупців. Ніхто з них більше не робив вигляду, що цікавиться товарами. Тук почервонів. Сюзанна знову взяла Едді за руку і на цей раз, потискуючи її, посміхнулася.


Спочатку вони мовчки вибирали те, що їм потрібно, але невдовзі до них почали підходити люди, всі вони були в Павільйоні на урочистій зустрічі стрільців, віталися, питали (соромливо), як вони поживають. Всі троє відповідали, що відмінно. Вони взяли сорочки, в тому числі дві для Роланда, штани з щільної бавовняної тканини, білизна, три пари чобіт з короткими халявами, потворних, але, схоже, міцних. Джейк попросив Лою дістати з полиці пакетик з льодяниками. Той дістав, щось бурмочучи собі під ніс. А от коли Джейк захотів прикупити мішечок тютюну і пачку цигаркового паперу для Роланда, Тук відмовив з видимим задоволенням:


— Ні. Немає. Я не продаю курильну траву хлопчикам. Ніколи не продавав.


— Гарна ідея, проте, — кивнув Едді. — Впевнений, що міністерство охорони здоров'я видало б тобі похвальну грамоту. Але ти продаси тютюн і папір мені, не так, сей? Наш старший любить покурити вечерком, розмірковуючи, як допомогти тим, хто потрапив у біду.


Почулися смішки. Магазин почав заповнюватися. Не покупцями — глядачами. Тепер вони виступали перед аудиторією, і Едді нічого не мав проти. Тука в Кальє, схоже, не жалували, але дивуватися цьому не доводилося. У тому, що він — лайно, двох думок бути не могло.


— Ніколи не бачив, щоб хтось танцював каммалу краще, ніж він, — гукнув один чоловік, і інші схвально загули.


— Я кажу спасибі вам, — відповів Едді. — Обов'язково йому передам.


— І твоя леді чудово співає, — додав інший чоловік.


Сусанна зробила реверанс. Сама вона наостанок зсунув кришку з бочки і щипцями дістала величезний огірок. Едді нахилився, приглянувся до нього.


— Начебто одного разу я дістав з носа щось таке ж зелене, але точно не пам'ятаю.


— Не блазнюй, дорогий, — з посмішкою відповіла Сюзанна.


Право визначитися з остаточною ціною Едді і Джейк надали Сюзанні, що її цілком влаштувало. Тук постарався обдерти їх по максимуму, але Едді вирішив, що справа не в особистій неприязні до стрільцям — просто Тук вважав викачування грошей з покупців частиною своєї роботи (а може, і зовсім навіть покликанням). Однак йому вистачало розуму враховувати настрій конкретних клієнтів, тому що в кінці кінців він помітно зменшив свої апетити. Що не завадило йому зважити монети на спеціальних вагах, які, схоже, служили виключно для цієї мети, а також подивитися на світ гранати Джейка і відмовитися прийняти один з них (який виглядав точно так само, як і решта, на думку Едді, Джейка і Сюзани).


— Як довго ви тут пробудете? — чемно поцікавився Тук, коли покупки стали власністю стрільців, а монети і камені зникли з прилавка. Проте очі пильно поглядали на них; Едді не сумнівався, що їх відповідь в самому незабаром дійде до вух Эйзенхарта, Оуверхолсера і всіх тих, чия думка виявиться вагомим в день прийняття рішення.


— Ну, все залежить від того, що ми побачимо, — відповів Едді. — А що ми побачимо, залежить від того, що ви нам покажете, чи не так?


— Ага, — погодився Тук, дещо спантеличений відповіддю. В магазині зібралося вже чоловік п'ятдесят. Ніхто нічого не купував, все витріщалися на стрільців. Відчувалося, як наростає напруга. Едді все це подобалося. Він не знав, добре це чи погано, та все ж йому це дуже подобалося.


— А також залежить від того, що хочуть городяни, — внесла свою лепту Сюзанна.


— Я скажу тобі, що вони хочуть, коричнева! — пролунав пронизливий голос Лою. — Вони хочуть миру, щоб все було, як і завжди! Вони ж залишаться в місті після того, як ви четверо...


Сюзанна схопила великий палець Лою і вивернула його. Просмикнула це напрочуд спритно. Джейк не сумнівався, що її маневр побачили тільки два або три людини, що стояли біля самого прилавка.


— Я дозволяю вимовляти це слово старому, практично позбувся розуму, але аж ніяк не тобі. Назви мене ще раз коричневою, товстун, і я вирву у тебе мова та подотру їм твою дупу.


— Вибач мене! — прохрипів Тук. Піт градом котився по його щоках. — Вибач, прошу тебе!


— Добре. — Сюзанна відпустила палець. — А тепер ми вийдемо на ганок і трохи посидимо, бо шопінг — заняття виснажливе.


6


На ганку магазину Лою не було тотемів, що зображали зберігачів Променя, які Роланд бачив у Меджисе, але крісла-качалки стояли рядочком, не менше двох десятків. І всі три сходи охороняли лякала, поставлені з нагоди наближення свята Жнив. Вийшовши з магазину, Едді, Сюзанна і Джейк зайняли три центральних крісла. Ыш ліг біля ніг Джейка і начебто заснув, поклавши мордочку на передні лапи.


Едді кивнув у бік дверей.


— Шкода, що тут немає Детты Уокер. Вона б що-небудь поцупила у цього сучого сина.


— Думаєш, мене не намагався наслідувати її приклад? — хмикнула Сюзанна.


— Городяни виходять на ганок, — зауважив Джейк. — Думаю, вони хочуть поговорити з нами.


— Звичайно, хочуть, — кивнув Едді. — Для цього ми тут і сидимо. — Він посміхнувся, і від посмішки його красиве обличчя ще більше покращало. Прошепотів: — Зустрічайте стрільців, городяни. Кам-кам-каммала, гівнюка я покарала.


— Закрий свій брудний рот, синку, — суворо кинула Сюзанна і тут же розсміялася.


«Вони здуріли», — подумав Джейк. Але якщо він — виняток, чому теж засміявся?


7


Хенчек з Менні і Роланд з Гилеада другу половину дня проводили в тіні масивної скелі. Їли шматки холодної курки з рисом, загорнуті в тортильї, запиваючи сидром з глечика, передається один одному. Перед їжею старий промовив молитву того, кого називав Силою і Всевишнім, після чого замовк. Роланда це влаштовувало. Хенчек вже відповів позитивно на питання стрілка.


Коли вони поїли, сонце вже пішло за високі хребти. Так що і йшли вони в тіні, піднімаючись по стежці, посипаної камінням і занадто вузькою для коней, яких вони залишили в осикою гаю. Десятки маленьких ящірок розбігалися з-під ніг, багато пірнали у щілини між каменями.


Сонце зайшло, але повітря залишався гарячим. Після милі підйому Роланд вже важко дихав і раз у раз витирав банданою піт з обличчя і шиї. Хенчек ж, незважаючи на поважний вік, якщо судити за зовнішнім виглядом, десь під вісімдесят, розмірено крокував попереду. Дихання залишалося рівним, як у людини, що прогулюється парком. Свій плащ він залишив внизу, і Роланд бачив, що по чорній сорочці не розповзаються плями поту.


Вони досягли повороту стежки, і на мить перед ними відкрився чудовий вид на розташовану внизу рівнину. На заході і півночі Роланд бачив прямокутники пасовищ, з крихітними фігурками худоби. На півдні і сході поля ставали все зеленішою по мірі наближення до річки. Він бачив і Калью, і, нехай і дуже далеко на заході, кордон величезного лісу, який вони перетнули, щоб дістатися до Дуги. На цій ділянці стежки дув холодний вітер, але Роланд з радістю підставив йому обличчя, заплющив очі, вбираючи в себе запахи Кал'ї: овець, коней, пшениці, річкової води і рису, рису, рису.


Хенчек зняв крислатого, з плоскою тулією капелюх і застиг, піднявши голову і теж закривши очі, наче безмовно дякував того, хто створив всю цю красу. Вітер розвівав її довге волосся і поділив навпіл довгу, до пояса, бороду. Так вони простояли три хвилини, даючи вітру охолодити розпалені тіла. Потім Хенчек накинув капелюх і подивився на Роланда.


— Скажи мені, стрілок, світ скінчиться у вогні або в льоду?


Роланд задумався.


— Ні в тому, ні в іншому. Я гадаю, в пітьмі.


— Ти так думаєш?


— Ага.


Хенчек нічого не відповів, повернувся, щоб продовжити шлях. Роланду не кортіло дістатися до печери, але він тим не менш торкнувся руки старого. Обіцянки треба виконувати. Особливо дані жінці.


— Минулої ночі я провів у будинку однієї забула. Так ви називаєте тих, хто залишив ваш ка-тет?


— Ми говоримо про які забули, ага, — Хенчек пильно дивився на нього, — але не ка-тет. Ми знаємо це слово, але воно не наше, стрілець.


— У будь-якому випадку я...


— У будь-якому випадку ти провів ніч у «Рокинг Бі», будинку Воуна Эйзенхарта і нашої дочки, Маргарет. І вона кидала для тебе тарілку. Я не згадував про це минулої ночі під час нашої розмови, тому що знав про цьому так само, як і ти. І потім, нам і без цього було про що поговорити, чи не так? Про печери та інше.


— Було, — погодився Роланд. Він спробував приховати здивування, але, схоже, безуспішно, тому що Хенчек кивнув, а його губи, ледь видимі з-під бороди і вусів, вигнулися в легкій усмішці.


— У Менні є способи багато чого дізнатися, стрілок; завжди були.


— Ти не будеш називати мене Роландом?


— Ні.


— Вона просила передати тобі, що Маргарет з клану Червоної стежки прекрасно живе зі своїм коханим, як і раніше чудово.


Хенчек кивнув. Якщо і відчув біль, зовні нічим це не виявив, навіть поглядом.


— Вона проклята. — Ці слова він промовив тоном, яким зазвичай говорять: «Схоже, у другій половині дня може виглянути сонце».


— Ти просиш мене сказати їй про це? — спитав Роланд. Ситуація і бавила, і жахала його.


Сині очі Хенчека вицвіли від віку, але у них явно читалося подив, викликане цим питанням. Кущисті брови підвелися.


— Навіщо? Вона знає. Кожна мить, що вона провела зі своїм коханим, їй доведеться викупати в глибинах Наара. І це вона знає. Підемо, стрілець. Ще чверть колеса, і ми у мети. Але підйом буде крутим.


8


Як з'ясувалося, підйом виявився не просто крутим, а дуже крутим. Через півгодини вони підійшли до валуну, перегородившему більшу частину стежки. Хенчек першим обігнув його; чорні штани тріпало вітром, бороду відносило за плече, пальці з довгими нігтями вжимались в камінь. Валун ще зберіг тепло сонця, але крижаний вітер проймав до кісток. Роланд відчував, що підбори його чобіт висять над прірвою глибиною в добрі дві тисячі футів. Якщо б старий вирішив зіштовхнути його вниз, похід до Темної Вежі на тому й закінчився.


«Як би не так, — подумав Роланд. — Едді займе моє місце, а решта будуть йти з ним, поки не впадуть».


На іншій стороні валуна стежка обривався чорною дірою висотою дев'ять і шириною п'ять футів. Виходить з печери повітря з неприємним, огидним запахом разюче відрізнявся від вітру, обдувавшего їх на останній ділянці стежки. Разом з запахом повітря ніс з собою крики, нехай Роланд і не міг розібрати жодного слова. Людські крики.


— Ми чуємо крики тих, хто знаходиться в Нааре? — запитав він Хенчека.


На цей раз і тіні усмішки не торкнулося губ старого.


— Не жартуй з цим, — відчеканив він. — Особливо тут. У присутності вічного.


Роланд йому повірив. Обережно рушив до вічка печери, поклавши руку на руків'я револьвера, лівого, тепер він носив тільки один револьвер, тому що правою рукою стріляти не міг. Під чобітьми хрустіли камінчики.


Запах посилювався. Противний, але не отруйний. Правою рукою Роланд притискав хусточку до рота і носа. У темряві печери, на землі, він бачив кістки ящірок та інших дрібних тварин, а трохи далі — смутні обриси чогось великого — знайомі обриси.


— Будь обережний, стрілець. — Хенчек відступив убік, звільняючи Роланду дорогу, щоб той зміг, якщо захоче, увійти в печеру.


«Мої бажання тут ні при чому, — подумав Роланд. — Я повинен увійти. Може, так воно і простіше».


Проступали обриси все чіткіше. І Роланд особливо не здивувався, переконавшись, що перед ним двері, точно така ж, які він виявив на березі. Звідси і назва — Печера двері. Спрацьована з залізного дерева (а може, з дерева привидів), двері стояла в двадцяти футах від входу в печеру. Заввишки шість з половиною футів, як і двері на березі. І петлі у неї теж ні до чого не кріпилося.


«Однак вона легко повернеться на цих петлях, — подумав він. — Повернеться. Коли прийде час».


Замкової щілини не було. Ні за, ні під кришталевою ручкою. З вигравіруваним на ній трояндою. На березі Західного моря всі три двері маркувалися написами на Високому Складі: перша — «В'ЯЗЕНЬ», друга — «ПАНІ ТІНЕЙ», третя — «ТОВКАЧ». На цій намалювали чи то символи, чи ієрогліфи, то руни, ідентичні тим, що він бачив на ящику, захованому в церкві Каллагэна:


— Тут написано — «ненайденная». — Роланд подивився на Хенчека.


Старий кивнув, але, коли Роланд рушив навколо двері, ступив уперед і витягнув руку.


— Будь обережний, а то дізнаєшся, кому належать ці голоси.


Роланд побачив, про що говорив Хенчек. У восьми або дев'яти футах за дверима підлогу різко йшов вниз, під кутом в п'ятдесят, а то й шістдесят градусів. Вчепитися було не за що, немов камінь відшліфували. Десь у тридцяти футів все тонуло в темряві. А звідти линули голоси. Один раптом виділився із загального хору. Голос Габріель Дискейн.


«Роланд, ні! — вигукнула мати з темряви. — Не стріляй! Це ж я! Твоя м... — але останні слова заглушив гуркіт револьверних пострілів. Біль розпеченим цвяхом пронизав голову Роланда. Він з такою силою притиснув бандану до особи, що ледь не зламав собі ніс. Спробував розслабити м'язи руки, але вдалося йому це не відразу.


А з смердючою темряви почувся голос батька:


— З того моменту, як ти почав ходити, я знав, що ти не геній, — втомлений голос, — але до вчорашнього дня не вірив, що ти ідіот. Дозволити йому заманити себе в пастку, як корову на бійню! Боги!


Не звертай уваги. Це навіть не привиди. Я думаю, це всього лише відлуння, відбиття від стін голосів, якимось чином витягнутих з моєї голови.


Коли він обійшов двері (пам'ятаючи про прірви праворуч), вона зникла. Так що побачив він тільки силует Хенчека, вирізьблену з чорного паперу людську фігуру, поставлену на вході в печеру.


Двері є, але ти можеш бачити тільки одну сторону. Точно так само, як і в інших дверей.


— Виводить з рівноваги, чи не так? — долинув з прірви голос Уолтера. — Отступись, Роланд! Краще відступитися і померти, ніж виявити, що кімната на вершині Темної Вежі порожня.


І тут же заревів ріг Эльда, від цього звуку по шкірі Роланда побігли мурашки, волосся на потилиці стало дибки: останній бойовий клич Катберта Олгуда, коли той біг по схилу Иерихонского Пагорба назустріч смерті від рук варварів з синіми особами.


Роланд опустив руку з банданою і рушив далі. Крок, другий, третій. Кістки хрустіли під підошвами чобіт. На третьому кроці двері з'явилася знову, її торець, з стирчать з нього язичком замку. З іншого боку так само стирчали петлі. Він на мить зупинився, дивлячись на торець дверей, оцінюючи її незвичайність, як оцінював незвичайність інших дверей, на морському березі. Але там він мало що тямив, ледве живий, на грані смерті. Якщо він ледве повертав головою, двері зникала, якщо дивився прямо перед собою, з'являлася знову. Не колыхалась, не починала блимати. Або була, або її не було.


Він повернувся до фасаду тим же шляхом, поклав долоні на залізне дерево, натиснув. Відчув легку вібрацію, немов за дверима працювали потужні двигуни. З прірви Печери двері йому кричала Риа з Кооса, називала кодлом, ніколи не бачили справжнього обличчя свого батька, розповідала, як його шлюшка изорвала горло криками, горя на багатті. Роланд, не звертаючи уваги на її крики, взявся за кришталеву ручку.


— Ні, стрілець, ти не посмеешь! — в тривозі вигукнув Хенчек.


— Посмію, — відповів Роланд. І посмів, але ручка не повернулася — ні вправо, ні вліво. Він відступив від дверей.


— Але двері були відчинені, коли ти знайшов священика? — запитав він Хенчека. Вони говорили про це минулої ночі, але тепер у Роланда з'явилися нові питання.


— Ага. Коли я і Джеммин знайшли його. Ти знаєш, що ми, старики-Менні, шукаємо інші світи? Не заради скарбів, а для збагачення душі.


Роланд кивнув. Він також знав, що деякі поверталися з таких подорожей безумцями. А інші зовсім не поверталися.


— Ці пагорби мають магнетичною силою, — продовжив Хенчек. — Звідси починається багато доріг в інші світи. Ми пішли в печеру біля старих гранатових шахт і виявили там послання.


— Яке послання?


— Біля входу в печеру стояла машина. Після натискання кнопки лунав голос. Він і звелів нам прийти сюди.


— Ви знали про цю печеру і раніше?


— Ага, але до того як з'явився батько, вона називалася Печерою голосів. Тепер ти знаєш чому.


Роланд кивнув, помахом руки запропонував Хенчеку продовжити.


— Голос з машини інтонаціями і акцентом нагадував голоси членів твого ка-тету, стрілець. Він сказав, що ми повинні прийти сюди, Джеммин і я, де і знайдемо двері, людини і диво. Ось ми і прийшли.


— Хтось залишив вам інструкції, — пробурмотів Роланд. Думав він про Уолтері. Людині в чорному, снабдившем їх печивом з ельфами на обгортці, компанії «Кіблер», за словами Джейка. Уолтер був Флеггом, Флегг — Мортеном, а Мортен... Мерліном, старим чарівником з легенди? Цього Роланд не знав. — Він звернувся до вас по імені?


— Ні, так багато він не знав. Тільки назвав нас Менні.


— Яким чином хтось міг дізнатися, де потрібно залишити розмовляючу машину?


Хенчек підібгав губи.


— Чому ти думаєш, що це був чоловік? Хіба Бог не може говорити людським голосом? Може, машину залишив посланець Всевишнього?


— Боги залишають ознаки, люди — машини, — відповів Роланд. — Зрозуміло, я виходжу з власного досвіду, Па.


Хенчек різко махнув рукою, як би просячи Роланда позбавити його від лестощів.


— Багато знали, що ти і твій друг досліджуєте печеру, в якій ви знайшли розмовляючу машину?


Хенчек знизав плечима.


— Думаю, люди нас бачать. Хтось може побачити здалеку за допомогою підзорної труби або бінокля. І є ще цей механічний людина. Він багато що бачить і розповідає про побачене всім, хто готовий його слухати.


Роланд сприйняв його як відповідь ствердна. Подумав, що хтось знав про прибуття батька Каллагэна в околиці Кал'ї. Як і про те, що йому потрібна допомога.


— Двері була відкрита повністю? — спитав Роланд.


— Це питання Каллагэну, — відповів Хенчек. — Я обіцяв показати тобі печеру. І показав. По-моєму, цього достатньо.


— Він був у свідомості, коли ви його знайшли?


Хенчек завагався з відповіддю.


— Ні. Тільки щось мимрив. Як сплячий людина, якій сниться кошмар.


— Тоді він не зможе відповісти на це питання, чи не так? Хенчек, ти просив допомоги і підтримки. Просив від імені всіх своїх кланів. Тоді допоможи мені! Допоможи мені, щоб я зміг допомогти тобі!


— Я не бачу, чим це допоможе.


Може, і не допомогло б, не допомогло б у боротьбі з Вовками, страшною загрозою навислими над усією Кальей Брін Стерджис, але у Роланда були й інші турботи, в інших світах; битися йому і його ка-тету належало не тільки з вихідцями з Тандерклепа. Він стояв, дивлячись на Хенчека, поклавши руку на кришталеву ручку дверей.


— Вона була прочинена, — нарешті відповів Менні. — Так само, як і ящик. Трохи. Той, кого вони кличуть Старим, лежав обличчям вниз. Тут. — Хенчек вказав на засипаний камінчиками і кістками підлогу печери біля ніг стрілка. — Ящик стояв біля його правої руки, відкритий ось на стільки. — Хенчек розвів великий і вказівний пальці приблизно на два дюйми. — З нього долинали звуки каммен. Я чув і раніше, але такі гучні — ніколи. Від них у мене захворіли очі, покотилися сльози, а Джеммин скрикнув і рушив до дверей. Наступив на руку розпростертого на землі Старого і навіть цього не помітив.


Двері були прочинені, як і ящик, і з неї в печеру лився жахливий світ. Я багато подорожував, стрілок, побував у багатьох де і в багатьох коли я бачив інші двері і тодэш-такены, дірки в реальності, але ніколи не стикався з таким світлом. Чорним, як все в порожнечі, але в ньому виділялося щось червоне.


— Око, — уточнив стрілок.


Хенчек витріщився на нього.


— Око? Так ти кажеш?


— Думаю, що так. Чорноту, яку ти бачив, відкидав Чорний Тринадцятий. А червоне — швидше за все Око Червоного Короля.


— Хто він?


— Я не знаю. Мені лише відомо, що він знаходиться далеко на сході, в Тандерклепе або ще далі. Я вірю, що він, можливо, зберігач Темної Вежі. Може, навіть думає, що Вежа належить йому.


При згадці Роландом Темної Вежі старий, наче від жаху, закрив очі руками.


— Що сталося потім, Хенчек? Скажи мені, прошу тебе.


— Я потягнувся до Джеммину, щоб зупинити його, потім згадав, як він наступив на руку лежачого чоловіка, не помітивши цього, і відмовився від цієї думки. Подумав: «Хенчек, якщо ти це зробиш, він потягне тебе за собою». — Старий зустрівся з Роландом поглядом. — Ми подорожуємо, тобі це відомо, і рідко починаємо боятися, тому що повністю довіряємо Всевишньому. Однак я злякався цього світу і мелодії цих колокольцев. — Він помовчав. — Вони вразили мене. Я ніколи не говорив про той день.


— Навіть з батьком Каллагэном?


Хенчек кивнув.


— Він нічого не сказав вам, коли прокинувся?


— Запитав, помер він. Я відповів: якщо він помер, то ми теж мерці.


— А що сталося з Джеммином?


— Помер через два роки. — Хенчек поплескав по лівій стороні грудей. — Серце.


— Скільки років пройшло з тих пір, як ви знайшли Каллагэна?


Хенчек похитав головою.


— Стрілець, я не знаю. Бо час...


— Так, змінилося, — нетерпляче перервав його Роланд. — Але все-таки, за твоїм підрахунками.


— Більше п'яти років, тому що він побудував церкву і заповнив її забобонними дурнями, ти розумієш.


— А що зробив ти? Як врятував Джеммина?


— Впав на коліна і закрив ящик, — відповів Хенчек. — Це все, що я міг зробити. Якщо б секунду забарився — загубився в чорному світлі, всі лившемся з дверей. Він відбирав у мене всі сили... і туманил голову.


— По-іншому і бути не могло, — похмуро кинув Роланд.


— Але я діяв швидко, і як тільки кришка думали, закрилася і двері. Джеммин тарабанив по ній кулаками, вимагав і благав, щоб вона пропустила його. Потім впав, втративши свідомість. Я витягнув його з печери. Витягнув їх обох. Побувши якийсь час на свіжому повітрі, вони прийшли в себе. — Хенчек підняв руки опустив, як би кажучи: «ось Такі справи».


Роланд в останній раз спробував повернути ручку. З тим самим результатом. Але він розумів, що ситуація зміниться, якщо принести сюди Магічний кристал...


— Пора повертатися. — Він опустив руку. — Я хотів би встигнути в дім батька Каллагэна до вечері. А для цього нам потрібно швидко спуститися до коней і ще швидше скакати всю дорогу.


Хенчек кивнув. Борода у чому приховувала вираз його обличчя, але Роланд відчував, що старий відчуває полегшення, залишаючи печеру. Полегшення відчував і Роланд. Кому приємно чути звинувачують зойки матері і батька, що доносяться з прірви. Не кажучи вже про крики мертвих друзів.


— Що сталося з промовистим машиною? — спитав Роланд, коли вони рушили вниз по стежці.


Хенчек знизав плечима.


— Ти знаєш, що таке байдерейки?


«Батарейки». Роланд кивнув.


— Поки вони працювали, машина знову і знову повторювала одне і те ж повідомлення, кажучи нам, що ми повинні піти в Печеру голосів і знайти людину, двері і диво. А також пісню. Коли одного разу ми дали послухати її батькові Каллагэну, він заплакав. Ти повинен запитати його про цю пісню, вона — точно частина його історії.


Роланд знову кивнув.


— Потім байдерейки померли. — У потиску плечей Хенчека неприховане презирство до машин, до пішла світу, а може, і до першого, і другого. — Ми їх витягли. Прочитали на них: «Дюраселл». Ти знаєш, що таке «Дюраселл», стрілець?


Роланд похитав головою.


— Ми віднесли їх Енді і запитали, чи не зможе він перезарядити їх. Він засунув їх у себе, але витягнув такими ж марними. Енді сказав: нічим не можу допомогти, вибачте. Ми сказали, спасибі тобі. — Хенчек знизав плечима з тим же презирством. — Ми відкрили машини... це зробила ще одна кнопка, і з неї висунувся мову. Ось такий довжини. — Хенчек розвів руки на чотири або п'ять дюймів. — З двома дірками. Всередині було щось коричневе і блискуче, як мотузка. Батько Каллагэн назвав її «касетної плівкою».


Роланд кивнув.


— Я хочу подякувати тобі за те, що ти привів мене в печеру, Хенчек, і розповів усе, що знаєш.


— Я зробив те, що повинен, — відповів Хенчек. — А ти зробиш те, що обіцяв. Чи Не так?


Роланд з Гилеада кивнув.


— Нехай Бог визначить переможця.


— Ага, це і наші слова. Ти говориш так, ніби знаєш нас. — Він зупинився, пильно вдивився в Роланда. — Чи ти видаєш себе за того, ким називаєшся? Кожен, хто прочитав Добру книгу, знає, що таке можливо.


— Ти питаєш, не самозванець чи я? Тут, де нас ніхто не може почути? Ти повинен знати, що немає, а якщо не знаєш, то ти просто дурень.


Старий обміркував його слова, потім простягнув вузлувату руку.


— Удачі тобі, Роланд. Це гарне ім'я і благородне.


Роланд простягнув йому праву руку і, коли старий потиснув її, відчув перший укол болю там, де зовсім не хотів його відчувати.


Гаразд, не так вже й страшно. Поки болить інша рука. Не та, що ціла і неушкоджена.


— Може, на цей раз Вовки вб'ють нас усіх, — сказав Хенчек.


— Може, так і буде.


— І, однак, добре, що ми зустрілися.


— Так, добре, — кивнув стрілок.


Розділ 9


Завершення історії священика


(Ненайденная двері)


1


— Ліжка готові, — повідомила їм Розалита Мунос, коли вони повернулися в дім батька Каллагэна.


Едді так втомився, що йому здалося, ніби сказала вона щось зовсім інше: «Зараз саме час прополоти город» або «П'ятдесят чи шістдесят чоловік зібралися в церкві, щоб зустрітися з вами». Зрештою, хто говорить про ліжках в три години пополудні?


— Що? — перепитала Сюзанна. — Що ти сказала, мила? Я не розібрала.


— Ліжка готові, — повторила домоправительниця. — Ви двоє будете спати в тій же ліжка, що і раніше, а молодий сей — на ліжку батька Каллагэна. І вухань може піти з тобою, Джейк, якщо ти цього хочеш. Батько просив тобі передати. Він сказав сам, але сьогодні обходить хворих. Несе їм причастя. — Останнім вона вимовила з неприхованою гордістю.


— Ліжка, — кивнув Едді. Він все не розумів, про що, власне, мова. Озирнувся, щоб пересвідчитися, що на дворі ясний день, все ті ж три години пополудні. — Ліжка?


— Батько бачив вас в магазині, — пояснила Розалита, — і подумав, що ви захочете відпочити, поспілкувавшись з усіма цими людьми.


Едді нарешті все зрозумів. Він підозрював, що іноді в житті, напевно, стикався з добротою, та тільки, чесно кажучи, ніяк не міг згадати, хто і коли ставився до нього по-доброму.


Після того, як вони сіли в крісла-гойдалки, городяни наближалися до них дуже обережно, по одному, по двоє, далеко не всі. Але оскільки нікого не перетворили на камінь і ніхто не отримав кулі в лоб, осміліли, зав'язалася розмова, почувся сміх, так що вони все підходили й підходили. Коли струмок перетворився на потік, Едді на своїй шкурі відчув, яке це, бути публічною фігурою. Як це важко, як виснажує. Вони хотіли отримати прості відповіді на тисячу важких питань. Звідки стрілки прийшли і куди йдуть — стали лише першими. На деякі питання Едді відповідав чесно, але в основному використовував досвід політиків, які намагаються, нічого не кажучи по суті, домогтися максимальної довіри виборців. Відзначив для себе, що і його друзі дотримуються того ж принципу. Ні, зрозуміло, вони не брехали, але говорили далеко не всю правду і при цьому підкреслювали власну значущість. І кожен з їх співрозмовників хотів, щоб йому дивилися прямо в очі, а по завершенні розмови щиро бажали всього найкращого. Навіть Ыш брав участь у тій важливу місію, що випала на їхню долю: розташувати до себе городян. Його то й справа гладили, змушували говорити, поки Джейк не піднявся, не увійшов в магазин і не попросив у Ебена Лою миску з водою. Цей пан дав йому жерстяну кружку і сказав, що він може наповнити її з корита біля магазину. Городяни задавали йому питання, навіть коли він спускався зі сходів і наповнював кухоль водою. Ыш вижлуктив її насухо, і Джейк знову прогулявся до корита і назад.


Загалом, ці п'ять годин стали найважчими в життя Едді, і він подумав, що бути знаменитістю, звичайно, приємно, але дуже нелегко. Коли стрілки нарешті покинули ганок і попрямували до дому батька Каллагэна, вони поговорили практично з усіма городянами і з багатьма фермерами, ранчерами, ковбоями і найманими працівниками. Новини розходилися швидко: прибульці з іншого світу сидять на ганку магазину Лою, і якщо ти хочеш поговорити з ними, вони з тобою поговорять.


А тепер, присягаюся Богом, ця жінка... цей ангел... згадала про ліжках.


— Скільки у нас часу? — запитав він Розалиту.


— Батько повернеться через годину, — відповіла вона, — але він буде не раніше шести і за умови, що ваш старший повернеться до цього часу. Я можу розбудити вас в половині шостого. У вас буде час помитися. Піде?


— Так, — посміхнувся їй Джейк. — Я не знав, що розмови з людьми можуть бути такими нудними. Так і в горлі від них пересихає.


Розалита кивнула.


— У коморі є глечик холодної води.


— Я повинна допомогти приготувати їжу, — сказала Сюзанна і тут же солодко позіхнула.


— Мені допоможе Сарі Адамс, — відповіла Розалита, — та й потім, гарячого не буде. Так що йдіть. Відпочиньте. Ви дуже втомилися, це видно.


2


В коморі Джейк досхочу напився, потім налив воду в миску і відніс Ышу в спальню батька Каллагэна. Він відчував себе винуватим у тому, що зібрався влягтися в чуже ліжко (та ще й привів з собою вуханя-путаника), але побачив, що ковдру на вузькій ліжку Каллагэна відкинуто, подушка збита, а простирадла так і ваблять. Поставив миску на підлогу, і Ыш тут же почав пити воду. Джейк ж роздягнувся, залишившись лише в тільки що купленому білизну, ліг і заплющив очі.


«Напевно, заснути я не зможу, — подумав він. — Я ж ніколи не спав удень, навіть раніше, коли місіс Шоу називала мене Бамой».


Але хвилиною пізніше вже тихенько похрапывал, прикривши очі рукою. Ыш спав на підлозі поруч з ним, поклавши ніс на ліву лапу.


3


Едді й Сюзанна сиділи пліч-о-пліч на ліжку в спальні для гостей. Едді ніяк не міг повірити, що таке можливо: не просто поспати вдень, але поспати в цій ліжку. Розкіш, однак. Найбільше йому хотілося лягти, обійняти Сюзі так і заснути, але спочатку мав закінчити одне дільце. Яке не давало йому спокою весь день, навіть в самому розпалі бесіди з городянами.


— Сюзі, я щодо діда Тіана...


— Не хочу про це чути, — відрізала вона.


Його брови здивовано злетіли вгору. Хоча такої відповіді йому слід було очікувати.


— Ми до цього повернемося, але не зараз, — додала вона. — Я втомилася. Хочу спати. Розкажи Роланду про те, що дізнався у старого, розкажи Джейку, якщо хочеш, а мені — не треба. Поки не треба. — Вона сиділа поруч з ним, її коричневе стегно стосувалося його білого, її карі очі вдивлялися в його світло-коричневі. — Ти мене чуєш?


— Чудово чую.


— Тоді я кажу спасибі тобі, велике спасибі.


Він засміявся, обняв її, поцілував.


І незабаром вони поснули, обійнявшись. Прямокутник світла рухався по їх тілах по мірі того, як сідало сонце. Тепер воно сідало на заході, у всякому разі, у цей день. Роланд це бачив, коли їхав до будинку Старого, не поспішаючи, вивільнивши з стремен ноги, які дошкуляв біль.


4


Розалита вийшла йому назустріч.


— Хайл, Роланд... довгих днів і приємних ночей.


Він кивнув.


— І тобі в два рази більше.


— Як я зрозуміла, ти хочеш попросити деяких з нас покидати тарілки у Вовків, коли вони прийдуть у Калью.


— Хто тобі це сказав?


— Ну... нашептала одна маленька пташка.


— Зрозуміло. І що ти скажеш? Якщо я попрошу?


В усмішці вона вищирила зуби.


— Нічого в житті не доставить мені більшого задоволення. — Зуби зникли, усмішка змінилася посмішкою. — Хоча ми обидва теж могли б отримати задоволення, не чекаючи приходу Волков. Бачиш мій маленький будиночок, Роланд?


— Ага. І ти знову разотрешь мене цим чарівним маслом?


— А тебе треба розтерти?


— Ага.


— Розтерти сильно або м'яко?


— Я чув, що саме поєднання першого і другого дає найкращий ефект.


Вона обдумала його слова, розсміялася і взяла за руку.


— Пішли, поки сонце світить, а цей маленький куточок світу спить.


Він охоче пішов і віддав належне секретного джерела, обрамленому солодким мохом, який вона йому показала.


5


Каллагэн повернувся в половині шостого, приблизно в той час, коли Розалита розбудила Едді, Сюзанну і Джейка. У шість Розалита і Сарі Адамс подали вечерю на заскленому, що виходить у двір ганку-веранді, зелень, овочі і холодну курятину. Роланд і його друзі їли з апетитом, стрілок двічі наповнював тарілку. Каллагэн ж ледь доторкнувся до їжі. Засмага на його обличчі, ознака здоров'я, не міг приховати темних мішків під очима. А коли Сарі, весела, повна, але дуже рухлива жінка, поставила на стіл пиріг, негативно похитав головою.


Нарешті на столі залишилися тільки чашки і чайник. Роланд дістав кисет, запитливо подивився на Каллагэна.


— Звичайно, кури, — кивнув той, підвищив голос: — Рози, принеси яку-небудь посудину для попелу.


— Після такої їжі я готовий слухати тебе до ранку, — сказав Едді.


— Я теж, — погодився Джейк.


Каллагэн посміхнувся.


— Щодо вас, хлопці, у мене ті ж почуття. — Він налив собі кави. Розалита принесла Роланду глиняну миску. Після її відходу Старий продовжив: — Краще б я позавчора розповів мою історію до кінця. А то проворочался всю ніч, думаючи, як розповідати інше.


— Тобі стане легше, якщо я скажу, що частина твоєї історії мені вже відома? — спитав Роланд.


— Швидше ні, ніж так. Ти ходив з Хенчеком в Печеру двері, чи не так?


— Так. Він сказав, що мовець машина, яка допомогла їм знайти тебе, виконувала пісню і ти плакав, слухаючи її. Про яку пісню йде мова?


«Хтось сьогодні врятував мені життя», так. І у мене немає слів, щоб описати, до чого ж це дивно, сидіти в хатині Менні в Кальє Брін Стерджис, дивитися на темряву Тандерклепа і слухати Елтона Джона.


— Почекай, почекай, — подала голос Сюзанна. — Ти дуже вже далеко втік від нас, батько. Ми зупинилися на Сакраменто. 1981 рік, ти тільки що дізнався, що твого друга порізали так звані Брати Гітлери. — З Каллагэна вона перевела суворий погляд спочатку на Джейка, потім на Едді. — Я повинна зазначити, панове, що з того часу, як я залишила Америку, ви, схоже, не досягли особливого прогресу у мирному співіснуванні людей з різним кольором шкіри.


— Мене за це винити не можна, — відповів Джейк. — Я ще навчався в школі.


— А я наркоманил, — додав Едді.


— Добре, беру всю провину на себе, — вставив Каллагэн, і всі розсміялися.


— Закінчуй історію, — запропонував Роланд. — Може, тоді тобі вдасться виспатися.


— Може, і вдасться, — кивнув Каллагэн, з хвилину збираючись з думками. — Що я пам'ятаю про лікарні, напевно, це пам'ятають усі: запах дезінфікуючих засобів і звуки, що видаються машинами. Більшістю машин. Їх пиканье. Такі ж звуки видають тільки прилади в кабіні літака. Одного разу я запитав льотчика, що у них там пикает, і він відповів, що навігаційне обладнання. В ту ніч я, пам'ятається, думав, що в реанімаційній палаті дуже багато уваги приділяється навігації.


Коли я працював в «Домі», Роуен Магрудер не був одружений, але я подумав, що за роки моєї відсутності ситуація змінилася, тому що на стільці біля його ліжка сиділа жінка й читала книгу в обкладинці. Добре одягнена, в елегантному зеленому костюмі, колготки, туфлі на низькому каблуці. Я вважав, що готовий до зустрічі з нею. Помився, причесався і після Сакраменто не брав у рот ні краплі. Але коли ми зустрілися лицем до лиця, з'ясувалося: щодо готовності я погарячкував. Бачте, вона сиділа спиною до дверей. Я постукав у одвірок, вона повернулася і мою впевненість у собі як вітром здуло. Я відступив на крок і перехрестився. Вперше з тієї ночі, коли ми з Роуеном відвідували Люпа в такий же палаті. Можете здогадатися чому?


— Зрозуміло, — сказала Сюзанна. — Тому що всі частини картинки-пазли склалися. Вони завжди складаються. Ми це бачимо знову і знову. Просто не знаємо, яка з себе картинка.


— Чи не можемо її осягнути, — додав Едді.


Каллагэн кивнув.


— Переді мною сидів Роуен, тільки з грудьми і довгими світлими волоссям. Його сестра-близнюк. І вона розсміялася. Запитала, не побачив я примари. Я відчував... що знову зісковзнув в один з інших світів, такий же, як реальний світ, якщо є таке поняття, але не зовсім. У мене виникло непереборне бажання дістати гаманець і подивитися, хто зображений на банкнотах. І мова йшла не тільки про зовнішній схожості. Сюрреаличность додавав і її сміх. Жінка сиділа біля ліжка чоловіка з його особою, якщо допустити, що під пов'язками залишилося щось від особи, і сміялася його сміхом.


— Ласкаво просимо в палату 19, — хмикнув Едді.


— Не зрозумів?


— Я тільки хотів сказати, що це почуття мені знайоме, Дон. Нам всім знайоме. Продовжуй.


— Я представився, запитав, чи можу увійти в палату. І коли питав, думав про Барлоу, вампіра. Думав: «У перший раз ти повинен їх запросити. Це потім вони приходять і йдуть, коли їм заманеться». Вона відповіла, що так, звичайно, я можу увійти. Сказала, що прилетіла з Чикаго, щоб побути з ним в його останні години». Потім приємним голосом додала: «Я відразу зрозуміла, хто ви. По шраму на вашій руці. У своїх листах Роуен писав, що ви, на його глибоке переконання, в іншому житті були священнослужителем. Він весь час говорив про інше життя людей, маючи на увазі той час, коли вони ще не пили, не вживали наркотики, залишалися в здоровому глузді. Цей іншого життя був теслею. Та — моделлю. Щодо вас він не помилився?» Все тим же приємним голосом. Немов жінка, беседующая з випадковим знайомим на коктейль-парті. А поруч на ліжку лежав Роуен, з обличчям, схованим під бинтами. Якби він був у сонцезахисних окулярах, то виглядав би точнісінько як Клод Рейнс в «Людину-невидимку».


Я увійшов, сказав, що колись був священнослужителем, так, але все це залишилося в далекому минулому. Вона простягнула руку. Я простягнув руку. Бо, бачте, подумав...


6


Він простягає руку, тому що припускає, що вона хоче її потиснути. Його вводить в оману доброзичливий голос. Він і уявити собі не може, що насправді Ровена Магрудер Роулінгс піднімає руку, а не простягає. Спочатку він навіть не усвідомлює, що йому вліпили ляпаса, та таку міцну, що в лівому вусі дзвенить, а ліве око слезится; йому здається, що відчуття тепла в лівій щоці — алергічна реакція, а може, і результат стресового стану. А потім Ровена насувається на нього, і по обличчю течуть сльози.


— Підійди і подивись на нього, — каже вона. — І знаєш, що ти побачиш? Інше життя мого брата! Єдину, яка у нього залишилася! Підійди ближче і подивись уважно. Вони вирізали йому очі, вони вирізали йому щоку, так що крізь неї видно зуби! У поліції мені показували фотографії. Не хотіли показувати, але я наполягла. Вони продірявили йому серце, але, як я розумію, цю дірку лікарі зашили. Підвела печінку. Вони продірявили і її, і він помирає.


— Міс Магрудер, я...


— Я — місіс Роулінгс, — повідомляє вона йому, — хоча це не має зовсім ніякого значення. Підійди. Придивися. Подивися, що ви з ним зробили.


— Я був у Каліфорнії... Прочитав в газеті...


— Я в цьому не сумніваюся. Не сумніваюся. Але ти — єдиний, до кого я можу дістатися, розумієш? Єдиний з тих, хто був близький до нього. Інший його приятель помер від хвороби гомосексуалістів, а інших тут немає. Вони жеруть халявну їжу в його нічліжці або обговорюють те, що сталося, на своїх зборах. Які почуття викликає у них те, що трапилося. Що ж, преподобний Каллагэн... або батько Каллагэн? Я бачила, як ти перехрестився... Так от, дозволь сказати тобі, що я відчуваю. Від усього цього я... в ЛЮТІ. — Вона говорить приємним голосом, але, коли він відкриває рот, щоб відповісти, притискає палець до його губ з такою силою, що він здається. Хай виговориться, чому ні? Пройшли роки з тих пір, як він востаннє слухав сповідь, але деякі навички зберігаються на все життя. Вмієш ти, наприклад, кататися на велосипеді, так і в будь-який момент сядеш і поїдеш.


[53]— Він з відзнакою закінчив Нью-Йоркський університет. Ти це знав? У 1949 р. зайняв друге місце на поетичному конкурсі, який щорічно проводить Белойтский коледж, ти це знав? Студентом передостаннього курсу! Він написав роман... прекрасний роман... досі лежить у мене на горищі в пилу.


Каллагэн відчуває, як тепла роса осідає на його обличчі.


— Я просила його... ні, благала... продовжувати писати, а він сміявся наді мною, кажучи, що нічого у нього не вийде. «Нехай пишуть мейлеры, о'хари, ірвині шоу, ті, хто вміє це робити, — заявив він мені. — Я ж має намір стати містером Чіпсів[54]. Буду сидіти в кабінеті у вежі зі слонової кістки і попыхивать трубочкою».


Я проти цього не заперечувала, але він взяв активну участь у роботі товариства «Анонімні алкоголіки», а вже звідти залишався один крок до управління нічліжкою. І спілкування зі своїми друзями. Такими, як ти.


Каллагэн здивований. Він ніколи не чув, щоб слово «друзі» вимовлялось з таким презирством.


— Але де вони зараз, коли він тут і швидко йде до дна? — запитує його Ровена Магрудер Роулінгс. — Гм-м? Де всі ці люди, про яких він дбав, всі ці репортери, називали його генієм? Де Джейн Поул? Вона брала в нього інтерв'ю в теле-шоу «Сегодня», чи знаєш. Двічі! Де ця клята мати Тереза? Він написав в одному зі своїх листів, що вони називали її «маленька свята», коли вона приходила в «Будинок». Що ж, зараз йому б не завадила допомогу святої, моєму братові свята вкрай необхідна, хай би зцілила його накладенням рук, але де ж вона, чорт би її побрал?


Сльози котяться по її щоках. Груди піднімається і опускається. Вона прекрасна і огидна. У Каллагэна вона викликає асоціацію з Шивою, індійським богом — винищувачем демонів, зображення якого він одного разу бачив. «Рук, правда, малувато», — думає він і з працею пригнічує бажання розреготатися.


— Їх тут немає. Тут тільки ти і я, так? І він? Він міг би отримати Нобелівську премію з літератури. Чи тридцять років щорічно навчати по чотириста студентів. Міг би доторкнутися до дванадцяти тисяч умів. А замість цього він лежить на лікарняному ліжку з порізаним особою, і їм довелося збирати пожертви на його грьобаній нічліжці, щоб оплатити його перебування в лікарні, його домовину, його похорон.


Ровена дивиться на нього, особа щире й усміхнене, щоки блищать від сліз.


— В його попередній іншого життя, батько Каллагэн, він був Вуличним Ангелом. Але це його остання інше життя. Розкішне життя, чи не так? Я йду вниз, в кафетерій, випити чашечку кави і з'їсти пончик. Там я пробуду хвилин десять. Цього часу цілком вистачить для завершення вашого візиту. Надайте мені послугу, йдіть звідси до мого повернення. Мене нудить від вас і всіх інших його доброзичливців.


Вона йде. Її підбори стукають у коридорі. І лише коли цей стукіт повністю перекриває пиканье машин, він розуміє, що тремтить всім тілом. Він не думає, що це початок нападу білої гарячки, але, бачить Бог, відчуття схожі.


І коли з-під бинтів лунає голос Роуена, Каллагэн з величезним трудом пригнічує крик. Слова звучать приглушено, але він розбирає їх без праці.


— Цю маленьку проповідь вона прочитала сьогодні вісім разів, але нікому не сказала, що в Белойте я зайняв друге місце тільки тому, що в конкурсі брали участь всього п'ять чоловік. Напевно, війна у багатьох відбила охоту писати вірші. Як поживаєш, Дон?


Слова змащені, голос хрипкий, але це Роуен, все точно. Каллагэн підходить, бере його руки, що безсило лежать на ковдрі, в свої. І вони стискають їх з несподіваною силою.


— Що ж стосується роману... з мене вийшов би третьосортний Джеймс Джонс[55], і це погано.


— Як ти, Роуен? — запитує Каллагэн. Тепер він плаче. Кімната пливе перед очима.


— Сам бачиш, паршиво, — доноситься з-під бинтів. — Спасибі, що прийшов.


— Дрібниці, — відповідає Каллагэн. — Чим я можу допомогти, Роуен? Що треба зробити?


— Ти можеш триматися подалі від «Дому», — говорить Роуен. Голос його слабшає, але руки як і раніше міцно стискають руки Каллагэна. — Я їх не цікавив. Вони шукали тебе. Ти мене розумієш, Дон? Вони шукали тебе. Раз по Раз запитували, де ти, і в кінці я б їм сказав, якщо б знав, повір мені. Але я не знав.


Пиканье однієї з машин частішає, і Каллагэн розуміє — це тривожний знак. Знати він цього не може, але як-то відчуває.


— Роуен... у них були червоні очі? Вони носили... як сказати... довгі плащі? Начебто шинелей? Вони приїхали у великому автомобілі?


— Ні, — шепоче Роуен. — Їм вже за тридцять, але одягаються вони, як підлітки. І виглядають, як підлітки. Ці хлопці будуть виглядати підлітками ще років двадцять, якщо так довго проживуть, а потім відразу в один день перетворяться в людей похилого віку.


Каллагэн думає: «Двоє вуличних відморозків. Так він їх характеризує?» Виходить, що так, але ж це нічого не означає. Слуги закону могли найняти Братів Гітлерів для цієї роботи. Це логічно. Навіть у газетній замітці вказувалося, що Роуен Магрудер не схожий на їх типові жертви.


— Тримайся подалі від «Дому», — шепоче Роуен і, перш ніж Каллагэн встигає йому це пообіцяти, машини піднімають тривогу. На мить руки Роуена напружуються, і Каллагэн відчуває в них ту силу, ту шалену енергію, яка дозволяла тримати двері «Вдома» відкритими, навіть коли повністю порожніли банківські рахунки, енергію, що спонукала людей, які могли зробити те, що не вдавалося самому Рована Магрудеру.


І тут палата починає заповнюватися медсестрами, з'являється доктор з суворим обличчям, вимагає карту пацієнта, і незабаром має повернутися сестра-близнюк Ровена, на цей раз вивергаючи вогонь. Каллагэн вирішує, що пора покидати цей маленький божевільний будинок, так і божевільний будинок побільше, який зветься Нью-Йорк. Схоже, слуги закону, як і раніше, цікавляться ним, дуже навіть цікавляться, а якщо у них є оперативна база, розташована то вона швидше за все тут, у Місті розваг[56], США. Отже, повернення на Західне узбережжя — блискуча ідея. Він не може купити ще один квиток на літак, але у нього достатньо грошей, щоб оплатити проїзд на «Великої сірої собаці». І для нього ця поїздка не буде першою. Ще одна подорож на захід, чому ні? З дивовижною ясністю бачить себе в автобусі, на сидіння 29-С. Повна, нерозкрита пачка сигарет в нагрудній кишені. Повна, непочата пляшка «Ерлі таймс»[57] у паперовому пакеті. Новий, тільки що знятий з книжкової полиці роман Джона Д. Макдональда на колінах. Може, він вже буде на іншій стороні Гудзона і проїде Форт-Лі, закінчуючи першу главу і смакуючи другий стаканчик віскі, коли вони відключать всі машини в палаті 577 і його давній друг піде в темряву, назустріч тому, що чекає там на всіх нас.


7


— П'ятсот сімдесят сім, — повторив Едді.


— Дев'ятнадцять, — підрахував Джейк.


— Вибачте? — перепитав Каллагэн.


— П'ять, сім і сім, — пояснила Сюзанна. — Склади їх і отримаєш дев'ятнадцять.


— Це щось означає?


— Якщо скласти їх разом, вийде мати, слово, вбирающее у собі цілий світ. У всякому разі, для мене, — посміхнувся Едді.


Сюзанна його проігнорувала.


— Ми не знаємо. Але ти не виїхав з Нью-Йорка, чи не так? Якщо б поїхав, залишився б без цього. — Вона вказала на шрам на лобі.


— Та ні, поїхав, — відповів Каллагэн. — Тільки не так скоро, як збирався. З лікарні я вийшов з наміром прямо піти на автовокзал і взяти квиток на сороковий автобус.


— Це ще що? — спитав Джейк.


— На сленгу волоцюг це автобус, який їде далі інших. Якщо ти купив квиток до Фербанкса, штату Аляска, значить, ти їдеш на сороковому автобусі.


— Тут це буде дев'ятнадцятий автобус, — усміхнувся Едді.


— Йдучи по вулиці, я згадував час, проведений в нічліжці. Кумедні випадки, коли кілька наших клієнтів влаштували для інших циркову виставу. Страшні випадки на кшталт того, що стався перед обідом, коли один хлопець сказав іншому: «Джеррі, перестань колупати в носі, мене від цього нудить», — а Джеррі вихопив ніж і, перш ніж хтось із нас встиг зміркувати, що до чого, полоснув його по горлу. Люп закричав, всі перелякалися, кров била в усі сторони, бідоласі зачепило то сонну артерію, то яремну вену, і тут з сортиру вибіг Роуен, підтримуючи однією рукою штани, з рулоном туалетного паперу у другій. І знаєте, що він зробив?


— Скористався папером.


Каллагэн посміхнувся. І зразу помолодшав.


— Точно, скористався. Притиснув цілий рулон до місця, звідки текла кров, і велів Люпу подзвонити по 211, тоді «швидку допомогу» викликали за цим номером. Я стояв, спостерігаючи, як біла туалетний папір стає червоною і як почервоніння по торцю захоплює все нові і нові шари, підбираючись до внутрішнього картонного кільцю. І тут Роуен сказав: «Вважайте, що це найбільший у світі поріз при голінні», — і ми почали сміятися. Сміялися, поки з очей не бризнули сльози.


Я багато чого згадав, будьте впевнені. Хорошого, поганого, жахливого. Я пам'ятаю, нехай і смутно, що зайшов в якийсь магазинчик, вийшов звідти з паперовим пакетом з двома банками «Бада»[58]. Випив одну банку і пішов далі. Куди йду, що не думав, у всякому разі, на свідомому рівні, але мої ноги, повинно бути, самі вибирали дорогу, тому що, зупинившись і озирнувшись, побачив, що стою перед ресторанчик, куди ми іноді заходили повечеряти, якщо були при грошах. На розі Другої авеню і П'ятдесят другий вулиці.


— «Чав-Чав», — уточнив Джейк.


Каллагэн з подивом витріщився на нього, потім повернувся до Роланду.


— Стрілець, твої хлопці починають мене лякати.


Роланд нетерпляче крутнув пальцями, мовляв, продовжуй.


— Я вирішив зайти і з'їсти гамбургер, в пам'ять про колишні часи. І поки їла гамбургер, зрозумів, що не хочу залишати Нью-Йорка, не заглянувши у вікно «Вдома», не побачивши нічліжки. В кінці кінців я міг постояти на іншій стороні вулиці, як стояв після смерті Люпа. Чому ні? Тоді мене ніхто не чіпав. Ні вампіри, ані слуги закону. — Каллагэн подивився на своїх слухачів. — Я не можу сказати вам, повірив я в це, але тепер мені здається, що я вирішив пограти зі смертю в кішки-мишки. Можу багато чого згадати про ту ніч, що відчував, говорив, думав, але не це.


У будь-якому випадку до «Будинку» я не добрався. Розплатившись, пішов по Другій авеню. «Дім» знаходився на розі Першої авеню і Сорок сьомої вулиці, але я не хотів проходити повз будівлі. Тому вирішив вийти на Першу авеню за Сорок шостий вулиці і перейти на іншу сторону.


— Чому не за Сорок восьмий? — спитав Едді. — Ти міг би вийти на Першу авеню за Сорок восьмий, це було б швидше. Тобі не довелося б обходити цілий квартал.


Каллагэн обдумав питання, похитав головою.


— Якщо на те була причина, я її не пам'ятаю.


— Причина була, — кивнула Сюзанна. — Ти хотів пройти повз пустиря.


— Чому мені раптом...


— З тієї ж причини, яка викликає у людей бажання пройти повз пекарні, звідки пахне свіжим хлібом, — пояснив Едді. — Це просто приємно, нічого більше.


На обличчі Каллагэна читався сумнів, але сперечатися він не став, просто знизав плечима.


— Якщо ти в цьому впевнений...


— Впевнений, сей.


— Загалом, я йшов, потягував пиво і вже добрався до перехрестя Другій авеню і Сорок шостий вулиці...


— Що там було? — перервав його Джейк. — Що ти побачив на розі Другої авеню і Сорок шостий?


— Я не... — почав Каллагэн і замовк. — Паркан, — відповів він на питання Джейка. — Високий паркан. Десять, може, дванадцять футів.


— Не той, через який ми перелазили. — Едді повернувся до Роланду. — Якщо тільки він не підріс футів на п'ять.


— На ньому ще висів якийсь щит, — продовжив Каллагэн. — Я це пам'ятаю. Великий щит з міським виглядом. Розгледіти мені не вдалося, тому що ліхтарі на розі не горіли. І ось тут я відчув: щось не так. В голові задзвеніли сигнали тривоги. Якщо хочете знати, дуже схожі на ті, що змусили медсестер і лікарів збігтися в палату Магрудера. Якийсь час я не міг збагнути, де перебуваю. У мене В голові запаморочилось. І одночасно я думав...


8


І одночасно він думає: «Все в порядку, просто не горять кілька ліхтарів, якби тут були вампіри або слуги закону, ти б почув колокольца і відчув запахи підгорілого цибулі і гарячого металу». Але при цьому вирішує, що з цього району треба піти, і негайно. Чути колокольца чи ні, його нерви напружені до межі, їх закінчення буквально іскряться від тривоги.


Він повертається і бачить за спиною двох чоловіків. У перші кілька секунд вони настільки вражені його різким маневром, що він, напевно, встиг би проскочити між ними і помчати по Другій авеню, в тому напрямку, звідки прийшов. Але він теж здивований, тому ці секунди вони стоять, витріщаючись один на одного.


Перед ним Брати Гітлери, великий і маленький. Останній не вище п'яти футів і двох дюймів. На ньому сорочка з «шамбр» і чорні слакси. На голові бейсболка, повернена козирком назад. Очі в нього чорні, як краплі бітуму, обличчя в прищах. Каллагэн миттєво присвоює йому ім'я Ленні. Великий зростанням шість футів і шість дюймів, в фуфайці «Янкі», синіх джинсах і кросівках. У нього пшеничні вуса. І рюкзак, який чомусь він носить на животі. Каллагэн нарікає його Джорджем.


Каллагэн повертається, щоб кинутися вниз по Другій авеню, у разі, якщо загориться зелене світло. Якщо ні, то є можливість побігти за Сорок шостий вулиці, до будівлі ООН, готелю «Плаза», пірнути у вестибюль...


Здоровань, Джордж, хапає його за комір сорочки, тягне до себе. Тканина рветься, але, на жаль, комір відривається не повністю, так що втекти Каллагэну не вдається.


— Ні, тобі не піти, док, — каже коротун. — Не піти, — підскакує до нього, швидкий, як тарган, і, перш ніж Каллагэн розуміє, що задумав Ленні, той суне руку їй між ніг, вистачає яйця і стискає з усієї сили. Біль миттєва, нестерпна, величезна. Б'є навідліг, як удар свинцевої труби.


— Подобається, опікуни ніггерів? — запитує Ленні, і в його голосі чується щира турбота, він ніби каже: «Нам це дуже важливо знати». Потім смикає яйця на себе і інтенсивність болю потроюється. В нижню частину живота немов вгризаються іржаві зуби величезною пилки, і Каллагэн думає: «Він їх зараз відірве. Він вже перетворив їх в желе, а тепер збирається відірвати. Утримує їх лише тонкий мішечок зі шкіри, і він збирається...»


Він починає кричати, і Джордж накриває його рот рукою. «Припини! — гаркає він своєму напарнику. — Ми на грьобаній вулиці чи ти забув?»


І хоч біль їсть його живцем, Каллагэн продовжує аналізувати ситуацію: Джордж — головний Брат Гітлер, не Ленні. Джордж — розумний Брат Гітлер. Стейнбек, звичайно ж, поміняв би їх місцями.


І тут, праворуч, чути гудіння. Яке починає наростати. Спочатку він думає, що це колокольца, але немає, гудіння дуже приємне. І сильне. Джордж і Ленні відчувають його. Їм воно не подобається.


— Що це? — запитує Ленні. — Ти щось чуєш?


— Не знаю. Давай відведемо його в наше місце. І тримай руки подалі від його яєць. Потім зможеш смикати за них скільки захочеш, а поки тільки допомагай мені.


Вони постають у нього з боків і ведуть по Другій авеню. Високий дощаний паркан пропливає праворуч. Приємне, потужне гудіння доноситься з-за нього. «Якщо я зможу перелізти через паркан, зі мною все буде в порядку», — думає Каллагэн. Там знаходиться щось могутнє і добре. Вони не зважаться наблизитися до нього.


Може, й так, але він сумнівається, що зумів би видертися на паркан заввишки десять футів, навіть якщо б його яйця не розсилали по всьому тілу імпульси болю, навіть якщо б він не відчував, що вони роздуваються величезні кулі. І тут його голова нахиляється вперед, і він выблевывает гарячу суміш наполовину переваренного обіду на свої сорочку і штани. Відчуває, як блювотина, проникаючи крізь матерію, добирається до шкіри, тепла, як тільки що выссанная сеча.


Дві молоді пари — одна компанія — йдуть назустріч. Хлопці здорові, вони можуть розмазати Ленні по тротуару, і, можливо, удвох впораються і з Джорджем, а зараз на їхніх обличчях читається тільки огиду: їм хочеться як можна швидше відвести своїх дівчат від облевавшегося Каллагэна.


— Він трохи перебрав, — говорить Джордж, співчутливо посміхаючись, — ось його і вивернуло. Іноді таке трапляється навіть з кращими з нас.


«Вони — Брати Гітлери! — намагається крикнути Каллагэн. — Ці двоє — Брати Гітлери! Вони вбили мого друга і тепер збираються вбити мене! Викличте поліцію!» Але з губ не зривається ні слова, хіба що якісь нечленороздільні звуки, — і обидві пари проходять повз. А Джордж і Ленні тягнуть його по Другій авеню, в кварталі між Сорок Сорок шостий і сьомий вулицями. Його ноги ледь торкаються тротуару. Його «швейцарський гамбургер» з ресторану «Чав-Чав» парує на сорочці. Господи, він вловлює навіть запах гірчиці, якій намазав гамбургер.


— Дай мені глянути на його руку, — говорить Джордж, коли вони наближаються до перехрестя, і коли Ленні вистачає ліву руку Каллагэна, додає: — Ні, придурок, на іншу.


Ленні піднімає його праву руку. Каллагэн не може зупинити його, навіть якщо б і спробував. Нижня частина живота наповнена гарячим вологим цементом. Шлунок тим часом піднявся до самого горла і тремтить, як якийсь маленький переляканий звірок.


Джордж дивиться на шрам на правій руці Каллагэна і киває.


— Так, це він, так. Але переконатися ніколи не шкідливо. А ну, ворушись, перебирай ногами. Швидко, швидко.


Дійшовши до Сорок сьомої вулиці, вони повертають до Першої авеню. Далеко попереду пляма яскравого білого світла: «Будинок». Видно навіть кілька фігур з пониклими плечима; чоловіки стоять на розі, курять і про щось говорять. «Я, можливо, навіть знаю деяких з них, — думає він. — Чорт, напевно знаю».


Але до «Вдома» вони не доходять. Отшагав лише чверть кварталу між Другою і Першою авеню, Джордж тягне його в дверну арку порожнього магазина з написом в обох вітринах: «ПРОДАЄТЬСЯ АБО ЗДАЄТЬСЯ В ОРЕНДУ». Ленні кружляє навколо них, як тявкающий тер'єр навколо двох повільно бредуть корів.


— Я збираюся тобою зайнятися, опікуни ніггерів, — наспівує він. — Ми розібралися з тисячами таких, як ти, розберемося з мільйоном, поріжемо всіх ніггерів та їх піклувальників, це з пісні, яку я пишу пісні, яка називається «УБИЙ ВСІХ ЛЮБЛЯЧИХ НІГГЕРІВ ПИДОРІВ». Я збираюся послати її Мерлю Хаггард, він — найкращий, він сказав, що усіх хіпі треба втопити в їх власному лайні, відішлю цього гребаному Мерлю, напишу йому, що у мене є «мустанг 380» та «люгер» Германа Герінга, ти це знаєш, опікуни ніггерів?


— Заткнися, маленький мудозвон, — говорить Джордж, але по-доброму, дістає з кишені кільце з ключами, знаходить потрібний, вставляє в замкову щілину, повертає. Каллагэн думає: «Для нього Ленні — радіо, яке постійно грає в авторемонтної майстерні або на кухні ресторану швидкого обслуговування, він і не чує слів, це всього лише звичний шумовий фон».


— Так, Норт, — погоджується Ленні і продовжує: — Гребаной «люгер» паршивого Герінга, все так, і я можу відстрелити з нього твої гребаные яйця, тому що ми знаємо правду, знаємо, на що перетворюють країну такі дбайливці ніггерів, як ти, правда, Норт?


— Я ж попереджав, жодних імен, — бурчить Джордж-Норт, але засудження в голосі немає і Каллагэн знає чому: він ніколи не зможе назвати ці імена поліції, якщо все піде за планом цих садистів.


— Вибач, Норт, але саме ви, гребаные піклувальники негрів, саме ви, гребаные єврейські інтелектуали, поганите нашу країну, от я і хочу, щоб ти думав про це, коли я буду витягувати твої гребаные яйця з твоєї грьобаній мошон...


— Слухай, угомонись! — все так само добродушно просить здоровань.


Двері відчиняються. Джордж-Норт заштовхує Каллагэна в порожній магазин. Всередині пахне відбілювачем, милом, крохмалем. З двох стін стирчать дроти і труби. Він бачить на стіні більш чисті прямокутники, мабуть, там стояли пральні машини і сушарки. Розуміє, що тут був магазин, а пральня. На підлозі напис, яку він ледь розбирає в напівтемряві «ПРАЛЬНЯ «БУХТА ЧЕРЕПАХИ». ВИ ПЕРЕТЕ АБО МИ СТИРАЄМО, ВСЕ ОДНО БІЛИЗНА БУДЕ ЧИСТИМ!»


«Білизна буде чистим», — повторює про себе Каллагэн і повертається до них. Не дивується, побачивши, що Джордж-Норт націлив на нього пістолет. Не «люгер» Германа Герінга, швидше дешевка 32-го калібру, яку можна купити в якомусь барі, але Каллагэн впевнений, що стріляти він стріляє. Джордж-Норт відкриває висить на животі рюкзак, не відриваючи очей від Каллагэна, він робив це і раніше, вони обидва робили, вони — досвідчені вовки, за якими тягнеться довгий кривавий слід, і дістає звідти кільце широкої ізоляційної стрічки. Каллагэн згадує, як Люп якось сказав, що без ізоляційної стрічки Америка не простягне й тижня. «Секретна зброя», — так він її називав. Джордж-Норт передає стрічку Ленні, той бере її і підскакує до Каллагэну все з тією ж тараканьей швидкістю.


— Руки за спину, опікуни ніггерів, — наказує Ленні.


Руки Каллагэна досі висять, як батоги.


Джордж-Норт трохи опускає пістолет.


— Роби, що тобі кажуть, святоша, а не отримаєш кулю в живіт. Буде дуже боляче, це я тобі обіцяю.


Каллагэн підпорядковується. У нього немає вибору. Ленні шастає йому за спину.


— Зведи їх разом, опікуни ніггерів, — каже Ленні. — Чи ти не знаєш, як це робиться? Чи ти не дивишся кіно? — і сміється, як божевільний.


Каллагэн зводить зап'ястя. Чується огидний скрегіт, це Ленні відшкрябує кінець ізоляційної стрічки і починає огортати руки Каллагэна. Він стоїть, вдихаючи запахи мила, відбілювача і легкий аромат пом'якшувача для тканини.


— Хто вас найняв? — запитує він Джорджа-Норта. — Слуги закону?


Джордж-Норт не відповідає, але Каллагэну здається, що він побачив, як сіпнулися його очі. Повз темні вітрин магазину, підкоряючись сигналам світлофора, проїжджають автомобілі, поспішають рідкісні пішоходи. Що буде, якщо він закричить? Відповідь йому відомий, чи не так? Біблія каже, що священик і левіт пройшли повз пораненого людини і не почули його криків, «самарянин же один... побачивши його, змилосердився»[59]. Каллагэну потрібен добрий самарянин, та тільки в Нью-Йорку вони в дефіциті.


— У них червоні очі, Норт?


Очі Норта знову сіпаються, але стовбур його пістолета націлений на живіт Каллагэна і рука тверда.


— Вони їздять на великих гарних автомобілях? Їздять, чи не так? І скільки, ти думаєш, дадуть за своє життя і за життя цієї шибздика, як тільки...


Ленні знову хапає його за яйця, стискає, викручує, тягне вниз. Каллагэн кричить, світ перед очима сіріє. Сила йде з ніг, коліна підгинаються.


— ВІН ПАДАЄ! — радісно волає Ленні. — Мо-Хам-м-А мед-чи ПАДАЄ! ВЕЛИКА БІЛА НАДІЯ ВИБИВАЄ ДУХ ІЗ ЦЬОГО КРИКЛИВОГО НІГГЕРА І ЗБИВАЄ З НІГ! Я ПРОСТО НЕ ВІРЮ СВОЇМ ОЧАМ! — Він імітує Говарда Коселла і до того добре імітує, що Каллагэну, незважаючи на страшний біль, хочеться розсміятися. Він знову чує неприємний скрегіт, і тепер йому пов'язують щиколотки.


З кута Джордж-Норт приносить ще один рюкзак. Відкидає клапан, відкриває, виймає «Полароїд». Нахиляється над Каллагэном, і раптово світ сяє яскравою спалахом. Каллагэн на кілька миттєвостей сліпне, потім бачить перед собою синій куля. З кулі доноситься голос Джорджа-Норта:


— Нагадай, що я повинен сфотографувати його і потім. Вони хотіли отримати обидва знімка.


— Так, Норт, так! — Голос маленького вібрує від збудження, і Каллагэн розуміє, що справжні страждання тільки починаються. Він згадує пісню Ділана «Скоро піде сильний дощ і думає: «Ця більшою мірою відповідає тому, що відбувається зі мною. Більшою, ніж «Хтось сьогодні врятував мені життя».


Його огорнув запах часнику і томатів. Хтось обідав в італійському ресторані, можливо, якраз в той момент він, Каллагэн, отримав по фізіономії в лікарняній палаті. З туману запахів з'являється силует чоловічої фігури. Здоровань. «Хто нас найняв — не твоє собаче діло, — говорить Джордж-Норт. — Головне, що нас найняли, а для всіх, хто потім тебе згадає, ти — ще один вболівальник ніггерів, такий же, як цей Магрудер: от Брати Гітлери з тобою і розібралися. По великій частині ми працюємо за ідею, але іноді й за долар, як будь-добропорядний американець. — Він робить паузу, потім каже: — У Квінс ми — знаменитості, знаєш».


— А пішли ви на хер, — каже Каллагэн, і тут же права сторона його особи вибухає болем. Ленні б'є його з кованим черевиком миском і ламає щелепу, як потім з'ясовується, в чотирьох місцях.


— Дивно таке чути. — Голос Ленні доноситься з всесвіту безумства, де Бог, безсумнівно, помер і лежить, розкладаючись на небесному підлозі. — Дивно таке чути від святоші. — Тут інтонація голосу змінюється, він стає більш пронизливим, як у примхливої дитини, що вимагає чергову іграшку. — Дозволь мені, Норт. Будь ласка, дозволь. Я хочу все зробити сам!


— І не мрій, — відповідає Джордж-Норт. — Свастики на лобі ріжу я, ти завжди портачишь. Потім, якщо хочеш, можеш вирізати їх у нього на руках, йде?


— Він же пов'язаний! І руки у нього в цій грьобаній...


— Після його смерті, — терпляче пояснює Джордж-Норт. — Після того як він здохне, ми розв'яжемо йому руки, і ти зможеш...


— Норт, будь ласка! Я все зроблю так, що тобі сподобається. І послухай! — по голосу Ленні відчувається, що йому в голову прийшла блискуча ідея. — Ось що я тобі скажу! Якщо я почну портачить, ти мені скажеш, і я перестану! Будь Ласка, Норт! Будь ласка!


— Ну... — Каллагэн вже чув цей тон. Добродушного батька, ні в чому не може відмовити коханому, нехай і психічно неповноцінного синові. — Ну гаразд.


Перед очима у нього прояснюється. Про це він може тільки шкодувати. Він бачить, як Ленні виймає з рюкзака ліхтар. Джордж уже дістав скальпель зі свого рюкзака, що як і раніше висить у нього на животі. Вони обмінюються. Джордж направляє промінь ліхтаря на распухшее особа Каллагэна. Каллагэн смикається, закриває очі. Встигає тільки побачити, як Ленні піднімає скальпель, затиснутий в маленьких, але спритних пальцях. Потім, правда, знову відкриває, мружачись від світла.


— Я все зроблю, як треба! — захоплено верещить Ленні. — Я все зроблю, як треба!


— Тільки якби не напсували, — попереджає Джордж.


Каллагэн думає: «Будь це фільм, зараз би прибула кавалерія. Або копи. Або гребаной Шерлок Холмс у машині часу Герберта Уеллса».


Але Ленні опускається перед ним на коліна, видно, що член в штанях стоїть колом, а кавалерія не прибуває. Він нахиляється вперед, витягаючи руку зі скальпелем, а копи не прибувають. І пахне від нього не часником з томатами, а потім і тютюном.


— Одну секунду, Білл, — говорить Джордж-Норт. — У мене ідея. Давай я тобі спочатку все намалюю. Ручка у мене є.


— На хрін, — видихає Ленні-Білл. Він тягнеться скальпелем до чола Каллагэна. Каллагэн бачить, тремтіння порушення цього шибздика передається на гостре як бритва, лезо, а потім воно зникає з його поля зору. По його лобі проводять чимось холодним, яке відразу ж стає гарячим, а Шерлок Холмс не прибуває. Кров заливає очі, він уже нічого не бачить, але до нього на допомогу не прибувають, ані Джеймс Бонд, ні Перрі Мейсон, ні Тревіс Макгі, ні Еркюль Пуаро, ні міс клята Марпл.


Перед уявним поглядом виникає довге обличчя Барлоу. Волосся вампіра німбом плавають над головою. «Давай, лжепророк, — каже він, — переходь в істинну віру». Двічі чується сухий тріск, це пальці вампіра ламають поперечини хреста, подарованого йому матір'ю.


— Гребаной неделух, — стогне Джордж-Норт, — це ж не сватика, це гребаной хрест. Дай мені скальпель.


— Почекай, Норт, дай мені шанс, я ще не закінчив!


Вони перепираются над ним, як пара підлітків, тоді як яйця у нього болять, зламана щелепа дико пульсує, а очі заливає кров. Всі ці суперечки сімдесятих років щодо того, мертвий Бог чи ні... Та ви тільки подивіться на нього! Тільки подивіться на нього! Невже можуть виникнути якісь сумніви?


І ось тут прибуває кавалерія.


9


— Що саме ти під цим маємо на увазі? — спитав Роланд. — Я б хотів, щоб ти детально на цьому зупинився, батько.


Вони як і раніше сидять за столом на ганку-веранді, але трапеза закінчена, сонце сіло і Розалита принесла свічки. Каллагэн попросив її сісти з ними, і вона сіла. За склінням веранди двір темен, комахи невдоволено гудуть, намагаючись дістатися до світла.


Джейк доторкнувся до розуму стрілка, щоб зрозуміти, чим викликаний цей питання. А потім, оскільки вся ця таємність йому набридла, випалив: «Ми були цієї кавалерією, батько?»


Роланд шокований, але лише на мить, потім його губи зігнулися в усмішці. На обличчі Каллагэна читається здивування.


— Ні, — відповів він. — Думаю, що ні.


— Ти їх не бачив, чи не так? — спитав Роланд. — Ти не бачив людей, які тебе врятували.


— Я сказав вам, що у Братів Гітлерів був ліхтар, — відповів Каллагэн. — Сказав правду. Але у інших хлопців, кавалерії...


10


Ким би вони не були, у них прожектор. І він заповнює колишню пральню світлом, більш яскравим, ніж спалах дешевого «Полароида». І на відміну від «Полароида» світ цей не гасне. Джордж-Норт і Ленні-Білл закривають очі руками. Каллагэн теж прикрив би, та руки в нього зв'язані за спиною.


— Норт, кинь пістолет! Білл, кинь скальпель! — Голос, володар якого знаходиться за прожектором, лякає. Це голос людини, здатного на все. — Зараз я дорахую до п'яти і, якщо не підкоритеся, пристрелю обох, чого ви і заслуговуєте. — І голос починає вважати, не повільно і розмірено, а скоромовкою. — Одиндватричетыре... — немов власникові голоси не терпиться, покінчивши з формальностями, натиснути на спусковий гачок. У Джорджа-Норта і Ленні-Білла немає часу знайти відповідь хід. Вони кидають скальпель і пістолет. Коли останній падає на брудний лінолеум, гримить постріл: «БА-БАХ!» Такий звук видає дитячий пугач, заряджений подвійними пістонами. Каллагэн поняття не має, куди потрапила куля. Може, навіть в нього. Відчув він, коли потрапила? Сумнівно.


— Не стріляйте, не стріляйте! — верещить Ленні-Білл. — Ми не... ми не... ми не...


— Не що?


Ленні-Білл, схоже, не знає.


— Руки вгору! — Інший голос, але теж лунає з-за прожектора. — Тягніться до неба! Швидко, засранці!


Руки злітають вгору.


— Ні, нижче, — говорить перший. Вони, можливо, круті хлопці, Каллагэн готовий вписати їх в перші рядки списку одержувачів різдвяних листівок, але абсолютно ясно, що нічого такого раніше вони не виконували. — Зняти взуття! Зняти штани! Приступайте! Живо!


— Якого дідька... — огризається Джордж-Норт. — Ви ж копи? Якщо ви копи, то повинні зачитати нам наші права, як належить за...


З-за прожектора гримить постріл. Каллагэн бачить помаранчеву спалах. Можливо, це теж пістолет, але калібру куди більшого, ніж хлопавка Братів Гітлерів. Від гуркоту закладає вуха, сиплеться штукатурка, пил. Джордж-Норт і Ленні-Білл вскрикивают. Каллагэн думає, що скрикує і один з його рятівників, швидше за все той, хто не стріляв.


— Зняти взуття і штани! Швидко! Швидко! Не встигнете, поки я порахую до тридцяти, ви — небіжчики. Одиндватричетыре...


Знову він вважає дуже швидко, не залишаючи часу для роздумів, тим більше для опору. Джордж-Норт збирається сісти, але голос номер два попереджає: «Сядеш — ми тебе вб'ємо».


Ось Брати Гітлери і перестрибують з ноги на ногу між рюкзаком, пістолетом, ручним ліхтариком і скальпелем, квапливо стягуючи з себе взуття і штани під швидкий рахунок голоси номер один. Нарешті і взуття, і штани валяються на підлозі. Джордж в трусах до колін, Ленні — в заплямованих сечею плавках. У Ленні, ясна річ, вже нічого не варто. Залишок цього вечора ерекція і член Ленні, схоже, вирішили провести нарізно.


— А тепер геть звідси, — наказує голос номер один.


Джордж вдивляється у світ. Його фуфайка «Янкі» прикриває верхню частину трусів. Рюкзак раніше у нього на животі. М'язисті волохаті ноги тремтять. На обличчі Джорджа — страх.


— Послухайте, хлопці, — каже він, — якщо ми підемо, не покінчивши з цим типом, вони нас уб'ють. Вони страшні...


— Якщо ви не смоетесь звідси до того, як я дорахую до десяти, — обриває його голос номер один, — я вб'ю вас сам.


А голос номер два, сочиться презирством, додає:


— Гей кокниф єп йом, боягузливі сучі діти! Залишитеся — отримаєте по пулі, немає проблем.


Потім, повторивши цю фразу десятки євреїв, які в подиві качали головами, вже в Топіку Каллагэн набрів на літнього джентльмена, який переклав йому гей кокниф єп йом з ідишу. Ідіть просритесь в океан, ось що це означало.


А голос номер один вважає, все з тією ж швидкістю: «Одиндватриче...»


Джордж-Норт і Ленні-Білл в нерішучості переглядаються, зовсім як невдачливі герої в мультфільмі, а потім, в підштаниках, кидаються до дверей.


— Іди за ними, — наказує голос номер один своєму напарнику. — Якщо у них виникне ідея повернутися...


— Зрозумів тебе, — відповідає голос номер два і йде.


Яскраве світло гасне.


— Переверніться на живіт, — звертається голос номер один до Каллагэну.


Каллагэн намагається сказати, що навряд чи у нього вийде, що яйця у нього роздулися до розмірів чайних чашок, але щелепа-то зламана, так що він видає лише якісь нечленороздільні звуки. З великими труднощами йому вдалося повернутися на лівий бік.


— Замріть, — продовжує голос номер один. — Не хочу вас порізати. — По голосу ясно, що різати людей — не його професія. Навіть у нинішньому напівнепритомному стані Каллагэн це розуміє. У його спасителя важке, прискорене дихання, іноді воно переривається, на щастя, ненадовго. Каллагэну хочеться подякувати його. Одна справа, рятувати людей, якщо ти — коп, пожежний або охоронець, вважає він. Зовсім інше — якщо ти звичайний законослухняний громадянин. «А адже саме такий його спаситель, — думає він, — обидва його спасителя». Але при цьому вони прийшли сюди добре підготовленими. І звідки дізналися імена Братів Гітлерів? І де чекали увесь цей час? Увійшли з вулиці або весь цей час ховалися в колишньої пральні? Каллагэн цього не знає. Так йому і без різниці. Тому що хтось врятував, хто врятував, хтось сьогодні врятував його життя, і це головне, це все, що має хоч якесь значення. Джордж і Ленні майже прикінчили його, але кавалерія прибула в останню хвилину, зовсім як у фільмі з Джоном Вейном.


Що Каллагэн хоче, так це подякувати свого спасителя. А ще хоче опинитися в машині «швидкої допомоги» на дорозі в лікарню до того, як Брати Гітлери оглоушат на вулиці володаря голосу номер два або у володаря голосу номер один від хвилювання трапиться інфаркт. Він робить ще одну спробу, але йому знову не вдається вимовити ні слова. Лише набір звуків.


.[60]Йому звільняють руки, потім ноги. Спаситель не падає, вражений інфарктом. Каллагэн лягає на спину і бачить пухку білу руку, яка тримає скальпель. На третьому пальці перстень-печатка. З розкритою книгою і написом під нею: «Ex Libris» Потім прожектор включається знову, і Каллагэн прикриває очі рукою. «Господи, чому ви це робите?» — намагається запитати він. Виходить щось на зразок: «Го-ч-ми-е», — але володар голосу номер один, схоже, його розуміє.


— Я думаю, це очевидно, мій поранений друг. Якщо ми зустрінемося знову, це буде нашою першою зустріччю. Якщо зіткнемося на вулиці, ви мене не впізнаєте. Так безпечніше.


Скрип кроків. Прожектор видаляється.


— Ми викличемо «швидку» з телефону-автомата на розі...


— Ні! Не робіть цього! А якщо вони повернуться! — Він охоплений жахом, тому, абсолютно несподівано для себе, чітко вимовляє ці слова.


— Ми посторожим вас, — відповідає голос номер один. Дихання вирівнялося. Його рятівник помітно заспокоївся. — Я думаю, цілком можливо, що вони повернуться. Цей здоровань дуже засмутився, що їм завадили, але, якщо китайці праві, я тепер відповідаю за ваше життя. А я людина відповідальна. Тому якщо вони повернуться, то нарвуться на кулю. І я вже не буду стріляти поверх голів. — Силует зупиняється. Начебто цей чоловік теж чималого зростання. І характер, схоже, у нього міцний. — Вони — Брати Гітлери, друже мій. Ви знаєте, про кого я говорю?


— Так, — шепоче Каллагэн. — І ви не збираєтеся сказати мені, хто ви.


— Краще вам не знати, — відповідає містер Екслібрис.


— Ви знаєте, хто я?


Пауза. Знову кроки. Містер Екслібрис вже стоїть у дверях колишньої пральні.


— Ні, — каже він. Потім додає: — Священик. Це не важливо.


— Як ви дізналися, що я тут?


— Чекайте «швидкої допомоги». — Голос номер один ігнорує питання. — Не намагайтеся вибратися звідси самостійно. Ви втратили багато крові і, можливо, у вас пошкоджені внутрішні органи.


З тим він і йде. Каллагэн лежить на підлозі, вдихаючи запахи відбілювача, мила, пом'якшувача для тканини. «Ви перете або ми, — думає він, — білизна все одно буде чистим». Його яйця болять і опухають. Зламана щелепа болить і опухає. Він відчуває, як опухає все обличчя. Він лежить і чекає, то приїзду машини «швидкої допомоги», то повернення Братів Гітлерів. То спасіння, то чи смерті. І проходить, напевно, вічність, перш ніж він бачить світло. І розуміє, що на цей раз йому випав щасливий квиток. Він дочекався порятунку — не смерті.


І життя триває.


11


— Ось так я опинився в палаті 577 тієї ж лікарні та в той же день.


Очі Сюзанни широко розкрилися.


— Ти серйозно?


— Абсолютно, — кивнув він. — Роуен Магрудер помер, мені добряче дісталося від Братів Гітлерів, ось вони і визначили мене в звільнилася палату інтенсивної терапії. Повинно бути, ледве встигли перестелити постіль, і поки медична сестра не зробила мені укол морфію, я лежав і думав, а не увійде зараз в палату місіс Роулінгс, щоб закінчити почате Братами Гітлерами. Але чому вас це повинно дивувати? У наших історіях десятки таких дивних збігів, чи не так? Ви не замислювалися над схожістю написання мого прізвища і Кал'ї Брін Стерджис?


— Звичайно, замислювалися, — відповів Едді.


— Що сталося потім? — спитав Роланд.


Каллагэн посміхнувся, і тільки тут стрілок звернув увагу, що половинки особи священика несиметричні. «Улюблений питання оповідача, Роланд, але я думаю, мені пора збільшити швидкість оповідання, інакше ми просидим тут всю ніч. Тим більше, що головна частина, та, що ви дійсно хочете почути, остання».


«Тобі, можливо, так і здається», — подумав Роланд, і не здивувався б, дізнавшись, що та ж сама думка промайнула у трьох його друзів.


— У лікарні я провів тиждень. Звідти мене перевезли в центр для видужуючих в Куїнс. Спочатку запропонували такий же на Манхеттені, але він асоціювався в мене з «Домом», ми іноді відправляли туди своїх клієнтів. Я боявся, що Брати Гітлери можуть мене там знайти.


— Знайшли? — спитала Сюзанна.


— Ні. Я відвідав Роуена в палаті 577 лікарні «Ріверсайд» і сам опинився в тій же палаті 19 травня 1981 року. Мене відвезли в Куінс разом з трьома іншими выздоравливающими 25 травня. А ще через шість днів, коли я вже збирався виписатися і виїхати з міста, на очі мені попалася замітка в «Пост». Не на першій смузі, але в першій зошиті. «ДВОЄ ЧОЛОВІКІВ ЗАСТРЕЛЕНІ НА КОНІ-АЙЛЕНДІ, — свідчив заголовок. — КОПИ КАЖУТЬ: СХОЖЕ, МАФІОЗНА РОЗБИРАННЯ». А все тому, що обличчя і руки спалили кислотою. Однак копи змогли ідентифікувати небіжчиків: Нортон і Вільям Рендолф Гартон, обидва з Брукліна. Надрукували в газеті і їх фотографії. З поліцейського архіву. Обох не раз заарештовували. Саме вони схопили мене. Джорджа і Ленні.


— Ти думаєш, з ними розібралися слуги закону, чи не так?


— Так. Замовлення-то вони не виконали.


— У статті був натяк на те, що вони — Брати Гітлери? — спитав Едді. — Тому що ми ще довго лякали один одного цими хлопцями.


— В цьому немає, але таблоїди висували такі версії, і я думаю, що кримінальні репортери, які розробляють цю тему, знали, що Рендолф і Гартон і є Брати Гітлери; потім робилися лише жалюгідні спроби їх імітувати, але жоден з таблоїдів не стане вбивати лякало, тому що лякало піднімає тираж.


— Так, тобі міцно дісталося, — сказав Едді.


— Ви ще не дослухали до кінця. Найсмачніше попереду.


Роланд знову крутнув пальцями, але на цей раз його жест начебто не закликав Каллагэна поквапитися з продовженням. Він згорнув самокрутку і виглядав напрочуд спокійним і всім задоволеним. Тільки Ыш, який спав біля ніг Джейка, міг позмагатися з ним задоволеністю життям.


— Я шукав очима перехідний міст, коли їхав з Нью-Йорка вдруге, перетинаючи Гудзон з МДВ, з книжкою на колінах і пляшкою в паперовому пакеті, — продовжив Каллагэн, — але пішохідний міст зник. За кілька наступних місяців я тільки зрідка бачив таємні хайвеї, і лише пару раз мені в руки потрапили купюри з Шедбурном. Всі вони кудись поділися. Зате мені зустрічалося безліч вампірів третього типу, пам'ятається, я ще подумав, що вони розповзаються по країні. Але я їх не вбивав. Таке бажання у мене пропало, так само, як у Томаса Харді пропало бажання писати романи, а у Томаса Харта Бентона — розписувати стіни. «Це ж москіти, — думав я. — Хай живуть». Зазвичай я приїжджав в якесь місто, знаходив відділення «Броуни мен», «Менпауэр», «Джоб гай» і визначався з баром, де відчував себе як вдома. Віддавав перевагу закладам, що нагадує мені «Американо» або «Бларні стоун» в Нью-Йорку.


— Іншими словами, тобі подобалося не тільки випити, але і закусити чим-небудь гарячим, — вставив Едді.


— Абсолютно вірно. — З погляду Каллагэна ясно читалося, що він бачить у Едді споріднену душу. — Я вів себе пристойно до самого від'їзду з міста. Тобто напивався в улюбленому барі, а закінчував вечір, кричав, повзав по землі, блював, в іншому місці. Зазвичай, al fresco.


— Що... — почав Джейк.


— Це значить, на свіжому повітрі, солоденький, — пояснила Сюзанна. Наїжачила йому волосся, потім скривилася і притиснула руку до живота.


— Ти в порядку, сей? — запитала Розалита.


— Так, але іноді здуває живіт. Нічого страшного, пара ковтків води все виправить.


Розалита піднялася, поплескала Каллагэна по плечу.


— Продовжуй, батько, а не то ми просидим тут до двох ночі і гірські кішки прийдуть з пустки до того, як ти закінчиш.


— Добре, — кивнув Каллагэн. — Я пив, пив кожен вечір, і всім, хто хотів слухати, розповідав про Люпе, Роуэне, його сестрі, чорношкірого, який підвозив мене в окрузі Иссакуена, і Руту, можливо, дуже веселою, але безумовно не сіамської кішки.


Так тривало, поки я не опинився в Топіку. В кінці зими 1982 року. Ось там я і досяг дна. Ви знаєте, що це таке, досягти дна?


Після довгої паузи всі кивнули. Джейк думав про уроці міс Ейвері і екзаменаційному творі, Сюзанна згадала «Оксфорд Міссісіпі», Едді — берег Західного моря, де він нахилився над людиною, став його діном, старшим, з наміром перерізати йому горло, тому що Роланд не дозволяв пройти через одну з чарівних дверей за дозою героїну.


— Для мене дном стала тюремна камера, — уточнив Каллагэн. — Я усвідомив це рано вранці, щодо тверезим. Я перебував не в мавпятнику для п'яниць, а саме в камері, з ковдрою на ліжку і навіть сидіння на унітазі. У порівнянні з місцями, де мені довелося побувати, я потрапив у номері розкішного готелю. Єдине, що заважало, якийсь кретин, выкрикивающий прізвища... і ця пісня.


12


Світло, що падає через маленьке, забране ґратами вікно, сірий, ось і шкіра у нього в такому світлі сіра. А руки брудні і в подряпинах. Під деякими нігтями чорне (бруд), під іншими — буре (засохла кров). Він смутно пам'ятає, що бився з ким-то, називав його сер, і розуміє, що в камеру, можливо, потрапив у дуже популярній статті 48 кримінального законодавства: напад на співробітника поліції, який перебуває при виконанні. У голові поступово прояснюється, він згадує, що коп був зовсім дитина (повинно бути, в Топіку беруть в поліцію і дітей, варто їм навчитися користуватися горщиком). Він ще намагався пояснити йому, що завжди шукає нових пригод і завжди носить шапку, тому що у нього на лобі знак Каїна. «Виглядає, як хрест, — він згадує, що вимовляв ці слова (або намагався вимовити), — але це Ошмешина Хаина». Зі скобами в місцях переломів, утримують разом шматки щелепи, вимовити краще «знак Каїна» у нього не виходило.


Вчора він, звичайно, міцно набрався, але сьогодні відчуває себе не так вже й погано, сидячи на ліжку, пригладжуючи рукою скуйовджені волосся. В роті смак не дуже, таке відчуття, що Рута, сіамська кішка, скористалася їм замість туалету, якщо вже хочете знати правду, зате голова не болить, як зазвичай буває після п'янки. Якби тільки ці крики замовкли. Але в кінці коридору хтось выкликает прізвища з нескінченного списку, строго за алфавітом. А трохи ближче інша людина співає його найменш улюблену пісню: «Хто врятував, хто врятував, хтось сьогодні врятував мені життя...»


— Нейлор!.. Ноутон!.. О'коннор!.. Ословски!.. Осмер!.. О Шоннесси!..


І тільки до нього доходить, що пісню співає він сам, як в ногах починається тремтіння. Піднімається до колін, посилюється. Він бачить, як м'язи ніг стискаються і розтягуються. Що з ним відбувається?


— Палмгрен!.. Палмер!..


Тремтіння захоплює пах, нижню частину живота. Його труси темніють в тому місці, куди він виплеснув струмінь сечі. Одночасно ноги починають злітати в повітря, опускається і знову злітати, немов він намагається обома ногами відбивати невидимі м'ячі. «У мене припадок, — думає він. — Ось у чому справа. Я зараз відключуся». Намагається покликати на допомогу, але з горла виривається тихе хрипіння. Руки починають підніматися і опускатися. Ногами він як і раніше відбиває невидимі м'ячі, руки не відстають від ніг, а далі по коридору цей виродок все вигукує і вигукує прізвища.


— Петерс!.. Пешнер!.. Пийк!.. Полович!.. Ранкор!.. Ранс!..


Верхня половина тулуба Каллагэна починає сіпатися. З кожним разом, коли її кидає вперед, йому все важче утримувати рівновагу, він все ближче до того, щоб повалиться на підлогу. Його руки злітають вгору й опускаються вниз. Він викидає ноги вперед, ставить на підлогу. Потім в дупі раптово виникає теплий блін, і він розуміє, що тільки що справив в труси велику нужду.


— Рикуперо!.. Робиллард!.. Россі!..


Його відкидає назад, до самої вибіленої бетонної стіни, на якій хтось написав «БАНГО СКЭНК» і «У мене тільки що трапився 19-й нервовий припадок». Потім кидає вперед, він падає на коліна, згинається навпіл, як мусульманин під час ранкової молитви. З мить дивиться на бетонну підлогу між голими колінами, втрачає рівновагу, прикладається до підлоги особою, у трьох місцях щелепу ламається повторно. Але чотири, мабуть, магічне число, тому на цей раз він ламає ще й ніс. Лежить на підлозі, сіпаючись, наче викинута на берег риба, марая тіло кров'ю, гівном, сечею. «Так, я вмираю», — думає він.


— Рульян!.. Санелли!.. Сеар!..


Але поступово амплітуда судом зменшується, вони переходять у велику тремтіння, потім в дрібну. Він думає, що хтось повинен підійти, допомогти йому, але ніхто спочатку не приходить. Нарешті його перестає трясти, і він, Доналд Френк Каллагэн, залишившись у свідомості, не відключився, лежить на підлозі камери в поліцейській дільниці міста Топіка, штат Канзас, а далі по коридору якийсь чоловік все вигукує прізвища, строго в алфавітному порядку.


— Сейви!.. Серроу!.. Сетцер!..


Раптово, уперше за ці місяці, він думає про те, як кавалерія прибула на підмогу в той самий момент, коли Брати Гітлери готувалися порізати його на шматки колишньої пральні на Східній Сорок сьомій вулиці. І точно порізали б, а вдень або двома пізніше хтось випадково виявив би Доналда Френка Каллагэна небіжчиком і з яйцями, підвішеними до вухах замість сережок. Але кавалерія прибула і...


«Не кавалерія, — думає він, лежачи на підлозі, його нове обличчя стає колишнім. — Номер один Голос і голос номер два». Тільки й це не зовсім вірно. Двоє чоловіків середнього віку, причому ближче до літньої. Містер Екслібрис і містер Гей Кокниф Єп Йом, що б це не означало. Обидва перелякані до смерті. І вони мали на це право. Брати Гітлери, можливо, не порізали тисячу людей, як хвалився Ленні, але порізали багатьох, а кількох убили, вони були абсолютними відморозками, так що містер Екслібрис і містер Гей Кокниф мали повне право на переляк. Все для них обернулося добре, але могло і не обернутися. Що б сталося, якби Джордж і Ленні розгорнули ситуацію з точністю до навпаки? Тоді в колишньої пральні «Бухта Черепахи» той, хто заглянув би туди першим, знайшов не один труп, а три. І вже про це «Пост» точно написала б на першій смузі! Ці хлопці ризикували своїм життям, а тепер, після шести або восьми місяців, подивіться, заради кого вони йшли на такий ризик: брудний, втомлений, нікчемний п'яниця, обоссавшийся і обосравшийся. Котрий Не відривається від пляшки ні вдень, ні вночі.


У той самий момент все і відбувається. Далі по коридору голос все бубонить прізвища: Спрэнг, Стивард, Судли. У цій камері чоловік, що лежить на брудній підлозі в сірому світлі зорі, нарешті досягає дна, тобто, за визначенням, того рівня, нижче якого опуститися неможливо, якщо, звичайно, не брати лопати і не починати копати.


Він лежить, дивиться прямо перед собою, паралельно підлозі, бачить порошинки і грудки бруду, які здаються йому пагорбами. Він думає: «Що у нас зараз? Лютий? Лютий 1982 року? Щось в цьому роді. Гаразд, ось що я тоді кажу. Даю собі рік на виправлення. Рік, щоб довести, що ці двоє не дарма пішли на ризик. Якщо у мене вийде — живу далі. Якщо буду пити і в лютому 1983 року, покінчу із собою».


Крикун тим часом дістався до прізвища Таргенфилд.


13


Каллагэн замовк. Пригубив кави, скорчив гримасу і налив собі солодкого сидру.


— Я знав, з чого починається підйом. Бачить Бог, досить часто водив опустилися на дно п'яниць на зібрання «АА» в Іст-Сайді. Тому, коли мене випустили, я знайшов відділення «АА» в Топіку і почав щодня ходити на зібрання. Вперед не дивився, тому не озирався. «Минуле — історія, майбутнє — таємниця», — кажуть вони. Тільки на цей раз, замість того щоб сидіти в задніх рядах і мовчати, я змушував себе виходити вперед і, коли всі представлялися, говорити: «Я — Дон К. і я не хочу більше пити». Я хотів, кожен день хотів, але у «АА» є вислови на всі випадки життя. З цього приводу вони кажуть: «Прикидайся, поки не досягнеш свого». І мало-помалу я домігся. Одного разу вранці, восени 1982 року, прокинувся і зрозумів, що випити мені не хочеться. Відбувся, можна сказати, від шкідливої звички.


Я переїхав. У перший рік тверезості не рекомендується щось різко змінювати в житті, але одного разу в парку Гейджа, точніше, Рейнські розарії... — Він замовк, дивлячись на них. — Що? Ви знаєте, про що я? Тільки не кажіть мені, що знаєте Рейнський розарій!


— Ми там були, — сказала Сюзанна. — Бачили дитячий потяг.


— Це прекрасно, — видихнув Каллагэн.


— Це дев'ятнадцять годин і співають пташки, — сказав Едді. Без тіні посмішки.


— Коротше, в розарії я побачив перший постер. «ЧИ НЕ БАЧИЛИ ВИ КАЛЛАГЭНА, НАШОГО ІРЛАНДСЬКОГО СЕТЕРА. ШРАМ НА ЛАПІ, ШРАМ НА ЛОБІ. ЩЕДРУ ВИНАГОРОДУ». І так далі, і так далі. Нарешті вони правильно написали моє прізвище. Ось я і вирішив, що пора змотуватися. Поїхав в Детройт, знайшов там нічліжку, яка називалася «Маяк». Для алкоголіків. Той самий «Будинок», тільки без Роуена Магрудера. Вони робили багато доброго, але ледве зводили кінці з кінцями. Я став їм допомагати. Працював там і в грудні 1983 року, коли це сталося.


— Що сталося? — спитала Сюзанна.


Відповів їй Джейк Чемберз. Він знав, єдиний з усіх, хто міг знати. Зрештою, те ж саме сталося і з ним.


— Саме тоді ти помер.


— Так, абсолютно вірно. — Подиву Каллагэн не виявив. Немов вони обговорювали врожайність рису або можливість роботи Енді на ан-томової енергії. — Саме тоді я і помер. Роланд, тебе не утруднить скрутити для мене самокрутку? Мені потрібно щось міцніше сидру.


14


У «Маяку» є давня традиція, яка дотримується всі чотири роки існування нічліжки. Мова йде про обід на День подяки, влаштовувалось в спортивному залі середньої школи «Святе ім'я», розташованої на західній частині вулиці Конгресу. Алкоголіки прикрашають зал гірляндами з помаранчевої і коричневого паперу, картонними індичками, пластмасовими овочами та фруктами. Іншими словами, американськими амулетами жнив. Щоб потрапити на цей обід, потрібно як мінімум два тижні ходити тверезим. Не допускалися на обід, про це домовилися Уэрд Хакман, Ел Маккоуэн і Дон Каллагэн, і ті, хто від випивки ставав буйним, незалежно від того, скільки часу вони не брали в рот спиртного.


У День індички близько сотні кращих детройтських алкоголіків, наркоманів і просто бездомних збираються в «Святому імені» на прекрасний обід з індичкою, картопляним пюре, закусками. Вони сидять за десятком столів, поставлених на баскетбольному майданчику (ніжки підбито фетром, самі гості в шкарпетках). Перед тим як сісти і накинутися на їжу, і це теж елемент традиції, вони ходять навколо столів («Це займе не більше десяти секунд, а потім ми почнемо», — заздалегідь попереджає їх Ел), і кожен говорить, що він вдячний. Оскільки це День подяки, так, так, а також тому, що один з постулатів програми «АА» — вдячний п'яниця не п'є, а вдячний наркоман не приймає і не ширяется.


Все дійсно відбувається дуже швидко, Каллагэн ні про що особливо не думає, пливе за течією, а в результаті, коли настає його черга, ледь не випалює те, що може накликати на нього серйозні неприємності. В найкращому варіанті складеться думка, що у нього більш ніж дивне почуття гумору.


— Я вдячний, що... — Тут до нього доходить, що він збирається сказати, і він буквально прикушує собі мову.


Вони дивляться на нього, чекаючи продовження, неголені чоловіки і жінки з блідими, одутловатыми особами, від яких йде важкий запах станцій підземки. Деякі вже кличуть його батьком, і звідки вони це знають? Як могли дізнатися? Невже не відчувають, що у нього холоне всередині, коли він чує таке звернення? Але вони дивляться на нього. «Клієнти». Дивляться і Уэрд з Елом.


— Я вдячний, що не торкався сьогодні ні до спиртного, ні до наркотиків, — каже він, що зрозуміле кожному. Вони щось схвально бурмочуть, і що стоїть поруч чоловік каже: «Я вдячний, що моя сестра дозволила прийти до неї додому на Різдво». І ніхто не дізнався, що Каллагэн ледь не сказав: «Я вдячний, що останнім часом не бачив вампірів третього типу і постерів про пошук зниклих домашніх тварин».


Він думає, що закляття Барлоу нарешті знято з нього, тому що Господь прийняв його у своє лоно, нехай і на випробувальний термін. Іншими словами, він думає, що втратив здатність бачити вампірів. Він, звичайно, не намагається перевірити свою здогадку відвідуванням церкви, йому вистачає і гімнастичного залу середньої школи «Святе ім'я». Йому навіть не приходить в голову, у всякому разі, на свідомому рівні, що на цей раз вони хочуть обкласти з усіх боків, діють обережно, щоб не злякати. І нехай вчаться вони повільно, але тим не менш навчаються, в чому Каллагэну ще належить переконатися.


А потім, на початку грудня, Уэрд Хакман отримує дивний лист. «Різдво в цьому році приходить раніше, Дон! Подивись, що я тобі зараз покажу, Ел! — Він переможно махає листом. — Якщо ми правильно розіграємо цю партію, хлопці, наші тривоги про наступний рік розвіються як дим!»


Ел Маккоуэн бере лист і, по мірі того як читає, недовіра і стриманість на його обличчі зникають. А до того часу, коли він передає лист Дону, його рот розтягнутий в широченній, від вуха до вуха, посмішці.


Лист від великої компанії з офісами в Нью-Йорку, Чикаго, Детройті, Денвері, Лос-Анджелесі і Сан-Франциско. Папір така приємна на дотик, що хочеться вшити її в сорочку, щоб вона пестила шкіру. У листі йдеться, що компанія має намір пожертвувати двадцять мільйонів доларів двадцяти благодійним організаціям, що працюють у Сполучених Штатах Америки, по мільйону кожній. Компанія має намір перевести гроші до кінця календарного 1983 року. Серед потенційних одержувачів грошей — безкоштовні їдальні, нічліжки для бездомних, дві клініки для незаможних, програма створення вакцини проти Сніду, яку реалізують у Спокане. Одна з нічліжок — «Маяк». Підписано Річардом П. Сейром, виконавчим віце-президентом, р. Детройт. Все пристойно і переконливо, і запрошення всіх трьох в офіс детройтського відділення компанії з тим, щоб обговорити формальності, пов'язані з передачею грошей, теж пристойно і переконливо. Дата наради, яка стане і датою смерті Доналда Каллагэна: 19 грудня 1983 р. Понеділок.


Лист надруковано на фірмовому бланку. В шапці назва компанії: «СОМБРА КОРПОРЕЙШН».


15


— Ти пішов. — В голосі Роланда питальні інтонації були відсутні.


— Ми всі пішли, — відповів Каллагэн. — Якби запросили мене одного, я б не пішов. Але оскільки запросили всіх трьох... і хотіли пожертвувати мільйон доларів... ви можете уявити собі, що значив мільйон баксів для такої нічліжки, як «Маяк»? Особливо в роки правління Рейгана?


Сюзанна здригнулася від несподіванки. Едді кинув на неї торжествуючий погляд. Каллагэну хотілося запитати, в чому причина, але Роланд знову крутнув пальцями, торопя його з розповіддю, і дійсно, час був пізній. Хоча члени ка-тету Роланда не виглядали сонними: всі жадібно ловили кожне слово Каллагэна.


— Ось до якого я прийшов висновку. — Він нахилився вперед. — Вампіри і слуги закону визначено пов'язані один з одним. Я думаю, якщо простежити ці зв'язки, то вони виведуть на темну країну. Тандерклеп.


— У мене в цьому немає жодного сумніву. — Сині очі Роланда блиснули на блідому стомленому обличчі.


— Вампіри, за винятком першого типу, дурні. Слуги закону розумніші, але не набагато. Інакше мені б не вдалося так довго йти від них. Але потім керівництво операцією взяв на себе хтось інший. Як я уявляю собі, агент Червоного Короля, ким би він не був. Слугам закону наказали триматися від мене подалі. Вампірам — теж. В останні місяці я не бачив ні одного постера про розшуку зниклих домашніх тварин, жодної написи крейдою на тротуарах Західної Форт-стріт або Джефферсон-авеню. Хтось віддав відповідні накази, тепер мені це ясно. Хтось розумний. І мільйон доларів! — Він похитав головою. Гірка посмішка скривила губи. — Ось що засліпило мене. Гроші, нічого більше... «так, вони будуть витрачені на добрі справи!» — казав я собі. Ми один одному це говорили. «Ми отримаємо фінансову незалежність як мінімум на п'ять років! Більше нам не доведеться ходити до міської ради Детройта, вимолюючи подачки!» Все так. І тільки набагато пізніше мені відкрилася ще одна істина, дуже проста: жадібність навіть у благій справі залишається жадібністю.


— Що сталося? — спитав Едді.


— Ми прийшли на зустріч. — Каллагэн похмуро усміхнувся. — У Тішман-Білдінг, номер 982 на Мічиган-авеню, один з найбільш респектабельних ділових адрес Детройта. О шістнадцятій годині двадцять хвилин, 19 грудня.


— Дивний час для наради, — сказала Сюзанна.


— Ми теж так подумали, але хто звертає увагу на такі дрібниці, коли на карті — мільйон доларів? Після короткої дискусії ми погодилися з Елом, вірніше, з матір'ю Ела. Вона сказала, що на важливі зустрічі заведено приходити на п'ять хвилин раніше, не більше і не менше. Тому у вестибюль Тішман-Білдінг ми увійшли в 16.10, в парадних костюмах. Знайшли на дошці-покажчику «Сомбра корпорейшн», піднялися на тридцять третій поверх.


— Ви перевірили, що це за компанія? — спитав Едді.


Каллагэн подивився на нього й кивнув.


— Згідно з інформацією, яку ми знайшли в бібліотеці, «Сомбра» — корпорація закритого типу, тобто її акцій на біржі немає, вона в основному займалася купівлею інших компаній. Спеціалізація — високі технології, нерухомість і будівництво. Про активах корпорації ніде нічого не повідомлялося. Комерційна таємниця.


— Компанію зареєстрували в США? — спитала Сюзанна.


— Ні. У Нассау, на Багамах.


Едді здригнувся, згадавши ті дні, коли перевозив кокаїн, і типу з блідим, хворобливим обличчям, від якого отримав останню партію товару.


— Я там бував. Але з «Сомбра корпорейшн» нікого не бачив.


Чи це Правда? Припустимо, той тип з блідим обличчям і англійським акцентом працював на «Сомбру»? Хіба важко припустити, що, крім іншого, вони займалися торгівлею наркотиками? Едді вважав, що ні. Ось звідки могла потягнутися ниточка до Енріко Балазару.


— У всякому разі, корпорація була присутня у відповідних довідниках і щорічниках. Мало відома, але багата. Я не знаю, чи в ту «Сомбру» ми приходили, тепер мені здається, що практично всі люди, побачені нами на тридцять третьому поверсі, — актори, їх спеціально набрали, щоб розіграти для нас цей спектакль; але швидше всього існувала і справжня «Сомбра корпорейшн».


Ми вийшли з кабіни ліфта на тридцять третьому поверсі. Потрапили в розкішну приймальню. На стінах — картини французьких імпресіоністів, кого ж ще, за столом — сліпуче красива секретарка. Якщо ти — чоловік, вже пробач мене, Сюзанна, і бачиш таку жінку, тобі здається, що ти будеш жити вічно, якщо доторкнешся до її грудей.


Едді заґелкотав, скоса глянув на Сюзанну, тут же замовк.


— Годинник показував 16.17. Нам запропонували сісти. Що ми і зробили, дуже нервуючи. Люди приходили і йшли. То і справа зліва від нас відчинялися двері, і ми бачили великий зал, розділений перегородками на окремі кімнатки, в кожній з якої стояв стіл, а за ним працював чоловік. Дзвонили телефони, взад-вперед снували секретарі, гудів великий «ксерокс». Якщо все це підлаштували, а я думаю, що так воно і було, то не гірше, ніж на знімальному майданчику в Голлівуді. Я, звичайно, нервував в очікуванні зустрічі з містером Сейром, але не більше, ніж Ел або Уэрд. І це дивно, інакше і не скажеш. Я був у бігах вісім років, практично з того моменту, як покинув Салемс-Лот, і обзавівся дуже непоганий системою раннього оповіщення, але в той день вона навіть не пискнула. Думаю, якщо б вдалося з допомогою гадальні дошки зв'язатися з Джоном Диллинджером[61], він би сказав те ж саме про вечір, коли пішов у кіно з Енн Сейдж.


В 16.19 в приймальню вийшов молодий чоловік у смугастій сорочці та краватці від «Хьюго Босс». Нас провели по коридору повз кабінетів, які займали важливого виду менеджери, до подвійних дверей. На одній висіла табличка «КОНФЕРЕНЦ-ЗАЛ». Наш супроводжуючий відчинив двері. Сказав: «God luck, gentlemen»[62]. Не good luck[63], а god luck. Ось тут і включилася система охоронної сигналізації, але занадто пізно. Все відбулося дуже швидко. Вони не...


16


Все відбувається швидко. Вони довго полювали за Каллагэном, так тепер часу не втрачають. Двері захлопуються за їх спинами, дуже вже голосно і з такою силою, що трясеться дверна коробка. Помічники топ-менеджерів, які самі отримують ніяк не менше вісімнадцяти тисяч доларів на рік, закривають двері інакше, з повагою до грошей і влади, але тут — не той випадок. Так закривають двері розсерджені алкоголіки чи наркомани. І божевільні. Божевільним дуже подобається плескати дверима.


Система охоронної сигналізації Каллагэна гримить на повну потужність, оглядаючи конференц-зал, з величезним вікном у дальньому кінці, з якого відкривається приголомшливий вид на озеро Мічиган, він розуміє, що на те є причини, і встигає подумати: «Дорогий Ісусе... Марія, мати Божа... як я міг так сглупить?» У конференц-залі тринадцять чоловік. Троє — слуги закону, і він вперше бачить їх важкі, нездорового кольору обличчя, поблискують червоним очі і повні, жіночі губи. Всі троє курять. Дев'ять — вампіри третього типу. Тринадцятий — в яскравій сорочці і кричущий краватці, атрибутах слуг закону, все так, але обличчя в нього худе і хитре, в очах світяться розум і чорний гумор. На лобі — червоний круг крові, яка не капає, але і не згортається.


Лунає сухий тріск. Каллагэн обертається і бачить, як Ел і Уэрд падають на підлогу. Біля дверей, через які вони увійшли, стоять ще двоє, слуги закону, чоловік і жінка, з електрошокерами в руках.


— З вашими друзями все буде в порядку, батько Каллагэн.


Він повертається. Казав чоловік з червоним колом на лобі. Виглядає вона років на шістдесят, але, можливо, старше. На ньому яскраво-жовта сорочка і червона краватка. Тонкі губи, розходячись в усмішці, оголюють загострені зуби. «Це Сейр, — думає Каллагэн. — Сейр, точніше, той, хто підписав лист. Той, хто все це придумав».


— А ось з вами, на жаль, немає, — додає він.


В очах слуг закону читається легка нудьга: ось він, нарешті знайшовся, їх загубився пес з обпаленої лапою і шрамом на лобі. У вампірів інтересу побільше. Їх оточує яскраво-синя аура. І тут Каллагэн чує колокольца. Слабенькі, що доносяться з далекого далека, але вони є. Звуть його.


Сейр, якщо це його прізвище, звертається до вампірам.


— Це він, — каже він буденним голосом. — Він убив сотні таких же, як ви, у дванадцяти регіонах Америки. Мої друзі, — він вказує на слуг закону, — не змогли його вистежити і зловити, але, зрозуміло, їх робота — вистежувати менш обережну дичину, і з нею вони чудово справляються. У будь-якому випадку він тут. Давайте, займіться ним. Але не вбивайте!


Він повертається до Каллагэну. Червоне коло на лобі блищить, але кров з нього не капає. «Це око, — думає Каллагэн. — Кривавий очей». Чий очей? Хто їм дивиться? Звідки?


— Всі ці друзі Короля несуть у крові вірус Сніду. Ви знаєте, про що я, чи не так? Ми дозволимо цього вірусу вбити вас. Він назавжди виведе вас з гри, як в цьому світі, так і в інших. Зрештою це гра не для таких, як ви. Не для лжепророків.


Каллагэн не зволікає ні секунди. Якщо промедлит, то загине. Він боїться не Сніду, він боїться дотику цих брудних губ, які будуть цілувати його точно так само, як губи іншого вампіра цілували Люпа Дельгадо в провулку. Їм не вдасться взяти над ним верх. Після того, що йому довелося випробувати, після всіх цих робіт-одноденок, після тюремних камер, після того як в Канзасі він став-таки непитущим, вони не зможуть взяти над ним верх.


Він не намагається урезонити їх. Це не переговори. Він просто біжить по конференц-залу, огинаючи праворуч довгий стіл червоного дерева. Чоловік у жовтій сорочці — на його обличчі тривога — кричить: «Хапайте його! Хапайте!» Руки хапають його за піджак, спеціально куплений в магазині чоловічого одягу «Велика річка», але зісковзують. Він встигає подумати: «Вікно розіб'ється, воно спеціального зміцненого скла, антисуицидального скла, воно не розіб'ється...» — і йому вистачає часу попросити допомоги у Бога, вперше з того моменту, як Барлоу змусив його напитися своєї отруєної крові.


— Допоможи мені! Будь ласка, допоможи мені! — кричить батько Каллагэн і, плечем вперед, врізається у вікно. Чиясь рука б'є його по голові, намагається схопити за волосся, але невдало. Вікно розбивається на дрібні осколки, і його вже обдуває холодне повітря, в якому кружляють сніжинки. Він дивиться між чорних туфель, теж спеціально куплених для цієї зустрічі, бачить Мічиган-авеню з снують автомобілями-іграшками і людьми-мурахами.


Спиною відчуває, що всі вони, Сейр, слуги закону і вампіри, від яких було потрібно заразити його і назавжди вивести з гри, скупчилися біля розбитого вікна, витріщаються на нього, не вірячи своїм очам.


Він думає: «Це теж навічно виведе мене з гри... чи не так?»


І він думає, дивуючись, як дитина: «Це ж моя остання думка. Це прощання».


А потім він падає.


17


Каллагэн замовк і подивився, трохи соромливо, на Джейка.


— Ти це пам'ятаєш? — запитав він. — Фактичну... — відкашлявся, — ...смерть?


Джейк повільно кивнув.


— А ти — ні?


— Я пам'ятаю, як дивився на Мічиган-авеню між моїх нових туфель. Пам'ятаю, як стояв там, як мені здалося, в сніжному вихорі. Пам'ятаю, як Сейр за моєю спиною щось кричав на незнайомій мові. Лаявся, судячи з інтонацій. Пам'ятаю, як подумав: «Він переляканий». Практично ця думка стала моєю останньою в тому світі. Що Сейр переляканий. Потім я потрапив в повну темряву. Плавав у ній. Чув колокольца, але дуже далеко. І раптом вони наблизилися. Наче змонтували їх на автомобілі, який мчав до мене з шаленою швидкістю.


Виник світ. Я побачив світло в темряві. Подумав, що у мене посмертні відчуття а-ля Кюблер-Росс, і пішов до світла. Для мене не мало значення, куди я вийду, якщо не перетворюся в криваве місиво на Мічиган-авеню, оточений натовпом роззяв. Але я не розумів, як таке могло трапитися. Впавши з тридцять третього поверху, свідомість не приходять.


І я хотів піти якомога далі від колокольцев. Але вони лунали все голосніше. Очі почали сльозитися. Вуха — хворіти. Я радів, що в мене були очі й вуха, але колокольца заглушали цю радість.


Я подумав: «Я повинен встигнути вискочити до світла». Рвонувся до нього. І...


18


Він відкриває очі, але ще до того, як відкрив їх, вловлює запах. Запах сіна, дуже слабкий, майже зійшов нанівець. Можна сказати, привид запаху. І він? Він теж привид?


Він сідає, озирається. Якщо це життя після життя, то все святі книги світу, включаючи ту, за якою він читав проповіді, невірні. Тому що це не небеса і не пекло: він — в стайні. На підлозі валяються вицвілі дочиста соломинки, мабуть, лежать тут з незапам'ятних часів. У дерев'яних стінах щілинки, через які струмує яскраве світло. Це він слідував за ним з пітьми, думає він. І ще думає: «Це світло пустелі». Є конкретні підстави для такого висновку? Можливо. Повітря сухе, якщо втягувати його через ніс. Немов повітря іншої планети.


«Може, так і є, — думає він. — Може, це планета Після Життя».


Мелодія дзвіночків, чудова і жахлива, чути, але звуки її все тихіше... тихіше... пропадають. Він чує легкий шерех гарячого вітру. Йому вдається проникнути в стійло крізь щілини, і він піднімає з підлоги кілька соломинок. Вони, правда, тут же падають вниз.


Лунають нові звуки. Аритмичные удари. Судячи з усього, видає їх машина, в якій щось зламалося. Він встає. В стійлі жарко, долоні та обличчя покриті потом. Він оглядає себе і бачить, що парадний костюм, придбаний у магазині чоловічого одягу «Велика річка», зник. Він у джинсах і сорочці з «шамбр». На ногах — порвані чоботи зі стоптанными підборами. Виглядають, немов отшагал в них багато миль. Він нахиляється і обмацує ноги. Ні переломів, ні синців. Обмацує руки. Цілі. Намагається клацнути пальцями. Виходить, лунає сухий звук, немов зламався сучок.


Він думає: «А якщо все моє життя — сон? І ось це — реальність? Якщо так, хто я і що тут роблю?»


З тіней за його спиною доносяться звуки ударів: «Бух — БУХ — бух — БУХ — бух — БУХ...»


Він повертає на звуки і ойкає, побачивши, що стоїть перед ним. А стоїть посеред порожньої стайні, двері. Не вправлені в стіну, стоїть сама по собі. Петлі є, але, наскільки він бачить, кріпляться до повітрю. На двері написані якісь ієрогліфи. Прочитати їх він не може. Підходить ближче, немов сподівається, що зменшення відстані до дверей допоможе зрозуміти, що до чого. Де-то допомагає. Тому що він бачить, що ручка двері кришталева, а на ній викарбувано троянда. Він читав Томаса Вульфа: камінь, троянда, ненайденная двері; камінь, троянда, двері. Каменю немає, але, можливо, слово, яке позначають ієрогліфи, — камінь.


«Ні, — думає він. — Ні, слово: НЕНАЙДЕННАЯ. Може, камінь — це я».


Він простягає руку і доторкається до кришталевої ручці. Можливо, це сигнал («знамення», — думає він), тому що удари змовкають. Дуже слабо, дуже далеко, дуже далеко, він чує колокольца. Намагається повернути ручку. Вона не повертається. Ні за годинниковою стрілкою, ні проти. Ні на йоту. Немов залита бетоном. Коли він прибирає руку, і стихає мелодія дзвіночків.


Він обходить двері, і двері зникає. Замикає коло, і двері повертається. Повільно ще тричі обходить двері, відзначаючи те місце, де вона втрачає товщину і де знаходить її знову. Потім обходить двері в зворотному напрямку. Результат той же. Що за загадка?


Кілька миттєвостей він дивиться на двері, розмірковуючи, потім йде далі, повз неї, його цікавить машина, чий він чув гуркіт. Болі при ходьбі не відчуває, наче й не падав з тридцять третього поверху, але до чого ж у стайні жарко!


Він бачить порожні стійла, купу давнішнього вибіленого часом сіна, поруч з ним — акуратно складену попону і дошку для нарізання хліба. На дошці смужка в'яленого м'яса. Він бере її, нюхає, пахне сіллю. «Смачно», — думає він, кладе в рот. Щодо отруєння не тривожиться. Як можна отруїти людину, який вже помер?


Жуючи, продовжує обстеження стайні. В глибині знаходить маленьку кімнатку. У стінах багато щілин, так що світла цілком вистачає, щоб розгледіти якусь машину, встановлену на бетонованою майданчику. Всі раніше побачене у стайні старе, давно використане, а ось ця машина, схожа на доїльну, немов тільки доставлена з заводу. Ні іржі, ні пилу. З одного боку стирчить хромована труба. Внизу — сток. Його сталевий кільцевої бурт начебто вологий. До машини приклепана маленька металева табличка. Поряд з табличкою — червона кнопка. На табличці написано:


ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ


ЛаМЕРКА


834789-АА-45-776019


СЕРДЕЧНИК НЕ ВИЙМАТИ


ЗВЕРНУТИСЯ ДО ФАХІВЦІВ


На червоній кнопці видавлені літери: «ВКЛ». Каллагэн натискає на кнопку. Удари поновлюються і через мить-інше з хромованою труби починає текти вода. Він підставляє руки. Вода крижана, під нею розігріта шкіра терпне. Він п'є. Вода не солодка, не гірка, і він думає: «На великих глибинах ніякого смаку просто немає. Це...»


— Привіт, святоша.


Від несподіванки Каллагэн скрикує. Його руки злітають вгору, розсипаючи крапельки-діаманти. Блиснувши в промінцях сонячного світла, що пробилися в щілини між дошками, вони падають на підлогу. Він розгортається на стоптаних підборах. У двері в насосну стоїть чоловік у широкому плащі, прямо-таки балахоні з капюшоном.


«Сейр, — думає Каллагэн. — Це Сейр, він пішов за мною, пройшов через цю чортову двері...»


— Заспокойся, — каже чоловік у плащі. — «Страви тиск», — як сказав би новий приятель стрілка, — додає довірливо: — Його ім'я Джейк, але домоправительниця кличе його Баму, — і потім, радісно, як людина, якій в голову тільки що прийшла чудова ідея: — Я можу тобі його показати! Їх обох! Можливо, ще не пізно! Пішли! — Він простягає руку. Пальці, що з'явилися з рукава, довгі й білі. Неприємні. Як віск. Коли Каллагэн відмовляється зрушитися з місця, чоловік у плащі наводить переконливий аргумент: — Пішли. Ти ж знаєш, що не можеш затриматися тут надовго. Це всього лише дорожня станція, тут ніхто не затримується. Пішли.


— Хто ти?


Людина в плащі нетерпляче смикає головою.


— Немає часу на пояснення, святоша. «Ім'я, ім'я, що в імені тобі моєму?» — як хтось сказав. Шекспір? Вірджинія Вульф? Не пам'ятаєш? Підемо, я покажу тобі диво. І не притронусь до тебе. Піду попереду. Бачиш?


Він повертається, поли плаща розвіваються, як спідниця або вечірню сукню. Він йде до стайні, секундою пізніше, Каллагэн слід за ним. В насосній йому все одно робити нічого. Насосна — це глухий кут. Вийшовши зі стайні, він зможе втекти.


Втекти куди?


Ось там і буде видно, чи не так?


Людина в плащі, проходячи повз стоїть окремо двері, стукає по ній кісточками пальців. «Постукати по дереву, це до удачі», — радісно сповіщає він, а коли ступає на яскравий прямокутник світла, що падає крізь розчинені ворота стайні, Каллагэн бачить: незнайомець щось несе в лівій руці. Це ящик, за формою — куб зі стороною приблизно один фут. По виду зроблений з того ж дерева, що і двері. А може, з більш міцного і важкого дерева. У тому, що він темніше двері, сумнівів немає.


Не зводячи очей з людини в плащі, щоб зупинитися, щойно зупиниться він, Каллагэн слід за ним в сонячні промені. За межами стайні ще спекотніше, з такою спекою він стикався лише в Долині смерті. І точно, варто було вийти за ворота, він переконується, що навколо пустеля. З одного боку — напівзруйнована будівля, зведена на фундаменті з блоків пісковику. Повинно бути, колись це був готель, думає він. Або тут знімався який-небудь вестерн. З іншого боку — загін для худоби, але стовпи і перекладини основному валяються на землі. А навколо милі піску і стирчать з нього каміння. Нічого, крім...


Ні! Щось є! Два щось! Дві крихітні рухомі точки на самому горизонті!


— Ти їх бачиш! У тебе відмінний зір, святоша!


Людина в плащі, плащ — чорний, обличчя — біле пляма під капюшоном, варто в двадцяти кроках від нього. Він сміється. Звуки ці подобаються Каллагэну не більше, ніж вигляд воскових пальців. Звук мишей, перебираються через кістки. Начебто дрібничка, але...


— Хто вони? — охриплим голосом запитує Каллагэн. — Хто ти?


Людина в чорному картинно зітхає.


— Надто довга історія, надто мало часу. Клич мене Уолтер, якщо хочеш. Що ж стосується цього місця, то ми на дорожньої станції, як я тобі й казав. Маленька проміжна зупинка між гудком відправлення в твоєму світі і радісними криками зустрічали в подальшому. О, ти вважав себе досвідченим види мандрівником, чи не так? Тому що пройшовся по твоїм таємним хайвеїв? Але тільки тепер, святоша, у тебе почалося справжнє подорож.


— Перестань так мене називати! — кричить Каллагэн. У горлі в нього пересохло. Спекотні сонячні промені просто тиснуть на голову.


— Святоша, святоша, святоша! — тараторить людина в чорному, немов примхлива дитина, але Каллагэн знає, що в душі незнайомець сміється над ним. Він відчуває, що цей чоловік у чорному, якщо це людина, в душі сміється над багатьма. — Ну гаразд, не варто через це сваритися. Я буду кликати тебе Дон. Тебе це влаштує?


Чорні точки на горизонті то зникають, з'являються стоїть над пустелею мареві. А незабаром зникнуть зовсім.


— Хто вони? — запитує він людину в чорному.


— Люди, яких тобі ніколи не зустріти, — мрійливо відповідає чоловік у чорному. Капюшон трохи зсувається. Каллагэн бачить воскову лінію носа і очну ямку, заповнену чорною рідиною. — Вони помруть під горами. Якщо не помруть під горами, в Західному морі є чудовиська, які зжеруть їх живцем. «Дод-а-чок!» — він знову сміється. — Але...


«Але ти в цьому не впевнений, друг мій», — думає Каллагэн.


— Якщо навіть вони подолають усі перешкоди, — говорить Уолтер, — ось це їх уб'є. — Він піднімає ящик. І знову Каллагэн чує неприємне брязкіт колокольцев. — І хто зведе їх разом? Ка, зрозуміло, однак навіть ка потрібен друг, каї-маї. І цей друг — ти.


— Я не розумію.


— Не розумієш, — з сумом погоджується чоловік у чорному, — а у мене немає часу на пояснення. Як Білий Кролик в «Алісі», я спізнююся на дуже важливе побачення. Вони переслідують мене, бач, а мені довелося повернутися, щоб поговорити з тобою. Так що я зайнятий, зайнятий, зайнятий! Тепер я повинен знову їх обганяти... як ще я можу приманити їх до себе? Ти і я, Дон, повинні завершувати нашу розмову, на жаль, таку коротку. Повертаємося на станцію, аміго. Спритно, як кролики!


— А якщо я не хочу! — Та тільки хіба у нього є варіанти? Менше всього йому хочеться повертатися в стайню. Може, попросити цього типу відпустити його і спробувати наздогнати людей, що перетворилися в точки на горизонті? Що, якщо він скаже людині в чорному: «Ось де я повинен бути, і твоя ка хоче, щоб я був там»? Але він заздалегідь знає відповідь. З тим же успіхом можна плювати проти вітру.


Немов на підтвердження його слів Уолтер каже:


— Хочеш ти чи ні, значення не має. Ти підеш, куди направляє тебе Король, і там будеш чекати. Якщо ці двоє померли в дорозі, а так швидше за все і станеться, будеш ти спокійно жити в тому місці, куди я тебе пошлю, там і закінчиш свої дні, після довгих років життя, можливо, з хибним, але, безумовно, приємним усвідомленням, що ти спокутував свої гріхи. Ти будеш жити на своєму рівні Вежі після того, як я давно перетворюся в тлін на моєму. Це я обіцяю тобі, батьку, бо бачив все у Магічному кристалі, так що кажу правду! А якщо їх ніщо не зупинить? Якщо вони прийдуть в те місце, де будеш ти? Що ж, у цьому вкрай малоймовірному випадку ти будеш всіма силами допомагати їм і, допомагаючи, вб'єш їх. Є від чого рехнуться, чи не так? Ти згоден зі мною?


І він прямує до Каллагэну. Той відступає до стайні, де чекає ненайденная двері. Він не хоче туди йти, але більше нікуди.


— Не підходь до мене, — каже він.


— Ні, — відповідає Уолтер, людина в чорному. — Не можу. — Він простягає ящик Каллагэну. І одночасно хапається за кришку.


— Ні! — скрикує Каллагэн. Тому що не хоче, щоб чоловік в чорному відкрив ящик. В ньому знаходиться щось жахливе, його вміст може неприємно здивувати навіть Барлоу, злого вампіра, змусив Каллагэна пити його крові і відправив мандрувати по всій Америці як вередливу дитину, компанія якого йому набридла.


— Продовжуй йти і, можливо, я його не відкрию, — знущається над ним Уолтер.


Каллагэн задкує до стайні. Скоро він вже під дахом. І з цим нічого не поробиш. Він фізично відчуває, як скорочується відстань до односторонньої двері.


— Ти жорстокий! — він випльовує.


Очі Уолтера широко розкриваються, на мить на обличчі читається глибока образа. Це, можливо, абсурд, але Каллагэн заглядає в запалі очі людини в чорному і переконаний, що справжнє почуття. А тому втрачає останню надію, що відбувається з ним — сон або якась інтерлюдія перед смертю. У снах, у всякому разі, його снах, поганці, лиходії, являли собою чисте зло, не виявляли жодних емоцій.


— Я такий, яким мене зробили ка, Король і Вежа. Ми всі такі. Ми загнані в рамки, з яких нам не вийти.


Каллагэн згадує Захід, де подорожував в інших реальностях: занедбані силосні башти, заходи, якими ніхто не милувався, довгі тіні, власну гірку радість від усвідомлення, що він тягне за собою свою клітку, брязкіт тримають його ланцюгів, що перетворюється в солодку музику.


— Знаю, — каже він.


— Та бачу, що знаєш. Не зупиняйся.


Каллагэн задкує по стайні. Знову до нього долинає слабкий запах сіна давно минулих днів. Детройт здається галюцинацією. Як і всі спогади про Америку.


— Не відкривай ящик, — каже Каллагэн, — і я не зупинюся.


— А ти прекрасний святоша, знаєш.


— Ти обіцяв не називати мене так.


— Обіцянки даються для того, щоб їх порушувати, святоша.


— Не думаю, що ти зможеш вбити його, — каже Каллагэн.


Уолтер морщиться.


— Це справа ка, не моє.


— Може, й ка не вдасться. Припустимо, він вище ка?


Уолтера відкидає назад, як від удару. «Я богохульствую, — думає Каллагэн. — А для цієї людини, вважаю, таке — не подвиг».


— Ніхто не може бути вище ка, лжепророк, — кидає йому людина в чорному. — А кімната на вершині Вежі порожня. Я це знаю.


І хоча Каллагэн не впевнений, що розуміє, про що тлумачить людина в чорному, відповідає він швидко і впевнено:


— Ти не правий. Бог є. Він чекає і спостерігає за всім зі свого високого трону. Він...


Занадто багато і різного відбувається практично одночасно. Чути глухі удари: запрацював насос. Зад Каллагэна впирається у важке гладеньке дерево двері. Людина в чорному простягає Каллагэну ящик, одночасно відкриваючи його. І його капюшон відкидається назад, відкриваючи бліде оскаленное особа, дуже вже схоже на морду горностая (це не Сейр, але на його лобі такий же червоний круг, відкрита рана, кров в якій не капає і не згортається), обличчя хитрого, слизького типу. І Каллагэн бачить, що знаходиться в ящику, бачить Чорний Тринадцятий, що лежить на червоному оксамиті, як око якогось чудовиська, що виріс не під захистом Господа. Від одного тільки його виду Каллагэн починає кричати, бо відчуває безмірну силу Магічного кристала: Чорний Тринадцятий може закинути його куди завгодно, а то і просто в нікуди. А тут ще відкривається двері. Навіть у його охопила паніці, чого там, жаху, Каллагэн встигає подумати: «Підняття кришки ящика відкриває двері». Він продовжує задкувати, але вже в іншу реальність. Чує пронизливі голоси. Один з них — Люпа, він запитує Каллагэна, чому той дозволив йому померти. Інший належить Ровене Магрудер, яка говорить йому, що це і є інше життя, і як вона йому подобається? Його руки піднімаються, щоб закрити вуха, коли один старий чобіт чіпляється за іншу і він починає валитися на спину, думаючи, що за дверима Пекло, що людина в чорному заштовхнув його на справжнє Пекло. І коли його руки піднімаються до рівня грудей, людина в чорному передає йому відкритий ящик. А куля рухається. Повертається, як око в невидимій очниці. І Каллагэн думає: «Він живий, це вкрадений очей якогось жахливого монстра, що живе за межами всесвіту, за межами Бога і, о Боже, він бачить мене!»


Але він бере ящик. Менше всього на світі він хоче його взяти, але не може зупинити себе. «Закрити, я повинен закрити його, — думає Каллагэн, але падає, зачепився ногою за ногу (або ка людини в чорному зачепила одну її ногу за іншу), падає, одночасно повертаючись. Звідкись знизу його звуть голоси минулого, дорікають (його мати хоче знати, чому він дозволив цьому брудному Барлоу зламати хрест, який вона привезла йому з Ірландії), і, в це важко повірити, людина в чорному радісно кричить услід: «Bon voyage[64] святоша».


Каллагэн ударяється об кам'яну підлогу. Він всипана кістками дрібних тваринок. Кришка скриньки закривається і він відчуває безмірне полегшення... але вона піднімається знову, дуже повільно, і він знову бачить око.


— Ні, — шепоче Каллагэн. — Будь ласка, немає.


Але він не може закрити ящик, сили його вичерпалися, а сам ящик не закривається. Всередині чорного ока виникає червона іскорка, росте... росте. Жах переповнює Каллагэна, здавлює горло, загрожує зупинити серце. «Це Король, — думає він. — Це Око Червоного Короля, за допомогою якого він оглядає світ, сидячи в Темній Вежі. А зараз він бачить мене».


— НІ! — кричить Каллагэн, лежачи на підлозі печери на північ від Кал'ї Брін Стерджис, де незабаром йому доведеться влаштуватися. — НІ! НІ! НЕ ДИВИСЬ НА МЕНЕ! О, ЗАРАДИ ЛЮБОВІ ГОСПОДА, НЕ ДИВИСЬ НА МЕНЕ!»


Але Око дивиться, і Каллагэн не витримує цього божевільного погляду. Позбавляється почуттів. Знову відкриє очі тільки через три дні, вже серед Менні.


19


Каллагэн втомлено подивився на них. Опівночі прийшла і пішла, ми всі говоримо спасибі, а до приходу Вовків, збираються і в цей раз зібрати урожай дітей, залишилося двадцять два дні. Каллагэн допив залишки сидру в склянці, скривився, немов сьорбнув пшеничного віскі, поставив порожню склянку на стіл.


— Інше ви знаєте. Мене знайшли Хенчек і Джеммин. Хенчек закрив ящик, а коли він це зробив, закрилася і двері. З тих пір Печера голосів називається Печерою двері.


— А ти, батьку? — спитала Сюзанна. — Що вони зробили з тобою?


— Віднесли мене в хатину Хенчека... його кра. Там я остаточно прийшов до тями. На якусь мить опритомнів у печери, але потім знову відключився. Поки лежав без свідомості, дружини і дочки Хенчека годували мене водою і курячим бульйоном. Краплями, які вичавлювали з ганчірки, одну за одною.


— Вибач за цікавість, але скільки у нього дружин? — спитав Едді.


— Три, але спати з ними він може лише по черзі, — неуважно відповів Каллагэн. — В залежності від розташування зірок чи ще від чогось. Вони поставили мене на ноги. Незабаром я почав гуляти по місту. Спочатку мене так і звали — Гуляє Старий. Я ніяк не міг усвідомити, де перебуваю, хоча колишні мандрівки в якійсь мірі підготували мене до того, що сталося. Зміцнили психологічно. Бачить Бог, бували дні, коли я думав, що все, що відбувається, укладається в одну-дві секунди, які знадобилися б мені, щоб долетіти від розбитого вікна на тридцять третьому поверсі до тротуару Мічиган-авеню. Що це мій розум готується до смерті, наостанок пропонуючи мені дивовижну галюцинацію, реальне подібність цілого життя. І бували дні, коли я думав, що зі мною сталося те саме, чого всі ми найбільше боялися в «Домі» та в «Маяку»: біла гарячка. Так що сиджу я зараз в який-небудь психлікарні і події ці прокручуються у мене в голові, а не наяву. Але врешті-решт я просто взяв все, як воно є. І порадів, що закинуло мене гарне місце, справжнє чи уявне.


Коли до мене повернулися сили, я почав заробляти на життя тим же, що і в роки мандрів. Тут, звичайно, не було відділень «Менпауэр» або «Броуни мен», але ці роки видалися рясними, так що людині, хотевшему роботи, її вистачало. Роки великої рису, як тут кажуть, хоча і худоба плодилася, та інші сільськогосподарські культури давали великі врожаї. З часом я знову почав проповідувати. Все вийшло само собою, рішення визріло на підсвідомому рівні, тому що, бачить Бог, в молитвах я до Нього з таким проханням не звертався. З'ясувалося, що ці люди знають про Людину-Ісуса. — Він розсміявся. — Як і про Всевишнього, Орисю і Зірці Бізона... ти знаєш про Зірку Бізона, Роланд?


— Так, — кивнув стрілок, згадавши проповідника Зірки, якого одного разу йому довелося вбити.


— Але вони слухали, — продовжив Каллагэн. — В усякому разі, багато хто слухали, і коли вони запропонували побудувати церкву, я сказав, спасибі вам. Така історія Старого. Самі бачите, ви в неї потрапили... двоє з вас. Джейк, це сталося після того, як ти помер?


Джейк схилив голову. Ыш, відчуваючи його печаль, тихенько заскавчав. Але коли Джейк відповів, голос його не тремтів:


— Після першої смерті. До другої.


На обличчі Каллагэна відбилося здивування, він перехрестився.


— Тобто таке може статися не один раз? Марія, спаси і збережи нас!


Розалита покинула їх трохи раніше. Тепер повернулася з новим свічником. У тому, що стояв на столі, свічки практично догоріли, так що на ганку-веранді значно потемніло.


— Ліжка готові, — оголосила вона. — Сьогодні хлопчик ляже з батьком. Едді й Сюзанна, вам постелено в тій же кімнаті.


— А Роланд? — кущисті брови Каллагэна піднялися.


— Для нього у мене є диванчик, — без запинки відповіла вона. — Я вже показала йому, де він стоїть.


— Показала, значить, — повторив Каллагэн. — Показала. Що ж, з цим все ясно. — Він підвівся. — Не можу пригадати, коли востаннє так втомлювався.


— Ми посидимо ще кілька хвилин, якщо ти не заперечуєш. — Роланд підняв на нього очі. — Вчотирьох.


— Як вам буде завгодно.


Сюзанна взяла його руку і поцілувала.


— Дякую за розповідь, батько.


— Я радий, що нарешті зміг виговоритися.


— Ящик залишався в печері, поки ти не збудував церкву? — спитав Роланд. — Свою церкву?


— Ага. Не можу сказати, як довго. Може, років вісім. Може, менше. Важко сказати. Але прийшов час, коли він почав мене кликати. І нехай я ненавидів Очей і боявся його, якась моя частина хотіла побачити його знову.


Роланд кивнув.


— Всі частини Веселки Мерліна можуть притягувати до себе, але Чорний Тринадцятий, як мені говорили, найпотужніший з усіх Магічних кристалів. І найстрашніший. Думаю, тепер я знаю причину. Це спостерігає Око Червоного Короля.


— Чим би він не був, я відчував, як він кличе мене в печеру... і далі. Нашіптував, що я повинен відновити свої мандри і більше не затримуватися на одному місці. Я знав, що можу відкрити двері, відкривши скриньку. А двері перенесла б мене, куди я побажаю. У будь-яке місце і час. Від мене вимагалося лише зосередитися. — Каллагэн задумався, знову сів. Нахилився вперед, дивлячись на Роланда поверх лежачих на столі зчеплених рук. — Вислухай мене, благаю. У нас був президент на прізвище Кеннеді. Його вбили за тринадцять років до того в Салемс-Лоті... вбили на Заході...


— Так, — кивнула Сюзанна. — Джек Кеннеді. Бог любить його. — Вона повернулася до Роланду. — Він був стрільцем.


Брови Роланда піднялися.


— Ти так говориш?


— Ага. І я кажу правду.


— У будь-якому випадку, — знову заговорив Каллагэн, — питання так і залишилося відкритим, вбивця діяв поодинці або був частиною великої змови. Іноді я прокидався вночі і думав: «А чому б тобі не поїхати туди і не побачити все своїми очима? Чому б тобі не встати перед дверима з ящиком у руках і не віддати уявний наказ: «Даллас, 22 листопада 1963 року»? Якщо ти це зробиш, двері відчиняться і ти опинишся там, як герой роману Герберта Уеллса про машину часу. І, можливо, ти зможеш змінити сталося в той день. Якщо і був у сучасній американській історії переломний момент, то він припав саме на 22 листопада 1963 року. Зміни його, і ти зміниш усе, що сталося потім. В'єтнам... расові хвилювання... все».


— Господи. — В голосі Едді чулося повагу. З якого боку не подивися, настільки честолюбна ідея заслуговувала на повагу. Вона стояла врівень з прагненням капітана маленького суденця переслідувати білого кита. — Але, батько... якщо б ти це зробив, а все змінилося до гіршого?


— Джек Кеннеді не був поганою людиною, — холодно відрубала Сюзанна. — Джек Кеннеді був хорошою людиною. Великою людиною.


— Може, й так. Але знаєш, що я тобі скажу? Я думаю, тільки велика людина може зробити велику помилку. А крім того, той, хто прийшов після нього, міг виявитися дуже поганою людиною. І який-небудь Великий мисливець за трунами, можливо, не отримав свого шансу завдяки Лі Харві Освальд або кому-то ще, якщо стріляли кілька людей.


— Але куля не допускає таких думок, — втрутився Каллагэн. — Я впевнений, він переконує людей творити зло, нашіптуючи їм, ніби кличе на добрі справи. Що вони допоможуть не комусь окремо, а всім разом.


— Так, — сухо погодився Роланд.


— Ти думаєш, я потрапив туди? — запитав Каллагэн. — Чи куля брехав мені? Заманював мене?


— Я не сумніваюся, що потрапив би, — відповів Роланд. — І я впевнений, якщо ми покинемо Калью, то саме через ці двері.


— Тоді я зможу піти з вами! — з жаром вигукнув Каллагэн.


— Може, й підеш, — відповів Роланд. — Але в кінці кінців ти переніс ящик разом з кулею в церкву. Щоб втихомирити його.


— Так. І за великим рахунком це спрацювало. В основному він спить.


— Однак ти казав, він відправив тебе до Стрибок.


Каллагэн кивнув. Жар з голосу зник. Залишилася тільки втома. Він раптом постарів на добрий десяток років.


— Перший раз він відправив мене в Мексику. Пам'ятаєте початок моєї історії? Письменника і хлопчика, котрий вірив в існування вампірів?


Вони кивнули.


— Як-то вночі, коли я спав, куля дістався до мене, і я опинився в Лос-Сапатосе. На похороні. Похорон письменника.


— Бена Мейерса, — кивнув Едді. — Автора «Повітряного танцю».


— Так.


— Люди тебе бачили? — спитав Джейк. — Нас от — ні.


Каллагэн похитав головою.


— Ні. Але відчували. Коли я прямував до них, вони відходили. Немов сприймали мене як подих холодного вітру. Хлопчика я побачив. Марка Петрі. Звичайно, вже не хлопчика — молодої людини. Від нього я дізнався, що в Лос-Сапатосе — середина дев'яностих років... довго я там не затримався, але все-таки встиг побачити, що мій юний друг з далекого минулого не рушив розумом, голова його залишилася ясною. Так що, можливо, в Салемс-Лоті я хоч щось, але зробив правильно. — Він помовчав. — Марк називав Бена батьком. Мене це зворушило до глибини душі.


— А твій другий Стрибок? — спитав Роланд. — Ти потрапив в замок Короля?


— Там були птахи. Величезні жирні чорні птахи. Про інше говорити не буду. У всякому разі, вночі, — сухо відрізав Каллагэн. Знову піднявся. — Може, в інший раз.


Роланд кивнув, приймаючи рішення.


— Ми говоримо спасибі тобі.


— Ви теж йдете спати?


— Скоро, — відповів Роланд.


Вони знову подякували йому за розповідь (навіть Ыш, і той коротко тявкнул) і побажали доброї ночі. Проводили поглядом, а потім кілька секунд мовчали.


20


Першим заговорив Джейк:


— Це Уолтер опинився позаду нас, Роланд! Коли ми покинули дорожню станцію, він опинився позаду нас! Разом з батьком Каллагэном!


— Так. Виходить, що з тих пір Каллагэн — частина нашої історії. Від таких думок мій шлунок піднімається до горла. Наче я втратив вагу.


Едді торкнувся куточка ока.


— Коли ти проявляєш такі емоції, Роланд, у мене всередині все холоне. — А варто було Роланду поглянути на нього, додав: — Та не смійся, будь ласка. Ти знаєш, мені подобається, коли ти жартуєш, але зараз ти лякаєш мене.


— Вибач, — відповів Роланд з легкою посмішкою. — Гумор, що у мене ще залишився, рано відправляється на спокій.


— А ось мій не спить всю ніч, — відповів Едді. — І не дає заснути. Розповідає мені жарти. Тук-тук, хто там? Це я, листоноша...


— Ти закінчив? — обірвав його Роланд.


— Так, але тільки на час. Тому що мого голосу гумору не заглушити. Він обов'язково дасть про себе знати. Можу я задати тобі питання?


— Дурний?


— Я так не думаю. Сподіваюся, що ні.


— Тоді задавай.


— Ці двоє чоловіків, які врятували дупу Каллагэну в пральні Іст-Сайда... ти думаєш, вони саме ті, про кого я думаю?


— А по-твоєму, хто вони?


Едді подивився на Джейка.


— Що скажеш, сину Елмера? Є ідеї?


— Звичайно, — відповів Джейк. — Це Келвін Тауер і другий хлопець з магазину, його друг. Який загадував мені загадки про Самсона і річці. — Він клацнув пальцями раз, інший, посміхнувся. — Ерон Дипно.


— А що ти можеш сказати щодо перстені, згаданого Каллагэном? — спитав Едді. — З написом «Екслібрис»? Я не бачив його ні в одного з них?


— А ти дивився? — поцікавився Джейк.


— Ні, звичайно. Але...


— І не забувай, що ми бачили їх в 1977 році. А Каллагэну вони врятували життя в 1981-м. Може, хтось дав містерові Тауеру цей перстень саме в ці чотири роки. Подарував. Або він сам його купив.


— Це всього лише припущення, — сказав Едді.


— Так, — погодився Джейк. — Але Тауеру належав книжковий магазин, так що він цілком міг носити перстень з написом «Екслібрис». Тобі не здається, що це логічно?


— Мені здається, що і тут не обійшлося без дев'ятнадцяти. Але як вони могли дізнатися, що Каллагэн... — Едді замовк, задумався, рішуче похитав головою. — Ні, не хочу в це навіть влазити. Бо відчуваю, зараз ми почнемо обговорювати вбивство Кеннеді, а я втомився.


— Ми всі втомилися, — уточнив Роланд, — а у найближчі дні нам належить багато чого зробити. Однак історія батька дуже мене стурбувала. Не можу сказати, то вона відповіла на багато питань, чи то, навпаки, поставила ще більше.


Всі вважали за краще промовчати.


— Ми — ка-тет, — продовжив Роланд, — але зараз ми сидимо разом ан-тет. На раді. І нехай годину пізній, може, нам є що обговорити до того, як ми розійдемося? Якщо так, кажіть. — Знову відповіді не послідувало. Роланд відсунув стілець. — Добре, тоді я бажаю всім...


— Почекай.


Зупинила його Сюзанна. Вона так давно мовчала, що про неї ніби забули. А тут у голосі чулися сором'язливі нотки, що так на неї не схоже. Вони просто не могли чути в голосі жінки, яка сказала Ебену Туку, що вона, якщо він ще раз назве її коричневою, вирве в нього язик і подотрет їм його дупу.


— Нам є що обговорити.


Все той же голос.


— Дещо ще.


Вже ледь чутно.


— Я...


Вона подивилася на них, на кожного по черзі, а коли зустрілася поглядом зі стрільцем, він побачив у її очах печаль, докір і втому. Злості не побачив. «Якщо б вона злилася, — пізніше подумав він, — мені б не було так соромно».


— Думаю, у мене виникла маленька проблема, — сказала Сюзанна. — Я не розумію, як таке може бути... як таке могло статися... але, хлопчики, я думаю, що трошки вагітна.


Вимовивши ці слова, Сюзанна Дін/Одетта Голмс/Детта Волкер/Міа — не знає батька, закрила обличчя руками і заплакала.


ЧАСТИНА 3


ВОВКИ


## Глава 1


Секрети


1


[65]За будиночком Розалиты Мунос стояла висока будка туалету, пофарбована в небесно-синій колір. По ліву руку стрілка, який увійшов в туалет пізнім ранком (розповідь батька Каллагэна затягнулася за північ, та й потім вони вляглися далеко не відразу), до стіни кріпилося металеве кільце, під яким у семи або восьми дюймах перебував сталевий диск. У цій імпровізованій вазі стояли дві втечі «чорноокої Сюзанни». Їх лимонний, трохи терпкий запах був єдиним, який долітав до ніздрів стрілка. На стіні над сидінням, в рамці і вище дзеркала, висіла картинка, що зображає Людину-Ісуса зі складеними в молитві руками під підборіддям. Руде волосся падали на плечі, він дивився вгору, на Свого Батька. Роланд чув про племена мутантів, які називали Батька Ісуса Великим Небесним Татусем.


Роланда порадувало, що Людину-Ісуса зобразили в профіль. Якщо Він дивився на нього, Роланд сумнівався, що зумів би справити малу нужду, не заплющивши очей, нехай його сечовий міхур і наповнився під зав'язку. «Дивне місце для зображення Сина Божого», — подумав він, а потім зрозумів, що нічого дивного і немає. Зазвичай цим туалетом користувалася тільки Розалита, і Людина-Ісус міг побачити лише її прикриту одягом спину.


Роланд Дискейн розреготався, і одночасно пружна струмінь полилася в очко.


2


Коли він прокинувся, Розалита вже пішла і досить давно: її половина ліжка охолола. Тепер, вийшовши з небесно-синього туалету і застібаючи ґудзики, Роланд подивився на сонце і зрозумів, що до полудня залишилося зовсім нічого. Визначити час без годинника, пісочного або сонячних, в останні дні стало зовсім не просто, але все-таки можна, при старанності розрахунків і готовність визнати, що похибка результату буде досить велика. Корт, подумав він, прийшов би в жах, побачивши, що один з його учнів, один з здали іспит учнів, стрілок, починає таку важливу справу, проспав мало не до полудня. Адже справа починалося саме сьогодні. Минулі дні пішли на ритуали і підготовку, заняття потрібні, але в принципі непотрібні. Зразок танцю під Пісню рису. Цей етап закінчився. А щодо сну допізна...


— Ніхто не заслужив цього більше, ніж я, — сказав він і став спускатися по схилу. Тут тягнувся паркан, окреслюючи межу ділянки Каллагэна (а може, батько вважав, що це межа ділянки Бога). За парканом без угаву дзюрчала маленька річка, наче дівчинка, ділиться секретами з подружкою. Береги річки зарості «чорноокої Сюзанною», так що однією таємницею (нехай і маленької) стало менше. Роланд глибоко вдихнув лимонний запах.


Він раптом зрозумів, що думає про ка, що траплялося з ним рідко (Едді, твердо вірив, що Роланд ні про що інше практично не думає, дуже б здивувався). Власне, ка встановлювала один-єдиний принцип: «Відійди убік і не заважай мені працювати». Тоді чому, скажіть на милість, люди ніяк не могли завчити цей настільки проста теза? Звідки бралося нерозумне, дурне бажання втрутитися? Всі внесли свою лепту; всі знали про те, що Сюзанна Дін вагітна. Ролан — буквально з моменту зачаття, коли Джейк «витягувався з будинку на Голландському пагорбі. Сюзанна сама це знала, незважаючи на закривавлені ганчірки, які ховала поруч із стежкою. Тоді чому вони так довго тягнули з розмовою, який відбувся тільки минулої ночі? Чому ніяк не наважувалися на нього? Комусь ця розмова заподіяв додаткові страждання?


Роланд сподівався, що ні. Але навряд чи він все ж міг знати напевно.


Однак добре, що вони все з'ясували. І сонячний ранок служило підтвердженням, тому що давно вже він не міг похвалитися відмінним самопочуттям. Принаймні фізичним. Нічого не боліло і...


— Я думав, ви уляжетесь незабаром після того, як я покинув вас, стрілок, але Розалита сказала, що ти прийшов мало не на зорі.


Роланд відвернувся від забору і своїх думок. В цей день Каллагэн надів чорні штани, чорні черевики і чорну сорочку з коміром-стійкою. Хрест, що висів на грудях, а сиве волосся не стирчали в усі сторони, можливо, чимось змащені. Якийсь час він тримав погляд Роланда, потім продовжив:


— Вчора я їздив по маленьких ферм, причащав тих, хто цього хотів. І вислуховував їх сповіді. Сьогодні з тим же поїду на ранчо. Багато ковбої слідують, як вони тут кажуть, стежкою Хреста. Розалита повезе мене на двуколке, так що з ленчем і обідом вам доведеться керуватися самим.


— Впораємося, — відповів Роланд, — але чи ти зможеш приділити мені кілька хвилин для розмови?


— Зрозуміло, — кивнув Каллагэн. — Якщо людина не може затриматися, не було й підходити. Хороший рада, думаю, і не тільки для священиків.


— Ти выслушаешь мою сповідь?


Брови Каллагэна підвелись.


— Так ти віриш в Людину-Ісуса?


Роланд похитав головою.


— Аж ніяк. Ти її тим не менш выслушаешь? І нікому не розкажеш?


Каллагэн знизав плечима.


— Щодо того, щоб нікому не сказати ні слова, це очевидно. Ми завжди так робимо. Тільки не плутай уміння зберігати таємницю з відпущенням гріхів. — Він холодно посміхнувся Роланду. — Останнім ми, католики, приберегаем тільки для себе, будь певен.


Думка про відпущення гріхів ніколи не приходила Роланду в голову, він знаходив безглуздою саму ідею, що воно може йому знадобитися (або ця людина може його дати). Він скрутив самокрутку, не кваплячись, думаючи про те, з чого почати і як багато сказати. Каллагэн чекав, поважаючи мовчання співрозмовника.


Нарешті Роланд заговорив:


— Існувало пророцтво, що я повинен «витягти» трьох, і ми станемо ка-тетом. Не важливо, хто цей пророк, не важливо, що було раніше. Я не хочу ворушити минуле без крайньої на те необхідності. Було троє дверей. З другої вийшла жінка, що стала дружиною Едді, хоча тоді вона не звалася Сюзанною...


3


І Роланд розповів Каллагэну частина їх історію, безпосередньо пов'язану з Сюзанною і жінками, якими вона була раніше. Особливу увагу приділив порятунку Джейка від воротаря-зберігача та «вилучення» хлопчика в Серединний світ, розповів, як Сюзанна (а може, в той момент Детта) тримала демона кола, поки вони допомагали Джейку. Він знав, чим вона ризикувала, повідомив Роланд Каллагэну, і зрозумів, ще коли вони їхали на Блейне Моно, що вона не уникла ризику і завагітніла. Поставив у популярність Едді, і Едді зовсім не здивувався. Потім Джейк сказав йому про це. Точніше, вилаяв його. І йому, Роланду, не залишалося нічого іншого, як визнати свою провину. Але до минулої ночі на ганку-веранді жодна з них повною мірою не усвідомлював, що Сюзанна теж знала, і, можливо, так само давно, як і Роланд.


— Отже, батько... що ти думаєш?


— Ти говориш, її чоловік погодився зберігати секрет, — відповів Каллагэн. — І навіть Джейк... який ясно бачив...


— Так, — кивнув Роланд. — Він теж вміє зберігати секрети. Коли він запитав мене, що робити, я дав йому погану пораду. Я сказав, що краще для нас — не заважати ка, і це, звичайно, пов'язувало мені руки.


— Багато чого виглядає ясніше, коли залишається в минулому, чи не так?


— Так.


— Ти сказав їй минулої ночі, що в її утробі зростає демонское насіння?


— Вона знає, що дитина не Едді.


— Значить, не сказав. І Міа? Ти розповів їй про Міа, про обідньому залі замку?


— Так, — відповів Роланд. — Думаю, вона засмутилася, але не здивувалася. В її тілі вже жила друга особистість, Детта, з тих пір як в результаті нещасного випадку вона втратила обидві ноги. — То був не нещасний випадок, але Роланд не збирався без необхідності розповідати Каллагэну про Джека Морте. — Детта Волкер добре ховалася від Одетти Голмс. Едді і Джейк сказали, що вона — шизофреничка[66]. — Це екзотичне для нього слово Роланд вимовив дуже ретельно.


— Але ти її вилікував, — сказав Каллагэн. — Зіштовхнув обидві особистості лицем до лиця в одну з цих дверей, чи не так? Зіштовхнув?


Роланд знизав плечима.


— Бородавки можна випалити розпеченим металом, батько, але це не означає, що вони не з'являться знову у людини, схильної до бородавок.


Каллагэн здивував його гучним сміхом. Сміявся довго, нарешті дістав із задньої кишені хусточку, витер очі.


— Роланд, тобі, звичайно, немає рівних в швидкості стрільби і ти хоробрий, як Сатана в суботню ніч, але ти не психіатр. Порівняти шизофренію з бородавками... ну і ну!


— І тим не менш Міа — реальна, батько. Я бачив її сам. Не уві сні, як Джейк, а власними очима.


— Саме про це я й кажу, — кивнув Каллагэн. — Вона — не частина жінки, яка народилася Одетт Сюзанною Холмс. Вона — це вона.


— В цьому є різниця?


— Думаю, так. Але ось що я можу сказати тобі прямо зараз: незалежно від того, як підуть справи в тебе і твоїх друзів, у вашого ка-тету, вагітність Сюзанни повинна зберігатися в найсуворішому секреті від жителів Кал'ї Брін Стерджис. Сьогодні загальний настрій на вашу користь. Але якщо стане відомо, що жінка-стрілець з коричневою шкірою виношує дитя демона, люди від вас відвернуться, і дуже швидко. А очолить їх Ебен Тук. Я знаю, що в кінці кінців ви самі будете вирішувати, що потрібно зробити на благо Кал'ї, але вчотирьох, без допомоги місцевих жителів, Волков вам не розбити, як би добре ви не володіли зброєю. Їх занадто багато.


Відповідь не вимагався. Правда була на боці Каллагэна.


— Чого ти боїшся найбільше? — запитав Каллагэн.


— Розвалу ка-тету, — без зволікання відповів Роланд.


— Ти говориш про те, що Міа може захопити контроль над тілом, яке вони ділять, і піти одна, щоб народити дитину?


— Якщо це відбудеться, все ще може утрястись. За умови, що Сюзанна повернеться. Але виношує вона не людини — демона. — Роланд, не кліпаючи, дивився на священика в чорній одежі. — І у мене є всі підстави думати, що життя своє він почне з вбивства своєї матері.


— Розвалу ка-тету, — повторив Каллагэн. — Не смерті твоєї подруги, а розвалу ка-тету. Цікаво, чи знають твої друзі, що ти за людина, Роланд.


— Знають, — коротко відповів Роланд, одним словом закривши тему.


— І що ти хочеш від мене?


— Насамперед відповіді на питання. Я знаю, що у Розалиты є певні лікарські навички. Їх вистачить, щоб до строку витягнути дитину з утроби матері? Але чи вистачить сили духу, щоб не зійти з розуму від того, що вона може побачити?


Вони, звичайно, теж там будуть, він і Едді, і Джейк теж, нехай Роланду це й не подобалося. Бо створіння, що сиділа в Сюзанні, навіть народжена до терміну, несла в собі чималу небезпеку. «Адже термін близько, — думав він. — Напевно, я цього не знаю, але відчуваю. Я...»


Він не закінчив думку, побачивши, як змінилося обличчя Каллагэна: на ньому ясно читалися жах, огиду, наростаюча злість.


— Розалита ніколи такого не зробить. Добре запам'ятай мої слова. Вона швидше помре.


— Чому? — здивовано спитав Роланд.


— Тому що вона католичка!


— Я не розумію.


Каллагэн побачив, що Роланд говорить правду, і злість його пригасла. Однак Роланд відчував, що багато чого залишилося недоговоренным.


— Ти ж говориш про аборт! — вигукнув Каллагэн.


— І що?


— Роланд... Роланд. — Каллагэн схилив голову, а коли підняв, злість зникла. Її місце зайняло осляче впертість, з яким стрілку вже доводилося стикатися. Він знав, що боротися з цим марно. З тим же успіхом він міг намагатися голими руками зрушити гору. — Моя церква ділить гріхи на дві категорії: дрібні, що Господь може простити, і смертні, які не прощаються. Аборт — це смертний гріх. Це вбивство.


— Батько, ми говоримо про демона, а не про людську істоту.


— Так кажеш ти. Це справа Панове, не моє.


— А якщо він її вб'є? Ти скажеш те ж саме і, таким чином, мити меш руки?


Роланд ніколи не чув історії про Понтія Пілаті, і Каллагэн це знав. Його пересмикнуло, все так, але позицію він не змінив.


— Тебе насамперед турбує цілісність ка-тету, а вже потім її життя! Соромся. Соромся!


— Моя мета... мета ка-тета — Темна Вежа, батько. Вона врятує не тільки світ, в якому ми перебуваємо, не тільки всесвіт, але всі всесвіти. Все існуюче.


— Мені все одно. Я не можу на таке піти. А тепер слухай мене, Роланд, син Стівена, тому що я вислухав тебе і вислухав уважно. Ти слухаєш?


Роланд зітхнув.


— Я кажу спасибі тобі.


— Роза не зробить цій жінці аборт. У місті є інші, хто може, я в цьому не сумніваюся. Навіть в цьому місці, де кожні двадцять з чимось років дітей забирають монстри з темної країни, є такі, хто практикує цю чорну справу. Але, якщо ви підете до однієї з них, про Вовків ти можеш не хвилюватися. Задовго до їх приходу я підніму проти вас всю Калью Брін Стерджис.


Роланд витріщився на нього.


— Навіть знаючи, що ми зможемо врятувати сотні інших дітей? Людських дітей, що з'являються на світ не для того, щоб першим ділом пожерти своїх матерів?


Каллагэн немов і не чув стрілка. Його обличчя зблідло як крейда.


— Я попрошу у тебе більшого, сподобається тобі це чи ні. Я хочу, щоб ти дав мені слово, поклявся перед особою свого батька, що ніколи не запропонуєш цій жінці зробити аборт.


В голові Роланда промайнула думка: як тільки він підняв цю тему, зачепив сам, для цієї людини Сюзанна перестала бути Сюзанною. Вона стала жінкою. Їй на зміну прийшла інша, парадоксальна: а скількох монстрів вбив батько Каллагэн, власною рукою?


І, як часто траплялося в моменти крайньої напруги, з Роландом заговорив батько: «Ситуацію ще можна виправити, але якщо ти будеш продовжувати в тому ж дусі, навіть якщо будеш думати про це, шанс можна втратити».


— Я чекаю твого обіцянки, Роланд.


— І ти піднімеш місто?


— Ага.


— А якщо Сюзанна сама вирішить зробити аборт? Жінки йдуть на таке, а вона далеко не дурна. Вона знає, що пологи можуть закінчитися.


— Міа... справжня мати дитини, їй не дозволить.


— Якщо ти в цьому впевнений, то марно. У Сюзанни Дін дуже розвинений інстинкт самозбереження. Не кажучи вже про відданість нашої мети.


Каллагэн задумався, відвернувся, губи його перетворилися в тонку білу смужку. Знову подивився на Роланда.


— Ти це запобігти. Як її старший.


Роланд подумав: «Мабуть, мене загнали в кут».


— Добре, — відповів він. — Я передам їй нашу розмову і подбаю, щоб вона зрозуміла, у яке становище ти нас ставиш. А також скажу їй, щоб вона нічого не говорила Едді.


— Чому?


— Тому що він уб'є тебе, батьку. Вб'є за твоє втручання в наші справи.


Роланд із задоволенням відзначив, що очі Каллагэна широко розкрилися. Знову нагадав собі, що не має налаштовуватися проти цієї людини — він просто не міг бути іншим. Хіба він не розповів їм про клітці, яку усюди тягав за собою?


— А тепер послухай мене, як я слухав тебе, тому що тепер ти несеш відповідальність за нас усіх. Особливо за «жінку».


Каллагэн знову сіпнувся, як від удару. Але кивнув.


— Кажи, що хочеш сказати.


— По-перше, ти повинен спостерігати за нею, коли зможеш. Як шуліка! Особливо пильно вважай, коли її пальці тут, — Роланд потер чоло над лівою бровою, — і тут, — потер ліву скроню. — Прислухайся до того, як вона говорить. Будь насторожі, коли мова її прискорюється. Стеж, коли рухи стають різкими. — Роланд ривком підняв руку, почухав голову, ривком опустив. Нахилив голову вправо, знову подивився на Каллагэна. — Ти зрозумів?


— Так. Це ознаки появи Міа?


Роланд кивнув.


— Я не хочу, щоб вона залишалася одна, коли її тіло буде переходити під контроль Міа. Якщо, звичайно, є така можливість.


— Я розумію, — кивнув Каллагэн. — Але, Роланд, мені важко повірити, що новонароджений, ким би не був його батько...


— Замовкни, — сказав Роланд. — Мовчи, прошу тебе. — А коли Каллагэн замовк, продовжив: — Що ти думаєш і у що віриш, для мене — нуль. Це твої справи, і я бажаю тобі в них удачі. Але якщо Міа або дитина Міа заподіють шкоду Розалите, батько, я запитаю з тебе за її рани. І віддам тобі належне ось цією рукою. Ти це розумієш?


— Так, Роланд. — На обличчі Каллагэна читалися одночасно замішання і спокій.


— Добре. А тепер ось про що я тебе попрошу. Наближається день приходу Вовків, і мені потрібно шість чоловік, кому я можу повністю довіряти. Хотілося б, щоб ти назвав трьох чоловіків і трьох жінок.


— Ти не будеш заперечувати, якщо деякі з них будуть батьками дітей, яким загрожує небезпека?


— Ні. Навіть навпаки. Але виключи жінок, які вміють кидати тарілку: Сарі, Залию, Маргарет Эйзенхарт, Розалиту. Вони знадобляться в іншому місці.


— Для чого тобі потрібні ці шестеро?


Роланд мовчав.


Каллагэн ще кілька секунд дивився на нього, потім зітхнув.


— Рубен Каверра. Рубен не забув свою сестру, не забув, як любив її. Діана Каверра, його дружина... проти сімейних пар ти не заперечуєш?


— Ні. Зійдуть і пари. — Роланд крутнув пальцями, пропонуючи йому продовжувати.


— Кантаб з Менні. Діти підуть за ним, як за дудочником в строкатому[67].


— Не зрозумів.


— Не важливо. Вони підуть за ним, а це головне. Баки Хав'єр і його дружина... а що ти скажеш про свого хлопчика, Джейка? Міські діти вже не зводять з нього захоплених очей, а багато дівчатка, підозрюю, закохалися.


— Ні, він мені потрібен.


«Або ти хочеш, щоб він завжди був поряд з тобою?» — подумав Каллагэн... але не сказав. Відчував, що і так наговорив Роланду занадто багато... у всякому разі, для одного дня.


— А як щодо Енді? Діти його теж люблять. А він буде всіма силами захищати їх.


— Так? Від Вовків?


На обличчі Каллагэна відбилася тривога. Взагалі-то він мав на увазі гірських кішок. І вовків, тих, що бігали на чотирьох лапах. Що ж стосувалося інших, що приходять з Тандерклепа...


— Ні, — похитав головою Роланд. — Не Енді.


— Чому ні? Хіба ці шестеро потрібні тобі не для боротьби з Вовками?


— Не Енді, — повторив Роланд. Він орієнтувався на свою інтуїцію, а інтуїція, як відомо, схоже дотиків. — Ще є час подумати про це, батько... і ми теж подумаємо.


— Ви збираєтеся в місто?


— Ага. Сьогодні і на кілька наступних днів.


Каллагэн посміхнувся.


— Те, що ви збираєтеся робити, твої друзі і я назвали б «schmoozing»[68]. Це єврейське слово.


— Так? І що це за плем'я?


— Нещасна, з якого боку не подивися. Тут шмузинг називається каммалой. На їх мові каммалой називається що завгодно. — Каллагэна здивувало власне невгамовне бажання якомога швидше повернути собі прихильність стрілка. Він навіть засоромився цього. — У будь-якому випадку бажаю вам удачі.


Роланд кивнув. Каллагэн попрямував до будинку, де Розалита вже запрягла коней в двуколку і з нетерпінням чекала повернення Каллагэна. Богоугодні справи не терпіли зволікань. Трохи піднявшись по схилу, Каллагэн зупинився.


— Я не вибачаюся за свою віру, але якщо ускладнив роботу, майбутню тобі тут, в Кальє, — шкодую про це.


— Людина-Ісус представляється мені відмінним сучим сином, коли справа стосується жінок, — відповів Роланд. — У нього була дружина?


Куточки рота Каллагэна затремтіли.


— Ні, але Його подруга була повією.


— Краще щось, ніж нічого, — знизав плечима Роланд.


4


Роланд знову сперся на паркан. Слід було починати день, але він хотів, щоб Каллагэн встиг виїхати подалі. І у нього не було інших причин, за якими Енді не може увійти до числа довірених осіб, за винятком першою і поки що єдиною — інтуїції.


Він все ще стояв біля паркану, вже з другої самокруткой, коли Едді спустився по схилу, в сорочці поверх штанів і з чобітьми в руці.


— Хайл, Едді, — привітав його Роланд.


— Хайл, бос. Бачив, як ти розмовляв з Каллагэном. Вони залишили нас самих, наші Вільма і Фред[69].


Роланд підняв брови.


— Не важливо, — махнув рукою Едді. — Роланд, за всією цією метушнею я так і не зміг розповісти тобі історію діда Тіана. А я дізнався від нього, дуже важливе.


— Сюзанна встала?


— Так. Вмивається. Джейк уминає, як мені здалося, омлет з дванадцяти яєць.


Роланд кивнув.


— Коней я погодував. Ми зможемо осідлати їх, поки ти будеш розповідати мені історію старого.


— Не думаю, що це займе так багато часу, — відповів Едді і не помилився. Він дістався до головного — тих слів, що старий прошепотів йому на вухо, коли вони підійшли до стайні. Роланд повернувся до нього, його очі блиснули. Про конях він геть забув. В руках, які лягли на плечі Едді, навіть у покаліченої правою, відчувалася величезна сила.


— Повтори!


Едді анітрохи не образився.


— Він велів мені нахилитися ближче. Я нахилився. Сказав, що нікому цього не говорив, крім свого сина, і я йому вірю. Тіан і Залия знають, що він там був або каже, що був, але вони поняття не мають, що він побачив, знявши маску з вбитого Вовка. Думаю, їм не відомо, що саме Червона Моллі збив його з коня. А потім він прошепотів... — Знову Едді повторив Роланду визнання діда Тіана.


Переможний блиск в очах Роланда просто лякав.


— Сірі коні! — вигукнув він. — Всі коні одного кольору! Тепер, Едді, ти розумієш чому? Розумієш?


— Так, — відповів Едді. Губи розійшлися в усмішці, оголивши зуби. Усмішка ця комусь обіцяла серйозні неприємності. — Як сказала хористка бізнесменові, ми там вже бували.


5


У стандартному американському англійському слово з найбільшою кількістю значень, повинно бути, run. Повний словник англійської мови видавництва «Рендом хауз» пропонує сто сімдесят вісім значень цього слова, починаючи з «рухатися стрімко, переставляючи ноги більш швидко, ніж при ходьбі» і закінчуючи «танути або переходити в рідкий стан». На Дузі, в Пограниччі між Серединним світом і Тандерклепом, синя стрічка слова-рекордсмена за значенням перейшла до каммале. Якби каммала потрапила в вищезазначений словник видавництва «Рендом хауз», першим значенням (за умови, що значення ранжирували, як прийнято, за частотою використання) стало б «сорт рису, що росте на східній частині Серединного світу». Другим — «статевий акт». Третім швидше за все «сексуальний оргазм», у контексті: «Ти отримала каммалу?» — з тим щоб почути у відповідь: «так, Так, я кажу спасибі тобі, велику каммалу». Мочити каммалу — це і полив рису в суху пору року, і мастурбація. Каммала — це початок великого і веселого бенкету (не сам бенкет, а саме його початок). Швидко лисіючий чоловік (в цьому році таке сталося з Гарретом Стронгом) — поспішає каммала. Спаровування тварин — волога каммала. Кастрованою тварина — суха каммала, хоча ніхто не зможе сказати чому. Незаймана — зелена каммала, жінка в період місячних — червона каммала, старий, який більше не може кувати залізо, коли йому підставляють ковадло, на жаль, м'яка каммала. Тримати каммалу — сленговий вираз, що означає ділитися секретами. Сексуальні значення цього слова зрозумілі, але чому гірська територія з сухими руслами річок на північ від міста відома як лощини каммалы? Або чому вилку іноді називають каммалой, а ложку або ніж — ніколи? Можливо, ста сімдесяти восьми значень слова «каммала» не набереться, але сімдесят — точно буде. У два рази більше, якщо брати в розрахунок варіації. Одне із значень, напевно займає місце в першій десятці, те саме, що батько Каллагэн визначив як шмузинг. Практично фраза звучить так: «Піти Стерджис каммала» або «Піти Брін-а каммала». Тобто піти поговорити з міськими жителями, не з кимось конкретним, а з усіма, хто зустрінеться на шляху.


У наступні п'ять днів Роланд та його ка-тет намагалися продовжити процес, ініційований на ганку магазину Лою. Спочатку виходило не дуже («Все одно що розпалювати вогнище вологими трісками», — як сказала Сюзанна в перший вечір), але мало-помалу місцеві жителі все з більшою охотою підходили до них. У всякому разі, звикали до прибульців з іншого світу. Кожен вечір Роланд і подружжя Динов поверталися до дому батька Каллагэна. Кожен вечір, а частіше у другій половині дня, Джейк повертався на ранчо «Рокинг Бі». Енді зустрічав його там, де дорога на ранчо відходила від Східної дороги, і супроводжував залишок шляху. Всякий раз вклонявся та казав: «Добрий вечір, са! Хочеш почути свій гороскоп? Ти зустрінеш давнього друга. Молода леді живить до тебе теплі почуття!» І так далі.


Джейк знову запитав Роланда, чому він так багато часу проводить з Бенні Слайтманом.


— Ти скаржишся? — задав зустрічне питання Роланд. — Тобі він більше не подобається?


— Мені він подобається, Роланд, але, думаю, я повинен робити щось, не тільки стрибати в стіг сіна, вчити Ыша всяких фокусів і купатися в річці. Ось і поясни мені, що саме.


— Більше нічого, — відповів Роланд. Потім додав: — Ще ти повинен відсипатися. Зростаючому організму потрібно багато спати.


— Чому я їжджу туди?


— Я вважаю, що саме там ти повинен зараз ночувати. Я хочу, щоб ти тримав очі і вуха відкритими і ставив мене до відома, побачивши щось незрозуміле або не подобалися тобі.


Вони провели разом ці п'ять днів, і дні видалися довгими. Новизна поїздок верхи швидко випарувалася. Як і скарги на біль у м'язах і натерту шкіру. В одній з таких поїздок, коли вони наближалися до місця, де їх чекав Енді, Роланд прямо запитав Сюзанну, не думала вона, що аборт — одне з рішень даної проблеми.


— Не можу сказати, що ця думка не приходила мені в голову, — відповіла вона, з цікавістю глянувши на нього.


— Відкинь її. Ніяких абортів.


— На те є особлива причина?


— Но, — коротко відповів Роланд.


— Кака, — підтакнув Едді. Жарт була стара, але троє нью-йоркців розсміялися. Приєднався до них і Роланд. На тому і закрили тему. І Роланда це радувало. Його цілком влаштовувало небажання Сюзанни обговорювати Міа і майбутні пологи. Він вважав, що деякі аспекти проблеми знати їй не слід було.


Однак вона ніколи не бракувало хоробрості. Роланд не сумнівався, що рано чи пізно питання з її боку будуть. Після того як квартет (квінтет, вважаючи Ыша) п'ять днів їздив по місту, Роланд у середині дня почав посилати її до Джеффордсам, щоб вона попрактиковалась в киданні тарілки.


Через вісім днів після їх довгого нічного розмови на веранді-ґанку будинку Каллагэна — того, що закінчився тільки в чотири ранку — Сюзанна запросила їх на ферму Джеффордсов, щоб продемонструвати свої успіхи. «Це ідея Залии, — сказала вона. — Думаю, вона хоче знати, чи вдасться мені здати іспит».


Роланд розумів, що йому достатньо запитати Сюзанну, щоб отримати відповідь на це питання, але при цьому хотілося подивитися, чого навчилася Сюзанна. Коли вони прибули на ферму, на задньому ганку зібралася вся родина та кілька сусідів Тіана: Хорхе Естрада з дружиною, Дієго Адамс. Хавьеры. Вони нагадували глядачів на тренуванні гравців в «окуляри». Залман і Тіа, рунты, стояли скраю, витріщаючись на натовп широко розкритими очима. Був і Енді зі сплячим Аароном на руках.


— Роланд, начебто ти хотів зберегти все в таємниці, і що з цього вийшло?


Роланд зрозумів, що його погрози ковбоїв, що бачили, як кидала тарілку Маргарет Эйзенхарт, результату не дали. Тому що в селі обожнювали попліткувати. Незалежно від того, чи перебувала вона у Внутрішніх феодах або в Прикордонні. Селяни жити без цього не могли. «В кращому разі, — думав він, — ці балакуни не забували сказати і про те, що Роланд — крутий хлопець, сильний каммала, жартувати не любить».


— Може, нічого страшного не сталося, — відповів він. — Жителям Кал'ї споконвіку відомо, що Сестри Орисы кидають тарілку. Якщо вони дізнаються, що цього навчилася Сюзанна, може, ще сильніше нас почнуть поважати.


— За умови, що вона не провалиться, — вставив Джейк.


Роланда, Едді і Джейка шанобливо привітали, коли вони піднялися на ганок. Енді сказав Джейку, що по ньому сохне молода леді. Джейк почервонів і відповів, що більше не хоче чути своїх гороскопів, якщо Енді не заперечує.


— Як скажеш, са. — Джейк в цей час вдивлявся в слова і цифри на грудях Енді і думав, чи дійсно він потрапив у цей світ роботів і ковбоїв або йому все сниться. — Я сподіваюся, що дитина скоро прокинеться, дуже сподіваюся. І заплаче! Тому що я знаю кілька колискових...


— Замовкни, скрипучий сталевий бандит! — сердито кинув йому дід Тіана, і робот, після того як вибачився перед старим (як завжди, самовдоволеним, без єдиної извиняющейся нотки голосом), замовк. «Посланець з багатьма іншими функціями, — думав Джейк. — Може, одна з твоїх функцій — знущатися над місцевими жителями, Енді, або це плід моєї уяви?»


Сюзанна знаходилася в будинку з Залией. А коли вони вийшли, Сюзанна була не з однією сумкою з плетеної соломи, а з двома. Вони висіли на стегнах, тримаючись на перекинутих через плечі лямках. Лямки ці перехрещувалися на грудях, як стрічки з патронами. Едді звернув увагу і на пояс, який утримував сумки на місці, не даючи зміщуватися до живота або спини.


— Амуніція, однак, ми говоримо спасибі тобі, — відповів Дієго Адамс.


— Це придумала Сюзанна, — відповіла Залия, коли Сюзанна сідала в своє крісло на колесах. — Щоб зафіксувати сумки з тарілками на одному місці.


«Здорово вона це придумала», — подумав Едді і посміхнувся, захоплюючись Сюзанною. Побачив таку ж усмішку на обличчі Роланда. Джейка. І міг заприсягтися, що навіть Ыш посміхався.


— Чи принесе це користь, ось що хочеться знати, — видихнув Баки Хав'єр. Таке питання, подумав Едді, тільки підкреслював різницю між стрілками і жителями Кал'ї. Едді і його друзі відразу зрозуміли, для чого це робиться і як спрацює. Хав'єр, однак, був фермером, а тому дивився на всі зовсім іншими очима.


«Ми вам потрібні, — подумав Едді, оглянувши чоловіків і жінок, присутніх на ганку, фермерів в брудних білих штанях, Адамса — в і коротких шкіряних чоботях, заляпанных гноєм. — Ой як потрібні».


Сюзанна під'їхала до ганку, кукси підсунула під себе, підвелася на них. Едді знав, що така поза завдає їй чималу біль, але по обличчю Сюзанни не відчувалося, що вона відчуває якийсь дискомфорт. Роланд тим часом дивився на сумки. У кожній лежали чотири тарілки. Прості, без малюнка по ободу. Тренувальні тарілки.


Залия пройшла до комори. Роланд і Едді відразу, як тільки приїхали, побачили закріплене на стіні ковдру. Інші ж помітили його, лише коли Залия стала знімати ковдру зі стіни. Під ним виявився намальований крейдою людина із застиглою усмішкою на обличчі і в розвівається плащі. За рівнем майстерності малюнок не йшов ні в яке порівняння з творінням близнюків Тавери, однак стояли на ґанку відразу зрозуміли, що перед ними Вовк. Старші діти ахнули. Естради і Хавьеры зааплодували, але на їхніх обличчях відбилася тривога. Енді похвалив художника (додавши: «...ким би він не був»), і дід Тіана знову велів йому заткнутися. А потім заявив, що Вовки, яких він бачив, були куди більшими. Голос його тремтів від хвилювання.


— Ну, я намалювала його завбільшки з людину, — сказала Залия (насправді вона відштовхувалася від розміру чоловіка). — Якщо справжні Вовки більше, потрапити в них буде легше, і це добре. Слухайте мене, прошу вас. — Остання фраза прозвучала невпевнено, майже як питання.


Роланд кивнув.


— Ми говоримо спасибі тобі.


Залия кинула на нього вдячний погляд, відійшла вбік, повернулася до Сюзанні.


— Можеш починати.


Від стіни комори Сюзанну відділяло приблизно шістдесят ярдів. На мить вона завмерла, поклавши руки на груди, праву поверх лівої, схиливши голову. Члени ка-тету знали, що зараз відбувається у неї в голові: «Я цілюся оком, стріляю рукою, вбиваю серцем». Їх серця кинулися до неї, на крилах телепатичних здібностей Джейка і любові Едді, підтримуючи її, підбадьорюючи, бажаючи удачі. Роланд не відривав від Сюзанни погляду. Може, саме ще одна рука, яка вміє кидати тарілки, вирішить результат бою на їх користь. Хоча, може, і немає. Але він від усієї душі бажав їй не промахнутися.


Сюзанна підняла голову. Подивилася на намальованого крейдою людини на амбарной стіні. Руки всі лежали на грудях. Потім вона пронизливо скрикнула, зовсім як Маргарет Эйзенхарт у дворі ранчо «Рокинг Бі», і Роланд відчув, що у нього прискорено забилося серце. У цей момент перед його уявним поглядом виник Давид, його сокіл, який складав крила в синьому небі, щоб впасти на видобуток як камінь.


— Рису!


Її руки впали і зникли. Тільки Роланд, Едді і Джейк могли встежити за їх рухами. Права вихопила тарілку з лівої сумки, ліва — з правої. Сей Эйзенхарт кидала тарілку, заносячи руку за плече, втрачаючи час заради сили кидка і точності. Руки Сюзанни знову схрестилися на рівні грудної клітини, тарілки піднялися трохи вище підлокітників крісла, а потім полетіли, щоб через кілька миттєвостей встромитися в стіну комори.


При кидку Сюзанна витягла руки перед собою, але, як тільки тарілки вилетіли з пальців, опустила руки, перехрестивши, вихопила з сумок нові тарілки. Кинула їх, потім третю пару, четверту. Останні дві тарілки встромилися в стіну, одна вище за всіх інших, друга — нижче, ще до того, як перші перестали вібрувати.


На мить у дворі Джеффордсов запанувала цілковита тиша. Замовкли навіть птахи. Вісім тарілок стирчало в людському силуеті одна над іншою, верхня — в горлі, інші нижче, на відстані від двох з половиною до трьох дюймів. І щоб кинути всі вісім тарілок, їй знадобилося не більше трьох секунд.


— Ти збираєшся використовувати тарілки проти Вовків? — з побожним трепетом у голосі запитав Баки Хав'єр. — Так?


— Нічого ще не вирішено, — холодно відповів Роланд.


І тут подала голос Ділі Естрада:


— Але якби це була людина, слухайте мене, його розрубало на шматки.


А останнє слово залишилося за дідом Тіана, мабуть, мав на це право як найстаріший житель Кал'ї:


— Саме так!


6


Коли вони поверталися до головної дороги (Енді йшов попереду, ніс складене крісло і грав переможний марш), Сюзанна сказала:


— Я можу віддати пістолет, Роланд, і зосередитися на тарілках. Дуже приємно, знаєш, видати такий крик, а потім кинути її.


— Ти нагадала мені мого сокола, — зізнався Роланд.


Сюзанна блиснула білозубою посмішкою.


— Я і відчувала себе соколом. Рису! Про-Рису! Одне це слово спонукало мене вкласти всю силу в кидок.


Джейку раптом згадався Гашер («Твій старий приятель, Гашер» — як подобалося називати себе цьому джентльменові), і по його тілу пробігла дрож.


— Ти справді готова проміняти пістолет на тарілку? — спитав Роланд, не знаючи, сміятися йому чи жахнутися.


— Ти б став згортати самокрутки, маючи доступ до фабричним сигарет? — запитала вона і продовжила, не чекаючи його відповіді: — Ні, звичайно. Однак тарілка — відмінна зброя. Коли вони прийдуть, я маю намір кинути дві дюжини. Так що свою частку Волков я виб'ю.


— А тарілок вистачить? — спитав Едді.


— Будь певен. Красивих, на зразок тієї, що кидала для тебе, Роланд, сей Эйзенхарт, звичайно, мало, але тренувальних — сотні. Розалита і Сарі Адамс сортують їх, відбраковуючи неотбалансированные, а тому можуть відхилитися від мети. — Вона зам'ялася, знизила голос: — Вони все приходили, Роланд, і хоча Сарі храбра як лев і не зігнеться перед торнадо...


— Їй бракує майстерності, так? — співчутливо спитав Едді.


— Скоріше так, ніж ні, — відповіла Сюзанна. — Вона щось вміє, але не рівня іншим. І жорсткості їй не вистачає. М'якувата вона.


— Я можу знайти інше заняття, — зауважив Роланд.


— Яке, солоденький?


— Отряжу в групу супроводу. Ми подивимося, як вони кидають тарілки, післязавтра. У п'ять годин, Сюзанна. Вони знають?


— Так. Мало не вся Калья заявиться подивитися, якщо ти дозволиш.


Роланду це точно не сподобалося... але варто було очікувати, що все так і буде. «Я дуже давно не жив серед людей, — подумав він. — У цьому вся справа».


— Крім жінок і нас, нікого бути не повинно, — відчеканив він.


— Якщо мешканці Кал'ї побачать, як добре жінки кидають тарілки, багато коливні перейдуть на наш бік.


Роланд похитав головою. Він не хотів, щоб жителі знали, наскільки добре жінки кидають тарілки, цей момент грав важливу роль для його планів. Нехай місто знає лише, що вони вміють кидати тарілки... в цьому він не бачив нічого поганого.


— Як вони, Сюзанна? Скажи мені.


Вона подумала і посміхнулася.


— Справжні мисливиці. Б'ють наповал. Кожна з них.


— Ти можеш навчити їх кидати з двох рук?


Сюзанна задумалася. Будь-кого можна навчити чому завгодно, маючи в своєму розпорядженні достатньо часу, але якраз у них і не було. До приходу Волков залишалося тринадцять днів, у дворі батька Каллагэна Сестри Орисы (включаючи нового члена суспільства, Сюзанну з Нью-Йорка) зустрічалися через два дні, тобто на навчання їй відводилося трохи більше півтора тижнів. Самої Сюзанні не довелося нічому вчитися. Все вийшло само собою, як і у всьому, що стосувалося стрільби. Стосовно ж інших...


— Розалита навчиться, — нарешті відповіла вона. — Маргарет Эйзенхарт можна навчити, але вона іноді починає метушитися в самий невідповідний момент. Залия? Немає. Нехай кидає по одній тарілці, тільки правою рукою. Вона трохи повільніше за інших, але я гарантую, що кожна кинута нею тарілка наповниться чиєюсь кров'ю.


— Так, — кивнув Едді, — поки снитч не знайде її і не отак витрусить з корсета, ага.


Сюзанна його репліку проігнорувала.


— Ми зможемо вбити багатьох з них. Ти знаєш, що зможемо.


Роланд кивнув. Побачене помітно підбадьорило його, особливо з урахуванням розповіді Едді. Сюзанна і Джейк вже знали секрет діда Тіана. До речі, він раптом подумав про Джейка і обернувся до хлопчика:


— Щось ти сьогодні дуже тихий. З тобою все в порядку?


— Так, дякую тобі. — Він спостерігав за Енді. Згадував, як Енді качав малюка. Думав про те, що Аарон не витримав би і шести місяців, якщо б Тіан, Залия і старші діти померли, а малюк залишився під опікою Енді. Помер чи втратив розум. Енді міняв би йому підгузки. Енді годував би його, ніж належить. Енді співав би колискові. Співав би дуже добре, але в цих піснях геть відсутня б материнська любов. Або батьківська. Енді був всього лише Енді, роботом-посильним з багатьма іншими функціями. Краще б крихту Аарона виховували... ну, вовки.


Думка ця повернула його в ніч, яку він і Бенні провели в наметі на річковому обриві (більше вони не ночували в наметі, бо ночі стали дуже холодними). У ніч, коли він побачив, як Енді і батько Бенні про щось говорили на березі, після чого батько Бенні перейшов річку вбрід. Попрямував на схід.


Попрямував у бік Тандерклепа.


— Джейк, ти впевнений, що у тебе все в порядку? — спитала Сюзанна.


— Так, мем, — відповів Джейк, знаючи, що від такої відповіді вона, можливо, засміється. Так і сталося, він засміявся з нею, продовжуючи думати про батька Бенні. Окулярах батька Бенні. Джейк не сумнівався, що в усьому місті окуляри носив тільки Слайтман-старший. Як-то раз, коли вони втрьох об'їжджали північні пасовища «Рокинг Бі» у пошуках відбилися від табуна коней, він запитав батька Бенні про окулярах. Той розповів йому, як виміняв окуляри на чистокровного жеребця в одного з торговців, які пливли по річці. Сталося це давно, ще за життя сестри Бенні, хай благословить її Оріса. Він пішов на цей обмін, хоча всі ковбої і навіть сам Воун Эйзенхарт говорили йому, що користі від окулярів не буде. Користі, мовляв, від них не більше, ніж від пророкувань Енді. Але Бен Слайтман їх одягнув, і вони все змінили. Вперше він побачив світ, що оточує його, а не розмиту копію.


Він протер скло подолом сорочки, подивився на просвіт, надів окуляри.


— Просто не знаю, що буду робити, якщо розіб'ю їх або втрачу. Я обходився без них більше двадцяти років, але до хорошого людина звикає швидко.


Джейк думав, що це непогана історія. Вважав, що Сюзанна в неї повірила б (якщо б звернула увагу на те, що ці окуляри в Кальє єдині). Він схилявся до думки, що в неї повірив би навіть Роланд. Слайтман розповідав її правильно: як людина, що розуміє, як йому пощастило, і не має нічого проти того, щоб розповісти іншим, що пішов за власним бажанням, який виявився більш правильним, ніж думка багатьох, в тому числі і його боса. Навіть Едді, і той не знайшов би в історії Слайтмана-старшого ніякої зачіпки. А зачіпка полягала в тому, що історія батька Бенні не була правдивою. Джейк не знав, на що той виміняв окуляри, його телепатичного сили не вистачало докопатися до істини, але що Слайтман-старший збрехав, сумнівів у нього не було. Тому-то він і хвилювався.


«Може, нічого в цьому немає. Може, він просто не хоче говорити, як вони до нього потрапили. Може, хтось із Менні приніс очки з одного з своїх подорожей в інші світи, а батько Бенні вкрав їх у нього».


Така версія мала право на існування, а Джейк, якби постарався, міг придумати і з півдюжини інших. На брак уяви він ніколи не скаржився.


Проте брехня Слайтмана-старшого, накладена на побачене біля річки, не давала Джейку спокою. Які справи були у бригадира ковбоїв Эйзенхарта на тій стороні Девар-Тете Уайе? Джейк не знав. Але всякий раз, коли він збирався поговорити про це з Роландом, щось утримувало його.


«І це після того, як він сам дорікнув Роланда, що з'явилися таємниці від інших».


Так, так, так, але...


Але що його зупиняло?


Не що, а хто. Бенні, природно. А може, проблема була не в Бенні, а в самому Джейка? Він ледве сходився з дітьми, Бенні став чи не першим другом. Справжнім другом. І від думки, що він може накликати неприємності на батька Бенні, у нього ссало під ложечкою.


7


Двома днями пізніше, в п'ять вечора, Розалита, Залия, Маргарет Эйзенхарт, Сарі Адамс і Сюзанна Дін зібралися на полі, тянувшемся на захід від небесно-синьої будки-туалету Троянди. Раз у раз чулися смішки, а то і гуркіт пронизливого, нервового реготу. Роланд до жінок не підходив. Едді і Джейк слідували йому приклад. Він їм сказав, що буде краще, якщо вони самі впораються з хвилюванням.


Уздовж огорожі, на відстані десяти футів один від одного, стояли лякала з головами-гарбузами. Кожну гарбуз покривав мішок, зав'язану так, що нагадував капюшон плаща. Біля стійок лякав стояли три кошики. Одна — з гарбузами. Друга — з картоплинами. Зміст третьої викликало стогони і протести. Тому що в ній лежала редиска. Роланд запропонував їм залишити скарги при собі. Додав, що думав про горошинах. Ніхто (навіть Сюзанна) не міг з упевненістю сказати, що стрілець жартував.


Каллагэн, в цей день одягнений у джинси і жилетку з багатьма кишенями, вийшов на заднє крильце-веранду, де сидів Роланд і курив, чекаючи, поки дами візьмуться за справу. Поруч Джейк і Едді грали в шашки.


— Приїхав Воун Эйзенхарт, — повідомив він Роланду. — Каже, що прямує до Туки, щоб випити пива, але по дорозі хоче перекинутися з тобою парою слів.


Роланд зітхнув, підвівся, через будинок вийшов на переднє ганок. Эйзенхарт сидів на козлах возка, запряженого одним конем, похмуро дивився в бік церкви Каллагэна.


— Доброго тобі дня, Роланд.


Кілька днів тому Уейн Оуверхолсер подарував Роланду крислатого ковбойський капелюх. Стрілець підняв її, очікуючи продовження.


— Гадаю, ти скоро пошлеш пір'їнка. Іншими словами, созовешь збори.


Роланд визнав, що цей день наближався. Жителі міста не могли вказувати лицарям Эльда, що їм робити і як, але Роланд вважав своїм обов'язком довести до їх відома, що вони вирішили битися з Вовками.


— Я хочу, щоб ти знав, коли принесуть пір'їнка, я його торкнуся і пошлю далі. А на зборах я скажу «так».


— Я кажу спасибі тобі, — відповів Роланд. Його зворушило рішення ранчера. Серце стрільця, схоже, стало м'якше, після того як до нього приєдналися Едді, Сюзанна і Джейк. Іноді його це засмучувало. Звичайно — ні.


— Тук цього не зробить.


— Не зробить, — погодився Роланд. — Доки справи йдуть добре, туки цього світу до пір'їнці не сядуть. І вже тим більше не скажуть «так».


— Оуверхолсер з ним.


Це був удар. Не те щоб несподіваний, але Роланд сподівався, що Оуверхолсер все-таки перейде на їхній бік. Роланд уже володів необхідною підтримкою і припускав, що Оуверхолсеру це відомо. По-хорошому великому фермеру слід було сидіти і чекати, чим все закінчиться. Спроба втрутитися могла призвести до того, що в наступному році він вже не побачив, як зерно заповнює його комори.


— Я хочу, щоб ти знав одне, — продовжив Эйзенхарт. — Я кажу «так» через дружину, а вона — тому що вирішила вийти на полювання. Кидання тарілок призвело до того, що жінка вказує своєму чоловікові, що він повинен робити, а що — ні. Це неприродно. Право вказувати належить чоловікові. За винятком, ясна річ, догляду за дітьми.


— Вона віддала все, чим жила з народження, коли виходила за тебе заміж, — нагадав Роланд. — Тепер твоя черга чимось поступитися.


— Ніби я цього не знаю? Але якщо з-за цього вона загине, Роланд, йдучи з Кал'ї, ти понесеш із собою моє прокляття. Якщо вона загине. Незалежно від того, скількох дітей вам вдасться врятувати.


Роланд, якого проклинали не один раз, кивнув.


— Якщо ка забажає, Воун, вона повернеться до тебе.


— Ага. Але запам'ятай, що я сказав.


— Запам'ятаю.


Эйзенхарт ляснув віжками коня по спині, і візок рушив з місця.


8


Кожна жінка располовинила голову-гарбуз із сорок, п'ятдесят і шістдесят ярдів.


— Намагайтеся потрапити в голову як можна ближче до капюшону, — навчав їх Роланд. — Якщо потрапите нижче, толку не буде.


— Через броні? — запитала Розалита.


— Ага, — відповів Роланд, не сказавши всієї правди. Втім, і не збирався говорити до самого останнього моменту.


Потім прийшла черга картоплин. Сарі Адамс розрізала свою сорок ярдів, трохи зачепила з п'ятдесяти і промахнулася з шістдесяти: тарілка пролетіла дуже високо. Вона вилаялася зовсім не по-жіночому і, похнюпивши голову, відійшла до будки-туалету. Там і села, спостерігаючи за продовженням змагання. Роланд підійшов, присів поруч. Побачив сльозу, побежавшую з кутика лівого ока з посіченою вітром щоці.


— Я підвела тебе, чужинець. Кажу вибач.


Роланд узяв її руку, потиснув.


— Ні, леді, немає. Для тебе знайдеться робота. Тільки в іншому місці. І тобі, можливо, доведеться кидати тарілку.


Вона сумно посміхнулася йому і вдячно кивнула.


Едді поставив на лякала нові голови-гарбуза і на кожну поставив за редисці. Вони практично повністю ховалися в тіні капюшонів-мішків.


— Щасти вам, дівчатка, — посміхнувся він. — Покажіть клас.


— Починайте з десяти ярдів, — наказав Роланд.


З десяти в редиску потрапили всі. І з двадцяти. З тридцяти Сюзанна послала тарілку трохи вище, дотримуючись отриманим від Роланда інструкцій. Він хотів, щоб цей тур виграла одна з жінок Кал'ї. На дистанції в сорок ярдів Залия Джеффордс занадто довго цілилася, в результаті її тарілка розрубала гарбуз, а не редиску.


— Фак-каммала! — вигукнула вона, тут же затиснула рот руками, подивилася на Каллагэна, що сидів на східцях ганку. Той лише посміхнувся і помахав їй рукою, наче нічого й не чув.


Залия підскочила до Едді і Джейку, почервонівши до кінчиків вух, в люті.


— Ти повинен попросити його дати мені ще один шанс, попроси, прошу тебе, — сказала вона Едді. — Я зможу потрапити. Знаю, що зможу...


Едді поклав руку їй на плече, зупиняючи словесний потік.


— Він теж це знає, Зв. Ти залишаєшся в команді.


Вона подивилася на нього, виблискуючи очима, губи стиснулися так щільно, що практично зникли.


— Ти впевнений?


— Так, — кивнув Едді. — «Ситизенс» могли би взяти тебе в пітчера, дорога.


На полі залишилися Маргарет і Розалита. Обидві потрапили в редиску і з п'ятдесяти ярдів. Едді, нахилившись до Джейка, пробурмотів:


— Знаєш, друже, я б цьому не повірив, якби не побачив на власні очі.


З шістдесяти ярдів Маргарет Эйзенхарт промахнулася. Розалита занесла тарілку над правим плечем, вона була лівшею, на мить застигла, потім крикнула: «Рису!» — і метнула тарілку. Навіть Роланду не вистачило гостроти зору, щоб зрозуміти, чи тарілка зачепила редиску, то піднятий тарілкою вітер збив її. Але Розалиту це не хвилювало. Він закинула руки і видала переможний крик.


— Ярмарковий гусак! Ярмарковий гусак! — почала скандувати Маргарет, і інші, навіть Каллагэн, приєдналися до неї.


Роланд підійшов до Троянди, міцно обняв і сказав, що нехай ярмаркового гусака для неї у нього немає, зате ввечері знайдеться гусак з довгою шиєю.


— Що ж, — посміхнулася вона у відповідь, — стаючи старше, ми погоджуємося на будь-які призи. Чи Не так?


Залия повернулася до Маргарет.


— Що він їй сказав? Ти знаєш?


Маргарет Эйзенхарт посміхалася.


— Те ж саме, що ти не раз чула, я впевнена.


9


Потім дами пішли. Так само, як і батько Каллагэн, у якого знайшлися якісь справи. Роланд сидів на нижній сходинці ганку, дивлячись на полі, де проходили змагання. Коли Сюзанна запитала, чи задоволений він результатом, стрілець кивнув.


— Так, думаю, все пройшло добре. Ми повинні на це сподіватися, тому що часу залишається все менше. Занадто багато на нас навалюється, і відразу. — Правда полягала в тому, що ніколи раніше він не потрапляв у настільки складне становище... хоча з того дня, як Сюзанна зізналася у своїй вагітності, він хай і небагато, але заспокоївся.


«Просто ти вчасно згадав про те, що не можна заважати ка, — подумав він. — І сталося це завдяки жінці, у якої мужності більше, ніж у будь-якого з нас».


— Роланд, мені обов'язково треба повертатися в «Рокинг Бі»? — спитав Джейк.


Роланд обдумав питання, знизав плечима.


— Ти хочеш?


— Так, але на цей раз я хочу взяти з собою «ругер». — Обличчя Джейка порожевіло, але голос залишився рівним. Він прокинувся з цією ідеєю, ніби бог снів, якого Роланд називав Нік, підсунув її йому у сні. — Я покладу його на дно спальника і заверну в сорочку. Ніхто не дізнається, що він там. — Джейк помовчав. — Я не збираюся показувати його Бенні, якщо ти думаєш, що він потрібен мені для цього.


Така думка не приходила Роланду в голову. Але чим керувався Джейк? Він поставив це питання і отримав відповідь людини, який прорахував партію в «замки» на кілька ходів вперед.


— Ти питаєш як мій старший?


Роланд уже відкрив рот, щоб відповісти ствердно, помітив, як пильно дивляться на нього Едді й Сюзанна, та передумав. Одна справа — зберігати секрети (як кожен по-своєму зберігав секрет вагітності Сюзанни), і зовсім інша — слідувати інтуїції. Відповісти «так» — значить тримати Джейка на короткому повідку. А він, звичайно, заслужив право на певну самостійність. Нинішній Джейк разюче відрізнявся від того Джейка, якого «дістали» в Серединний світ — тремтячого, переляканого, чи не голого.


— Ні, не як твій старший, — відповів він. — Що стосується «ругера», ти можеш брати його і відвозити куди хочеш і в будь-який час. Хіба ти приніс його тету?


— Украв, — тихим голосом відповів Джейк, втупившись в коліна.


— Ти його взяв, щоб вижити, — нагадала Сюзанна. — А це велика різниця. Послухай, солоденький, ти нікого не збираєшся підстрелити, чи не так?


— Не збираюся, немає.


— Будь обережний, — додала вона. — Я не знаю, що ти задумав, але будь обережний.


— І що б ти задумав, постарайся розібратися з цим протягом наступного тижня, — вставив Едді.


Джейк кивнув, подивився на Роланда.


— Коли ти вирішив провести загальні збори?


— Якщо вірити роботу, у нас десять днів до приходу Волков. Так що... — Роланд щось підрахував у думці. — Збори пройде через шість днів. Тебе це влаштує?


Джейк знову кивнув.


— І все-таки ти не хочеш розповісти мені, що тебе турбує?


— Ні, якщо ти не запитаєш як старший. Можливо, це дурниця, Роланд. Чесне слово.


Роланд із сумнівом кивнув, почав скручувати нову самокрутку. До чого ж це приємно, палити свіжий тютюн.


— Є що-небудь ще? — запитав він. — Якщо ні, тоді...


— Взагалі-то є, — перервав його Едді.


— Що?


— Мені потрібно повернутися в Нью-Йорк, — говорив він так буденно, ніби розмова йшла про те, що він зібрався прогулятися в найближчий магазин за банкою маринованих огірків або коробочкою лакричні пастилок, але очі його збуджено горіли. — І на цей раз я повинен потрапити туди у плоті. Тобто доведеться безпосередньо задіяти цей кулю. Чорний Тринадцятий. Я дуже сподіваюся, що ти, Роланд, знаєш, як це робиться.


— А чого це ти зібрався в Нью-Йорк? — спитав Роланд. — Ось це питання я задаю як старший.


— Само собою, — кивнув Едді, — і я тобі відповім. Тому що ти правий, кажучи про те, що часу обмаль. Бо Вовки Кал'ї — не єдині, через кого нам треба турбуватися.


— Ти хочеш подивитися, скільки часу залишилося до п'ятнадцятого липня, — здогадався Джейк. — Так?


— Так, — кивнув Едді. — З того, що ми бачили в Стрибку, ясно, що час у тому ж Нью-Йорку 1977 року йде швидше. Ви ж пам'ятаєте дату на газеті «Нью-Йорк таймс», яку я знайшов?


— Друге червня, — сказала Сюзанна.


— Правильно. А точно співвіднести час цього світу і іншого не представляється можливим. Згодні?


Джейк енергійно кивнув.


— Тому що цей світ не схожий на інші... якщо тільки ця різниця не уявна, не подстроенная Чорним Тринадцятим, відправили нас в Стрибок.


— Я так не думаю, — похитав головою Едді. — Мені видається, що відрізок Другої авеню, від пустиря до, скажімо, Шістдесятих вулиць, відіграє дуже важливу роль. Вважаю, це двері. Одна велика двері.


Джейк Чемберз пожвавився.


— Не до Шістдесятих. Не так далеко. Швидше ти говориш про відрізку Другій авеню між Сорок шостий і П'ятдесят четвертої вулицями. В той день, коли я пішов зі школи Пайпера, я відчув якісь зміни, коли перетнув П'ятдесят четверту вулицю. Мова може йти тільки про цих восьми кварталах. На цьому відрізку знаходяться магазин звукозапису, ресторан «Чав-Чав» і «Манхеттенський ресторан для розуму». І, зрозуміло, пустир. Це інший кінець. Це... не знаю...


— Опинившись там, ти потрапляєш в інший світ, — продовжив Едді. — Якийсь ключовий світ. І я думаю, саме тому час там біжить...


Роланд підняв руку.


— Стоп.


Едді замовк, очікувально подивився на Роланда, з легкою усмішкою на обличчі. Але Роланд і не думав посміхатися. Від недавнього настрою не залишилося й сліду. Занадто багато в них справ. А от часу на всі ці справи явно недостатньо.


— Ти хочеш подивитися, наскільки наблизився час до того дня, коли перестане діяти колишня угода. Правильно я тебе зрозумів?


— Так.


— Для цього не обов'язково переміщатися в Нью-Йорк у плоті. Вистачить і Стрибка.


— Стрибок годиться, якщо потрібно тільки перевірити день і місяць, але є й інші справи. Щодо пустиря ми сильно помилилися. Дуже сильно, запевняю вас.


10


Едді не сумнівався, що вони зможуть стати власниками пустиря і без успадкованого Сюзанною стану. Він вважав, що історія Каллагэна ясно показала, що для цього потрібно зробити. Не троянди, звичайно. Троянда не могла належати нікому (ні їм, ні комусь ще). Але пустиря, щоб охороняти і захищати троянду. І грошей для цього, на його переконання, практично не вимагалося.


Переляканий чи ні, Келвін Тауер сховався в колишньої пральні, щоб врятувати дупу Каллагэна. Переляканий чи ні, Келвін Тауер 31 травня 1977 року відмовився продати останню ділянку манхеттенської землі, що знаходиться в його власності, «Сомбра корпорейшн». Едді думав, що Келвін Тауер цілком тягне на героя.


Едді також думав і про те, як батько Каллагэн закрив обличчя руками, вперше згадавши про Чорному Тринадцятому. Йому дуже хотілося викинути кулю зі своєї церкви... але він все одно тримав його там. Як і власник книжкового магазину, батько Каллагэн тягнув на героя. І як же вони сглупили, припустивши, що Келвін Тауер попросить за пустир мільйони! Він хотів позбутися від пустиря! Віддав би його даром, але тільки надійному людині. Або надійному ка-тету.


— Сюзі, ти не можеш іти, бо вагітна, — продовжив Едді. — Джейк, ти не можеш йти, тому що неповнолітній. Не кажучи ні про що іншому, я впевнений, що ти не зможеш підписати контракт, про який я думаю з тих пір, як батько Каллагэн розповів нам свою історію. Я міг би просто взяти тебе з собою, але схоже, ти хочеш дещо перевірити в іншому місці. Чи я помиляюся?


— Ти не помиляєшся, — відповів Джейк. — Але я майже готовий іти з тобою. Дуже вже буде цікаво.


Едді посміхнувся.


— Майже — недостатньо. Що ж стосується Роланда... вибач бос, але в нашому світі ти відчуваєш себе не в своїй тарілці. Ти... е... у тебе проблеми з вимовою.


Сюзанна розреготалася.


— Що ти збираєшся йому запропонувати? — спитав Джейк. — Я хочу сказати, що ти повинен запропонувати, чи не так?


— Один бакс, — відповів Едді. — Який я попрошу Тауера мені позичити...


— Ні, ми можемо дати йому більше. — Обличчя Джейка було дуже серйозним. — У мене є п'ять чи шість доларів. — Він посміхнувся. — Потім накинемо ще. Коли все устаканиться і на цій стороні.


— Якщо залишимося живі, — вставила Сюзанна, але її очі яскраво виблискували. — Знаєш що, Едді? Ти, схоже, геній.


— Балазар і його друзі опечалятся, якщо сей Тауер продасть нам свою ділянку, — сказав Роланд.


— Так, але, можливо, ми зможемо переконати Балазара залишити його в спокої. — Похмура усмішка вигнула губи Едді. — Якщо вже на те пішло, Роланд, Енріко Балазар з тих людей, кого я з задоволенням вб'ю двічі.


— Коли ти хочеш поїхати туди? — спитала Сюзанна.


— Чим раніше, тим краще, — відповів Едді. — Я просто божеволію, не знаючи, як йдуть справи в Нью-Йорку. Роланд, що скажеш?


— Я відповім завтра. Ми перенесемо кулю в печеру, а там подивимося, чи зможеш ти пройти через двері. Твоя ідея хороша, Едді, і я кажу спасибі тобі.


— А якщо куля закине тебе в інше місце? — спитав Джейк. — 1977 рік, але в іншу реальність, або... — Він не міг знайти потрібних слів. Лише пам'ятав, якою здавалася тонкою тканину реальності, коли Чорний Тринадцятий вперше відправив їх в Стрибок, яка безмежна тьма чекала їх за «декораціями» нью-йоркських вулиць і будинків. — ...в нікуди, а то й подалі? — закінчив він.


— У цьому випадку я пришлю поштову листівку. — Едді знизав плечима і реготнув, але при цьому Джейк встиг побачити, як той наляканий. Побачила це і Сюзанна, тому що взяла руку Едді в свої і знизала.


— Гей, та все у мене буде добре.


— Інакше і бути не повинно, — відповіла йому Сюзанна. — Не повинно!


## Глава 2


«Доган», частина 1


1


Коли на наступний ранок Роланд і Енді увійшли до церква Непорочної Богородиці, день тільки займався на північно-східному горизонті. Едді, щільно стиснувши губи, освітлював шлях по центральному проходу свічником. Магічний кристал, за яким вони прийшли, мірно гудів. Сонно, але Едді це гудіння зовсім не подобалося. Та й від самої церкви по шкірі пробігли мурашки. Порожня, величезна... Едді не покидало відчуття, що він ось-ось побачить сидять на лавах примарних фігур (а то і бродячих мертвяків), одаривающих їх несхвальними поглядами.


Але найбільше його дратувало гудіння.


Коли вони наблизилися до вівтаря, Роланд відкрив заплічний мішок і дістав інший, для боулінгу, який до вчорашнього дня Джейк тримав у себе. Стрілок на мить підняв його, розгорнувши, і вони знову прочитали напис: «ТІЛЬКИ СТРАЙКИ НА ДОРІЖКАХ СЕРЕДИННОГО СВІТУ».


— Ні слова, поки я не скажу, що можна говорити, — попередив Роланд. — Ти зрозумів?


— Так.


Роланд попрямував до схованки батька Каллагэна, натиснув великим пальцем на жолобок між двох дощок, і кришка люка підвелася. Він повністю відкинув її. Едді якось бачив по телевізору фільм про саперах, які знешкоджували розірвалися бомби, скинуті на Лондон німецькою авіацією. Руху Роланда жваво нагадали йому той фільм. А чому б і ні? Якщо вони не помилялися щодо предмета, що лежав у схованці, а Едді вважав, що не помилялися, то мали справу гірше, ніж з неразорвавшейся бомбою.


Роланд розгорнув білий стихар, вони побачили ящик. Гудіння посилилось. У Едді перехопило подих. Його пройняв холодний піт. Десь зовсім поруч неймовірно злобний монстр відкрив ще сонний очей.


Але гудіння повернулася на колишній рівень, і Едді знову знайшов здатність дихати.


Роланд простягнув Едді мішок, знаком запропонувавши широко його розкрити. Едді підкорився, хоча найбільше йому хотілося шепнути Роланду на вухо, що треба тікати і забути про Нью-Йорку. Роланд витягнув ящик з схованки — гудіння знову посилився. Свічки розганяли темряву, і Едді побачив, що чоло Роланда блищить від поту. Він не сумнівався, що точно так само блищить і його чоло. Якщо Чорний Тринадцятий прокинеться і закине їх в якесь чорне ніку...


Я не піду. Я буду боротися, щоб залишитися з Сюзанною.


Зрозуміло, він би позмагався. Але при цьому відчув величезне полегшення, коли Роланд обережно опустив дерев'яний ящик в цей дивний металевий мішок, який вони знайшли на пустирі. Гудіння не зникло, але стало значно тихіше. А коли Роланд стягнув тасьми, перетворилося на ледь чутний шепіт, який зазвичай доноситься з морської раковини, якщо прикласти її до вуха.


Едді перехрестив повітря перед собою. Трохи посміхнувшись, Роланд послідував його прикладу.


Коли вони вийшли з церкви, північно-східний горизонт помітно просвітлів, ожвавився. До сходу сонця залишалося зовсім небагато.


— Роланд.


Стрілець повернувся до нього, підняв брови. Його рука стискала горловину мішка, повинно бути, тасьомкам він не дуже довіряв.


— Якщо ми перебували в Стрибку, коли знайшли цей мішок, як ми змогли взяти його з собою?


Роланд обдумав питання.


— Може, і мішок знаходиться в Стрибку.


— І зараз?


Роланд кивнув.


— Так, думаю, що так. І зараз.


— Зрозуміло. — Едді помовчав. — Від усього цього мурашки біжать по шкірі.


— Передумав щодо візиту в Нью-Йорк, Едді?


Едді похитав головою. Але він боявся. Можливо, боявся навіть більше, ніж у салоні для баронів, коли він вийшов у прохід, щоб загадати Блейну пару-трійку загадок.


2


Коли половина стежки, що веде до Печери двері («Вона крута», — сказав Хенчек і не зблудив проти істини), залишилася позаду, пішов вже одинадцята година і сонце прогрело повітря. Едді зупинився, витер шию банданою, подивився на звиваються сухі русла на північ від стежки. Тут і там схилах зяяли чорні діри, і він запитав Роланда, не гранатові це шахти. Стрілець відповів, що так.


— І в яку ти хочеш відвести дітей? Вона звідси видно?


— Видно. — Роланд дістав свій єдиний револьвер, наставив на обрану ним шахту. — Подивися поверх прицілу.


Едді подивився і побачив глибоку ущелину, формою нагадує подвійну літеру S. Майже до самого верху вона була густо затінена. Він здогадався, що якщо сонце висвітлювало дно, то лише всього півгодини і опівдні. Одним кінцем розколина впиралася в скелю. Едді припустив, що вхід у штольню знаходиться саме там, але тінь не дозволяє його розгледіти. Другий, південно-східний кінець розколини переходив в сухе річкове русло, сбегавшее до Східної дорозі. А вже за Східною дорогою до самої ріки тягнулися рисові поля.


— На розум відразу приходить історія, яку ти нам розповідав. — Едді повернувся до стрілку. — Про каньйоні Блискавки.


— Само собою.


— Тільки без червоточини, яка зробила всю брудну роботу.


— Так, — погодився Роланд, — без червоточини.


— Скажи мені правду, ти дійсно збираєшся заховати дітей в глухому куті сухого річкового русла?


— Ні.


— Городяни думають, що збираєшся. Навіть жінки, що кидають тарілки.


— Знаю, — кивнув Роланд. — Я хочу, щоб вони так думали.


— Чому?


— Тому що не вірю, що в пошуку дітей Вовкам допомагали якісь надприродні сили. Почувши історію діда Тіана, не думаю, що у Вовків взагалі є щось надприродне. Немає. Просто в цьому коморі завелася щур. Яка на вушко шепоче тим, хто посилає з Тандерклепа Волков.


— Ти хочеш сказати, всякий раз щури різні? Кожні двадцять три-двадцять чотири роки?


— Так.


— Хто це робить? — спитав Едді. — Хто може це робити?


— Я Точно не впевнений, але ідея є.


— Тук? Зрада, передається у спадок від батька до сина?


— Якщо ти відпочив, Едді, думаю, нам краще продовжити шлях.


— Оуверхолсер? Може, цей Телфорд, який виглядає, як ковбой з телевізора?


Роланд мовчки пройшов повз нього. Під підошвами його нових чобіт хрустіли камінчики. Затиснутий у лівій руці рожевий мішок бовтався з боку в бік. Шар, що лежить в ящику з «дерева примар», продовжував шепотіти неприємні секрети.


— Балакучий, як завжди, — хмикнув Едді пішов за стрільцем.


3


Першим з глибин печери почувся голос великого мудреця і знаменитого наркомана.


— О, ви тільки подивіться на цього маминого синка! — простогнав Генрі. Голос його, забавний і страшний одночасно, нагадав Едді померлого партнера Ебенезера Скруджа в «Різдвяній пісні». — Мамин синок думає, що йому вдасться повернутися в Нью-Йорк? Якщо спробуєш, то потрапиш кудись далі, братику. Краще залишайся, де перебуваєш зараз... вирізай що-небудь з деревинок... будь хорошим хлопчиком... — Мертвий брат засміявся. Живий — затремтів.


— Едді? — покликав Роланд.


— Послухай свого брата, Едді! — пронизливо крикнула мати з глибин печери. На підлозі біліли кістки дрібних тварин. — Він віддав за тебе життя, все своє життя щонайменше, ти можеш його послухати!


— Едді, ти в порядку?


Голос матері змінився голосом Кзабы Драбника, спятившего паршивого угорця, як його звали приятелі Едді. Кзаба просив Едді дати йому сигарету, в іншому випадку погрожуючи спустити його гребаные штани і відшмагати. Едді насилу відвернувся від цього страхітливого багатоголосся.


— Так, мабуть, що так.


— Голоси йдуть з твоєї голови. Печера якимось чином знаходить їх і підсилює. Не звертай на них уваги. Вони, звичайно, відволікають, але більше нічим нашкодити не можуть.


— Чому ти дозволив їм вбити мене, брат? — схлипнув Генрі. — Я думав, що ти прийдеш, але ти так і не прийшов.


— Нашкодити не можуть, — кивнув Едді. — Я тебе зрозумів. Що робимо далі?


— Згідно обом історій, Каллагэна і Хенчека, двері відкриється, як тільки я приподниму кришку ящика.


Едді нервово розсміявся.


— Я не хочу, щоб ти діставав ящик з мішка, не кажучи вже про кришці.


— Якщо ти передумав...


Едді похитав головою.


— Ні. Я хочу повернутися в Нью-Йорк. — Тут він широко посміхнувся. — Ти не боїшся, що я зійду з шляху істинного? Знайду чоловічка і прийму дозу?


— Це китайський білий! — захоплено вигукнув з глибин печери Генрі. — Ці ніггери продають найкращий порошок!


— Аж ніяк, — відповів Роланд. — Мене турбує багато, але тільки не твоє повернення до колишніх звичок.


— Добре. — Едді увійшов у печеру, подивився на вільно стоїть там двері. Якщо не вважати ієрогліфів і кришталевої ручки з вигравіруваним на ній трояндою, вона виглядала точнісінько як двері на березі. — Якщо її обійти...


— Якщо її обійти, вона зникне, — відповів Роланд. — І за нею — глибока прірва, наскільки мені відомо, до самого Наара. На твоєму місці я б пам'ятав про це.


— Хороший рада, і Швидкий Едді каже спасибі тобі. — Він взявся на кришталеву ручку, виявив, що вона не повертається ні вправо, ні вліво. Власне, нічого іншого він і не очікував. Відступив на крок.


— Ти повинен думати про Нью-Йорку, — нагадав йому Роланд. — Конкретно про Другий авеню. І про час. Тисяча дев'ятсот сімдесят сьомому році.


— Як я можу думати про рік?


Коли Роланд відповідав, в голосі його чулася нетерплячка.


— Думай про те, як все було в той день, коли ти і Джейк слідували за іншим, більш раннім Джейком. — Едді вже зібрався сказати, що це не той день, йому треба повернутися в Нью-Йорк пізніше, але закрив рот. Якщо вони розуміли правила гри, він не міг повернутися в той день, ні примарою, в Стрибку, ні у плоті. Якщо вони розуміли правила гри, тамтешнє час якось пов'язано з тутешнім, бігло тільки швидше. Якщо вони розуміли правила... якщо були правила...


Так чому б тобі не поїхати туди і переконатися самому, є вони чи ні?


— Едді? Ти хочеш, щоб я загіпнотизував тебе? — Роланд вже витягнув з гнізда пояси-патронташа патрон. — Якщо це допоможе тобі побачити минуле.


— Ні, думаю, мені краще піти так, з ясною головою.


Едді кілька разів стиснув і розтиснув кулаки, одночасно набираючи повні груди повітря і видихаючи його. Серцебиття не почастішало, швидше сповільнилося, але кожен удар, здавалося, стрясав усе тіло. Господи, наскільки б все було простіше, якщо б існував пульт управління, прилади якого він міг ввести необхідні параметри, як на машині часу професора Пібоді або у тому фільмі про морлоків!


— Слухай, а як я виглядаю? — запитав він Роланда. — В сенсі, не приведу я до себе зайвої уваги, матеріалізувавшись на Другій авеню?


— Якщо ти з'явишся прямо перед людьми, напевно притягнеш. Я раджу ігнорувати тих, хто захоче заговорити з тобою на цю тему, і відразу піти.


— Це зрозуміло. Я кажу про одяг.


Роланд знизав плечима.


— Я не знаю, Едді. Це твоє місто, не мій.


Едді міг би на це заперечити, що його місто — Бруклін. А на Манхеттені він бував хіба що раз в місяць і вважав його іншою країною. Проте розумів, про що тлумачить Роланд. Він спробував поглянути на себе з боку. Проста байкова сорочка з роговими гудзиками, темно-сині джинси з нікелевими, а не мідними клепками, ширинка на гудзиках (останній раз «блискавці» Едді бачив в Ладі). І вирішив, що одяг у нього нормальна. У всякому разі, нормальна для Нью-Йорка. Якщо хто і кине на нього погляд, то прийме за офіціанта кафе або артиста, що грає хіпі, у якого видався вихідний день. Втім, він сумнівався, що хтось удостоїть його і погляду, в Нью-Йорку воліли не дивитися на людей, що його цілком влаштовувало. Втім, не вистачало однієї дрібниці...


— У тебе є смужка шкіри? — запитав він Роланда.


З печери почувся голос містера Табтера, його вчителя з п'ятого класу. У тебе були такі здібності! — прогримів він. — Ти був одним з моїх кращих учнів, і подивися, що з тобою стало! Чому ти дозволив братові зіпсувати тебе?


На що люто заперечив Генрі: Він дозволив мені померти! Він мене вбив!


Роланд зняв з плеча торбу, поставив на підлогу поруч з рожевим, відкрив, порився. Едді не знав, що в ньому може лежати, міг лише сказати, що ніколи не бачив дна. Нарешті стрілок знайшов смужку шкіри і простягнув Едді.


Поки Едді зав'язував нею волосся, Роланд дістав з мішка те, що називав торбою, відкрив, почав вивантажувати на підлогу вміст: пакет з тютюном, подарованим Каллагэном, монети та паперові гроші, бляшанку з голками і нитками, погнуту миску, з якої він зробив компас неподалік від галявини Шардика, стару карту і нову, нещодавно намальовану близнюками Тавери. Коли сума спорожніла, він витягнув з кобури на лівому стегні револьвер з рукояткою, обробленою сандаловим деревом. Відкинув циліндр, перевірив патрони, задоволено кивнув, повернув циліндр на місце. Поклав у торбу, зав'язав мотузки на легко развязываемый, варто було смикнути за одну, вузол. Піднявши суму за потерту лямку, простягнув Едді.


Спочатку Едді не хотів її брати.


— Ні, Роланд, це твій.


— Останні тижні ти носив його стільки ж, як і я. Може, і більше.


— Так, але тепер мова йде про Нью-Йорку, Роланд. У Нью-Йорку всі крадуть.


— У тебе не вкрадуть. Візьми револьвер.


Едді з мить дивився Роланду в очі, потім узяв торбу, повісив на плече.


— Ти відчуваєш, що так треба.


— Ага.


— Ка в дії?


Роланд знизав плечима.


— Ка завжди в дії.


— Добре, — кивнув Едді. — І, Роланд, якщо я не повернуся, подбай про Сюзі.


— Твоя робота — зробити все, щоб мені не довелося піклуватися про неї.


«Ні, — подумав Едді, — моя робота — оберігати троянду».


Обернувся до дверей. Йому кортіло задати ще тисячу запитань, але він визнавав правоту Роланда: час для запитань вийшло.


— Едді, якщо ти не хочеш...


— Навпаки, хочу. — Він підняв ліву руку, відставив великий палець. — Коли побачиш, що я так зроблю, відкривай ящик.


— Добре.


Голос Роланда долинав здалеку. Тому що він, Едді, залишився наодинці з дверима. Дверима з написом «НЕНАЙДЕННАЯ» незнайомою йому мовою з красивими літерами. Одного разу він прочитав роман «Двері в літо»... Хто його написав? Один з фантастів, чиї книги він постійно приносив з бібліотеки. Один з представників старшого покоління, які писали хороші, якісні книги. Мюррей Лейнстер, Пол Андерсон, Гордон Діксон, Айзек Азімов, Харлан Еллісон... Роберт Хайнлайн. Так, саме Хайнлайн написав «Двері в літо». Генрі завжди знущався над ним з-за цих книжок, називав маминим синочком, книжковим хробаком, питав, він може читати і дрочити одночасно, питав, як йому вдається так довго сидіти, уткнувшись носом у вигадки про ракети і машини часу. Генрі, старший брат. Генрі, з особою в прищах, блискучих від кремів, які, судячи з анотації, могли вмить розправитися з прищами. Генрі, який зібрався в армію. Едді, молодший брат. Едді, приносив книги з бібліотеки. Тринадцятирічний Едді, за віком такий же, як Джейк зараз. На дворі 1977 рік, йому тринадцять, він на Другій авеню, і таксі поблискують під жовтим сонячним світлом. Чорний хлопець з плеєром проходить повз ресторану «Чав-Чав». Едді може його бачити, Едді знає, що слухає чорний юнак: Елтона Джона, який співає, ясна річ, «Хтось сьогодні врятував мені життя». На тротуарі багато людей. Вечір вже не за горами, і люди йдуть додому, провівши ще один день на сталевих полях Кал'ї Нью-Йорк, де вирощують гроші замість рису і не скаржаться на поганий урожай. Жінки виглядають кумедно в дорогих ділових костюмах і кросівках: їх туфлі на високому каблуці в пакетах, тому що робочий день закінчився, і вони йдуть додому. Всі посміхаються, бо світ такий яскравий, а повітря таке тепле. Здалеку навіть доноситься дріб відбійного молотка, зовсім як у тій старій пісні "Lovin' spoonful"[70]. Перед ним двері в літо 1977 року, таксисти беруть бакс з чвертю за посадку і тридцять центів за кожну чверть милі. Раніше вони брали менше, потім будуть брати більше, але зараз такса у них така. Космічний човник з вчителькою на борту ще не вибухнув. Джон Леннон ще живий, хоча довго не проживе, якщо буде і далі зловживати героїном, цим китайським білим. Що ж стосується Едді Діна, Едді Кантора Діна, то він про героїн ще нічого не знає. Кілька сигарет — ось і всі його гріхи (якщо не вважати спроб поганяти шкірку, які ще рік не будуть вдалими). Йому тринадцять. У Нью-Йорку 1977 рік, і на грудях у нього ростуть рівно чотири волосини. Він перераховує їх щоранку, сподіваючись, що до них от-от приєднається п'ятий. Це літо після літа вітрильників[71]. Червневий день котиться до вечора, і він чує радісну мелодію. Радісна мелодія ллється з динаміків над дверима магазину «Вежа видатних записів». Це Манго Джеррі співає «Влітку, цього літа», і...


Раптово все це стало для Едді реальним, абсолютно реальним, і він підняв ліву руку: приготувалися. За його спиною Роланд сів, дістав ящик з рожевого мішка. І як тільки Едді оттопырил великий палець, стрілець підняв кришку.


Тут же Едді почув прекрасну і жахливу мелодію дзвіночків. Очі почали сльозитися. У вільно стоїть перед ним двері щось клацнуло, вона почала відкриватися, і на підлогу печери лягла смуга сонячного світла. Долинули звуки клаксонів і перестук відбійного молотка. Не так давно він так хотів, щоб така ось двері відчинилися, що заради цього трохи не вбив Роланда. А тепер, побачивши перед собою відкривається двері, перелякався до смерті.


Колокольца, невід'ємні супутники Стрибка, розривали голову. Він зрозумів, що зійде з розуму, якщо буде слухати їх досить довго. «Іди, раз вже зібрався йти», — подумав він.


Ступив уперед, побачивши крізь сльози, як три руки простягнулися, щоб схопитися за чотири ручки. Потягнув двері на себе, і золотий предвечерний світ змусив примружитися. В ніс вдарили запахи бензину, нагрітого сонцем міста і чийогось лосьйону після гоління.


Практично нічого не бачачи перед собою, Едді ступив крізь ненайденную двері в літо реальності, яку покинув через таку ж двері.


4


Він потрапив на Другу авеню, все так. Побачив перед собою «Блимпис». Позаду чувся веселий голос Манго Джері. Людський потік обтекал його. Хтось ішов до Сорокових вулицями, хтось- до Шестидесятих. На Едді більшість не звертали уваги, і не тільки тому, що вони кудись поспішали. У Нью-Йорку не звертати уваги на інших — норма.


Едді поправив торбу Роланда, яка висіла на правому плечі, озирнувся. Двері в Кальян Брін Стерджис нікуди не поділася. Він бачив Роланда, який сидів у печері, біля самого входу, з відкритим ящиком на колінах.


«Це гребаные колокольца зводять його з розуму», — подумав Едді. І тут побачив, як стрілець витягнув два патрони з пояса-патронташа і вставив у вуха. Едді посміхнувся. «Все правильно». Принаймні патрони допомогли блокувати деренчання червоточини на автостраді 70. Спрацювало це чи ні, Роланду він нічим допомогти не міг. Тому що у нього були інші справи.


Едді трохи повернувся, знову подивився через плече — переконатися, що двері повернулася разом з ним, опинившись у нього за спиною. Повернулася. Якщо вона не відрізнялася від інших, вона буде слідувати за ним, куди б він не пішов. Якщо і не буде, Едді не бачив в цьому проблеми: далеко йти він не збирався. Помітив він і інше: відчуття темряви, знайоме зі Стрибка і загрожувало його поглинути, зникло. Тому що, вирішив Едді, він тут у плоті, а не віртуально. І якщо в окрузі і були бродячі мертвяки, він їх побачити не міг.


Знову поправивши лямку суми, Едді рушив до «Манхеттенського ресторану для розуму».


5


Люди розступалися перед ним, даючи пройти, і це доводило, що він дійсно тут, на Другій авеню. Люди обходили його і під час Стрибка. Нарешті, Едді свідомо зіткнувся з молодим чоловіком, який ніс не один «дипломат», а два, Великим мисливцем за трунами в світі бізнесу, охрестив його Едді.


— Гей, дивись, куди йдеш! — обурився містер Бізнесмен, коли їх плечі увійшли в щільний контакт.


— Вибачте, — поспішив відповісти Едді, — вибачте. — Отже, він тут у плоті. — Вас не утруднить сказати мені, який сьогодні...


Але містер Бізнесмен вже пішов, женучись за інфарктом, неминуче поджидавшим його до сорока п'яти або п'ятдесяти років. Едді згадав бородатий нью-йоркський анекдот: «Вибачте, сер, ви зможете сказати, як пройти до будівлі міської ради, або мені відразу йти на хер?» І розсміявся, нічого не зміг з собою вдіяти.


Як тільки упорався зі сміхом, почимчикував далі. На розі Другої авеню і П'ятдесят четвертої вулиці побачив чоловіка, який роздивляється вітрину взуттєвого магазину. Теж в діловому костюмі, але куди більш розслабленого в порівнянні з тим містером Бізнесменом, якого він штовхнув. І «дипломат» він ніс один, що Едді вважав добрим знаком.


— Вибачте, — звернувся до нього Едді, — але не могли б ви сказати мені, який сьогодні день?


— Четвер, — відповів чоловік. — Двадцять третє червня.


— 1977 року?


Чоловік посміхнувся, запитливо і водночас цинічно, зігнув брову.


— 1977-й, абсолютно вірно. 1978-й почнеться... через шість місяців. Навіть трохи пізніше.


Едді кивнув.


— Спасибі, сей.


— Спасибі — хто?


— Не важливо, — відповів Едді і продовжив шлях.


«Тільки три тижні до п'ятнадцятого липня, плюс-мінус день, — думав він. — Замало для душевного спокою».


Так, але якщо йому не вдасться переконати Келвіна Тауера продати йому пустир сьогодні, питання часу втратить свою актуальність. Одного разу, дуже давно, Генрі хвалився, що його маленький братик може вмовити диявола стрибнути в його ж багаття. Едді сподівався, що колишнє вміння переконувати залишилося при ньому. Уклади угоду з Келвіном Тауером, інвестуй в нерухомість, а потім гуляй собі з Богом. Святкуй. Купи собі шоколад з вершками або...


Плин його думок перервався, він так різко зупинився, що хтось врізався в нього ззаду і вилаявся. Едді ледве відчув удар, практично не розчув лайки. Темно-сірий «лінкольн таун-кар» знову стояв біля тротуару. Не перед пожежним гідрантом, але все одно в безпосередній близькості від книжкового магазину.


«Таун-кар» Балазара.


Ноги понесли Едді далі. Тепер він радів, що Роланд умовив його взяти з собою один з револьверів. І переконався, що цей револьвер заряджений.


6


Чорна грифельна дошка повернулася у вікно. В цей день «Манхеттенський ресторан для розуму» пропонував паровий обід з Нової Англії: Натаніела Готорна, Генрі Девіда Торо і Роберта Фроста, з десертом на вибір: Мері Маккарті або Грейс Метильос, але на дверях висіла табличка: «ВИБАЧТЕ, МАГАЗИН ЗАКРИТИЙ». Годинник на будівлі банку навпроти «Вежі видатних записів» показували 3.14 пополудні. Хто, скажіть, закриває магазин в чверть четвертого в робочий день?


Той, хто обслуговує особливої клієнта, Едді сам і відповів на своє питання. Ось хто.


Він притиснувся носом до скла, відгородився руками від світла, щоб подивитися, що ж відбувається в Манхеттенському ресторані для розуму». Побачив круглий стіл з дитячими книжками. Праворуч від нього — стійку, лише у цей день на ній ніхто не сидів, навіть Ерон Дипно. І касовий апарат стояв в гордій самоті.


У магазині не було ні душі. Келвіна Тауера викликали куди-то за строковим справі, може, щось трапилося з кимось з родичів.


Сталося, це точно, зазвучав у його голові голос стрілка. Тільки не з родичами, а з ним. Сталися непрохані гості, які прибули в сірій автоповозке. І чому б тобі знову не поглянути на стійку, Едді? Тільки на цей раз використовуй очі за прямим призначенням.


Іноді Едді думав голосами інших людей. Він вважав, що в цьому не відрізнявся від багатьох інших. Не сам же він вигадав цей спосіб поглянути на події під таким кутом. Але на цей раз він начебто і не намагався думати голосом стрілка. Просто голос Роланда сам зазвучав у його голові.


Едді знову подивився на стійку. Побачив розкидані шахові фігурки, перевернуту кавову чашку. Помітив що лежать на підлозі, між двох високих стільців, окуляри — одне скло тріснуло.


Відчув, як у голові запульсувала злість. Пульсації набирали силу і частішали, поступово вони блокували логічне мислення, після чого залишалося лише пожаліти тих, хто опинявся в межах досяжності револьвера Роланда. Як-то раз він запитав Роланда: чи буває таке з ним? І Роланд сухо відповів: «Таке буває з кожним із нас». Коли ж Едді похитав головою і заперечив, що він — не Роланд, так само як і Сюзі, і Джейк, стрілець промовчав.


Тауер і його особливі клієнти на складі, подумав він, в тій кімнатці, що Тауер використовував під кабінет. І на цей раз одними розмовами справа не обмежиться. Едді не сумнівався, що джентльмени Балазара знайдуть інші способи нагадати містеру Тауеру, що наближається п'ятнадцяте липня, день, коли тому доведеться приймати відповідальне рішення. І вони напевно підкажуть Тауеру це рішення.


Коли слово «джентльмени» прийшло в голову Едді, злість запульсувала ще сильніше. Не повинні так називати себе люди, що розбили окуляри толстому й невинному власника книжкового магазину, а тепер тероризують його в підсобці. Джентльмени! Фак-каммала!


Він посмикав двері. Замкнена, але замок хисткий. Двері бовталася в дверній коробці, як готовий випасти молочний зуб. Стоячи в дверний арці, намагаючись робити вигляд, ніби його зацікавила якась книга, Едді почав прикладати силу. Натиснув на ручку, потім привалился до двері плечем, ніби ненароком.


Дев'яносто дев'ять відсотків зі ста, на тебе ніхто не дивиться. Це ж Нью-Йорк, чи не так? Можете ви сказати, як пройти до будівлі міської ради або мені відразу йти на хер?


Він натиснув сильніше, але ще не з усієї сили, проте щось тріснуло і двері відчинилися. Едді тут же переступив поріг, наче мав на це повне право, зачинив двері за собою. Але вона тут же відкрилася. Він узяв з круглого столика книжку «Як Грінч вкрав Різдво» (Ніколи її не любив), вирвав останню сторінку, склав кілька разів, сунув між дверима і дверним косяком, закрив двері. На цей раз вона залишилася на місці. Едді озирнувся.


В магазині порожньо, а тепер, коли сонце пішло за хмарочоси Вест-Сайда, ще й похмуро. І тихо...


Ан ні, ні, якісь звуки чутно. З глибини магазину долинув здавлений крик. «Обережно, працюють джентльмени», — подумав Едді. Злість, розросталася, заповнюючи голову.


Він розв'язав тасьми на сумі Роланда, попрямував у глибину магазину, до дверей з табличкою: «ТІЛЬКИ ДЛЯ СПІВРОБІТНИКІВ». По дорозі йому довелося обійти купу книг в тонких обкладинках і перевернутий обертовий виставковий стелаж, які зустрічалися в старих аптеках. Келвін Тауер вхопився за нього, коли джентльмени Балазара тягли його на склад. Едді цього не бачив, але точно знав, що так воно і було.


Двері замкнути не спромоглися. Едді дістав револьвер Роланда, а суму поклав на підлогу, щоб він не сковував рухи. Обережно, дюйм за дюймом, відкрив двері, пригадуючи, де знаходиться стіл Тауера. Якщо б вони побачили його, він би кинувся до них, волаючи на все горло. Як вчив Роланд, потрібно завжди кричати на все горло, якщо тебе знайшли. Тому що в цьому випадку твій супротивник може на секунду-іншу оторопеть, а іноді ці секунди і стають вирішальними.


Але на цей раз йому не довелося ні кричати, ні кидатися на ворога. Цікавили його чоловіки знаходилися в кабінеті, їх високі, ламані тіні танцювали по стінах. Тауер сидів на стільці, тільки стілець цей висунули з-за столу і поставили до стіни між двох бюро. Без окулярів він виглядав зовсім втраченими. Обидва гостя стояли до нього обличчям, тобто спиною до Едді. Тауер міг би побачити його, але дивився він на Джека Андолини і Джорджа Бьонди, тільки на них. І жах, який читався на обличчі Тауера, ще більше розлютив Едді.


У повітрі пахло гасом, а цей запах, як здогадався Едді, міг повалити в жах самого хороброго власника магазину, особливо того, чиї товари виготовлялися з паперу. Один із джентльменів, той, що вище, Андолини, розташувався поруч з шафою зі скляними дверцятами заввишки п'ять футів. Дверцята джентльмени розкрили, усередині Едді побачив чотири або п'ять полиць, заставлених книжками в пластикових обкладинках. Одну з них Андолини тримав перед собою, мов розхвалював Тауеру її гідності. Другий джентльмен, Бьонди, підняв над головою скляну банку з маслянистою рідиною. Едді, звичайно, знав, що в цю банку.


— Будь ласка, містере Андолини. — Голос Тауера тремтів від страху. — Будь ласка, це дуже цінна книга.


— Зрозуміло, цінна, — кивнув Андолини. — У цій шафі всі книги цінні. Як я розумію, у вас є примірник «Улісса» з автографом автора, який коштує двадцять шість тисяч доларів.


— Що ти таке кажеш, Джек? — запитав Джордж Бьонди. По голосу відчувалося, що він вражений. — Невже книга може варто двадцять шість «штук»?


— Я не знаю, — відповів Андолини. — Може, ви скажете нам, містер Тауер? Або я можу звати тебе Кел?


— Мій «Улісс» зберігається в банківській комірці, — відповів Тауер. — Він не продається.


— Але ці продаються, чи не так? — Вільною рукою Андолини вказав на шафу. — Ось на задньому форзаці цієї книги я бачу число, написане олівцем. Сім тисяч п'ятсот. Не двадцять шість «штук», але все одно ціна нового автомобіля. І знаєте, що я збираюся зробити, Кел? Ти мене слухаєш?


Едді попрямував до них, намагався не шуміти, але особливо й не ховався. І тим не менш, ні один з трьох його не бачив. Невже він був таким дурним, коли жив у цьому світі? Таким вразливим, що на нього могли несподівано напасти навіть не із засідки? Напевно, так, тому не варто дивуватися, що Роланд спочатку ставився до нього з деяким презирством.


— Я... я слухаю.


— У тебе є те, що дуже потрібно містерові Балазару. Ніяк не менше, ніж тобі потрібен твій примірник «Улісса». І хоча всі ці книги в скляній шафі начебто продаються, я готовий сперечатися, ти зробиш все, щоб їх не продати, тому що просто не зможеш змусити себе з ними розлучитися. Точно так само, як не можеш змусити себе розлучитися з пустирем. І ось що зараз станеться. Джордж плесканет гасу на цю книгу вартістю сім з половиною тисяч доларів, а я її підпалю. Потім я візьму іншу книгу з твоєї печери скарбів і попрошу у тебе усної згоди на продаж цієї земельної ділянки «Сомбра корпорейшн» опівдні 15 липня. Ти мене зрозумів?


— Я...


— Якщо ти даси усну згоду, наша зустріч закінчиться. Якщо не даси — я спалю другу книгу. Потім третю. Четверту. Після четвертої, Кел, мій напарник, я в цьому впевнений, втратить терпіння.


— Ти чертовски прав, — прогарчав Джордж Бьонди. Едді вже знаходився так близько, що міг доторкнутися до Великого Носі, якщо б захотів, але вони як і раніше його не бачили.


— Після четвертої книги ми виллємо залишився гас в цей шафа зі скляними дверцятами і підпалимо всі ваші...


Краєм ока Андолини нарешті вловив рух. Подивився за ліве плече напарника і побачив молодого чоловіка зі світло-карими очима на начорно засмаглому обличчі. Чоловік тримав у руці старовинний, чого там, доісторичний, величезний, бутафорський револьвер. Напевно бутафорський.


— Якого хера... — почав Джек.


Але, перш ніж він встиг закінчити фразу, особа Едді Діна висвітлила широченна, щира посмішка, завдяки якій він з розряду симпатичних чоловіків разом перестрибнув у розряд красенів. «Джордж! — вигукнув він. Таким тоном вітали тільки найдорожчих, найближчих друзів після довгої розлуки. — Джордж Бьонди! Слухай, у тебе як і раніше самий великий ніс по цю сторону Гудзона! Як же я радий тебе бачити!»


Людина завжди по-особливому реагує на незнайомців, які звертаються до нього по імені. А якщо в голосі ще чуються добрі інтонації, людина підсвідомо розкриває незнайомцю обійми. Ось і Джордж Великий Ніс Бьонди, повертаючись на настільки доброзичливий голос, заусміхався. Посмішка так і залишилася на його обличчі, коли Едді вдарив його рукояткою револьвера Роланда. Андолини відрізнявся гострим зором, але рука Едді, що рухалася з неймовірною швидкістю, немов розмазалася по повітрю: в мить ока руків'я револьвера тричі опускалася на обличчя Бьонди. Перший удар прийшовся між очей, другий — вище правого ока, третій — у праву скроню. Перші два удари вийшли глухими, третій — чавкающим. Бьонди повалився на підлогу, як мішок з поштовою кореспонденцією, очі закотилися, губи розійшлися, як у немовляти, чекає, коли його нагодують. Банку впала на бетонну підлогу, розбилася. Запах гасу різко посилився.


Едді не дав його напарнику ні секунди перепочинку. Підскочив до нього, поки Великий Ніс ще смикався на підлозі в калюжах гасу і осколках скла.


7


У Келвіна Тауера (який починав життя Кальвіном Тореном) відбулося перед його очима не викликало безмірного почуття полегшення. Першою прийшла думка не «Слава Тобі, Господи», але «Ці негідники, а новенький ще гірше».


У напівтемряві складу здавалося, що незнайомець вистрибнув з власної тіні і зростання в ньому ніяк не менше десяти футів. Палаючі очі вилазили з орбіт, губи розійшлися в звіриному оскалі, оголивши не зуби, а ікла. В одній руці він тримав револьвер, розміром не поступається бландебасу, короткоствольної зброї з розтрубом — у пригодницьких історій сімнадцятого століття воно іменувалося машиною. Він схопив Андолини за комір сорочки і лацкани піджака спортивного крою і жбурнув об стіну. Стегном бандит зачепив шафа зі скляними дверцятами, який повалився на підлогу. На жалібний крик Тауера чоловік увагу не звернув.


Джентльмен Балазара спробував піднятися. Новоприбулий, чорне волосся він чимось пов'язав на потилиці, спочатку не заважав йому, а потім різким ударом ноги звалив на підлогу. Надавив коліном на груди, стовбур бландебаса, машини, упер під підборіддя. Бандит крутнув головою, намагаючись вивернутися. Це призвело лише до того, що тиск на шкіру під підборіддям посилився.


Полузадушенным голосом, немов герой мультфільму, підручний Балазара просипел: «Не змушуй мене сміятися, шустрик... це не справжній револьвер».


Новоприбулий, той самий, що, злившись з власною тінню, перетворився в гіганта, витягнув свою машину з-під підборіддя бандита, великим пальцем звів курок, націлив револьвер у глибину складу. Тауер вже зібрався щось сказати, одному Богу відомо, але в цей момент оглушливо гримнуло, немов міна вибухнула в п'яти футах від окопу. З стовбура вирвалося яскраве жовте полум'я. А миттю пізніше стовбур знову упирався в шкіру під підборіддям Андолини.


— Так що скажеш, Джек? — запитав новоприбулий. — Досі думаєш, що револьвер несправжній? Скажу тобі, що я думаю: наступного разу, коли я натисну на спусковий гачок, твої мізки долетять до Хобокена[72].


8


Едді побачив страх в очах Джека Андолини, але не паніку. І не здивувався. Саме Джек Андолини знайшов його, коли йому не вдалося доставити Нассау вантаж білого порошку. Цей Джек Андолини був молодшим на цілих десять років, але аж ніяк не краща. Старовину Подвійного Виродка, як охрестив його великий мудрець і знаменитий наркоман Генрі Дін, відрізняли вузький лоб печерного людини і величезна щелепу природженого вбивці. Величезні кулаки здавалися карикатурними. Виглядав він не тільки як Подвійний Виродок, але і як Подвійний Тупиця, однак насправді розуму йому вистачало. Дурні, які вміють тільки махати кулаками, не підіймається так високо в бандитській ієрархії, не стають заступниками таких, як Енріко Балазар. І якщо поки що Джек не займав цей високий пост, йому належало його зайняти до 1986 року, коли Едді повертався в аеропорт Кеннеді, везучи під сорочкою болівійський порошок вартістю двісті тисяч доларів. У тому світі, «де і коли», Андолини став фельдмаршалом Скелі. У цьому, думав Едді, у нього є всі шанси відійти від справ набагато раніше. Відійти від усіх справ. Якщо буде смикатися.


Едді ще сильніше втиснув стовбур револьвера під підборіддя Андолини. Запахи розлитого гасу та згорілого пороху перекривали запахи старих книг. Де-то в тінях сердито шипів Серджіо, магазинний кіт. Серджіо явно не подобався весь цей шум в його володіннях. Андолини скривився, спробував повернути голову вліво.


— Не... не треба... гаряче!


— Ну, не так гаряче, як буде через п'ять хвилин, — відповів Едді. — Якщо, звичайно, ти не прислухаєшся до того, що я тобі скажу, Джек. Твої шанси вибратися звідси мінімальні, але вони є. Будеш слухати?


— Я тебе не знаю. Звідки ти знаєш нас?


Едді прибрав револьвер з-під підборіддя Старовини Подвійного Виродка і побачив, що залишився на шиї червоне кільце в тому місці, де в неї вжималось дуло револьвера Роланда. Припустимо я скажу тобі, що з волі ка ми зустрінемося знову, через десять років? І тебе з'їдять омароподобные чудовиська? Що почнуть вони з твоїх ніг, взутих у черевики від Гуччі, а потім рушать вгору? Андолини, природно, йому б не повірив, як не вірив, що револьвер Роланда може стріляти, поки Едді йому це не продемонстрував. А крім того, існувала ймовірність, що на цьому рівні Вежі Андолини і не з'їдять омароподобные чудовиська. Тому що цей світ відрізнявся від інших. Тому що зараз вони перебували на Дев'ятнадцятому рівні Темної Вежі. Едді це відчував. Потім він збирався все це обміркувати, але не зараз. Зараз думати не виходило. Зараз хотілося докінчити цих двох, а потім відправитися в Бруклін і перебити весь тет Балазара. Едді постукав дулом револьвера по вилиці Андолини. Йому доводилося стримуватися, щоб не занадто дати волю рукам і не перетворити цю потворну пику в криваве місиво, і Андолини це бачив. Моргнув, облизнул губи. Коліном Едді раніше упирався в його груди. Відчував, як вона піднімається і опускається.


— Ти не відповів на моє запитання, — процідив він. — Замість цього поставив свій. Якщо зробиш це ще раз, Джек, я ось цим стволом изуродую тобі обличчя. Потім прострелю одну з колінних чашечок, і ти будеш до кінця життя стрибати на одній нозі. Я можу багато чого тобі відстрелити, а ти все одно зможеш говорити. І не намагайся вдавати тупицу. Ти далеко не дурний, за винятком помилки з вибором роботодавця, і я це знаю. Тому дозволь знову запитати: ти будеш слухати?


— Хіба в мене є вибір?


І знову Андолини не зміг вловити неймовірно швидкий рух руки Едді. Стовбур револьвера пройшовся по його фізіономії. Тріснула зламана ключиця, кров хлинула з правої ніздрі, яка дивилася на Едді, як жерло тунелю Куінс-Мідтаун. Андолини скрикнув від болю. Тауер — від жаху.


Едді знову вперся стволом під підборіддя Андолини. Не зводячи з нього очей, сказав:


— Дивіться за другим, містер Тауер. Якщо почне ворушитися, дайте мені знати.


— Хто ви? — пробелькотів Тауер.


— Один. Єдиний з тих, що у вас є, який може врятувати вашу дупу. А тепер дивіться за ним і не заважайте мені.


— Х-добре.


Едді Дін повністю зосередився на Андолини.


— Я поклав Джорджа, тому що Джордж дурний. Якщо б і зміг передати Балазару моє послання, мені він би все одно не повірив. А хіба може людина в чомусь переконати інших, якщо сам у це не вірить?


— Логічно. — Андолини заворожено дивився на Едді, можливо, тому, що нарешті розгледів, хто цей незнайомець з револьвером. Роздивився того, кого Роланд бачив з самого початку, навіть коли Едді Дін був наркоманом, корчившимся в ломці. Джек Андолини розгледів у ньому стрілка.


— Це точно, — кивнув Едді. — А ось і послання, яке ти повинен передати: Тауера не чіпати.


Джек замотав головою.


— Ти не розумієш. У Тауера є те, що потрібно комусь ще. Мій бос погодився це здобути. Обіцяв. І мій бос завжди...


— Виконує свої обіцянки, я знаю, — перервав його Едді, — тільки на цей раз виконати не зможе, і не зі своєї вини. Бо містер Тауер вирішив не продавати свій пустир «Сомбра корпорейшн». Він продасть його... е... «Тет корпорейшн». Усік?


— Містер, я тебе не знаю, але я знаю свого боса. Він не зупиниться.


— Зупиниться. Тому що містерові Тауеру буде чого продавати. Пустир перейде в інші руки. А тепер слухай мене уважно, Джек. Слухай но-мі, не ка-маї, — слухай розумом, а не вухами.


Едді нахилився нижче. Джек витріщався на нього, в жаху від цих очей витрішкуваті, зі світло-коричневими радужками, налитими кров'ю білками і оскаленного рота, що знаходиться буквально в дюймі від його губ.


— Відтепер містер Келвін Тауер знаходиться під захистом людей, більш безжальних і могутніх, ніж ти можеш собі уявити, Джек. Людей, поруч з якими Скеля виглядає як хіпі у Вудстоку. Ти повинен переконати його, що він нічого не отримає, і далі докучаючи містерові Тауеру, зате втратить все.


— Я не зможу...


— Що до тебе, знай, що тепер цієї людини взяв під свій захист Гилеад. Якщо ти доторкнешся до нього, якщо твоя нога ще раз ступить в цей магазин, я прийду в Бруклін і вб'ю твоїх дружину і дітей. Потім знайду твоїх батька з матір'ю і вб'ю їх. Потім уб'ю сестер твоєї матері і братів твого батька. Потім уб'ю батьків твоїх батьків, якщо вони ще живі. А тебе залишу наостанок. Ти мене розумієш?


Джек Андолини всі витріщався в нависле над ним особа, з налитими кров'ю очима, вишкіреними ротом, але тепер в його очах застиг жах. Тому що він повірив. Ким би не був цей незнайомець, він багато знав про Балазаре і справі, яким той зараз займався. Та що там, він знав навіть більше, ніж сам Андолини.


— Нас багато, — продовжував Едді, — і ми займаємося одним — захищаємо... — він мало не сказав: «Захищаємо троянду», — ...Келвіна Тауера. Ми будемо спостерігати за магазином, будемо спостерігати за Келвіном Тауером, будемо спостерігати за друзями Тауера... такими, як Дипно. — Едді побачив, як очі Андолини широко розкрилися від подиву, і йому це сподобалося. — У тих, хто посміє прийти сюди і навіть хоча б прикрикнути на Тауера, ми вб'ємо всіх найближчих родичів, а потім і їх самих. Це стосується і Джорджа, і Гарячими Дретто, і Трікса Постино... і твого брата, Клаудіо.


Очі Андолини розкривалися все ширше при кожному імені, а при згадці про брата на мить заплющилися. Едді подумав, що до Андолини дійшов зміст його слів. «Чи зможе він переконати Балазара — інше питання, — холодно подумав Едді. — Але в принципі це і не важливо. Як тільки Тауер продасть нам пустир, яка різниця, що вони з ним зроблять, чи не так?»


— Звідки ти так багато знаєш? — запитав Андолини.


— Яка різниця? Просто передай мої слова. Скажи Балазару, нехай поставить до відома своїх друзів з «Сомбры», що ця ділянка більше не продається. У всякому разі, вони його купити не зможуть. І ще скажи, що відтепер Тауер під захистом людей з Гилеада, у яких великі «гармати».


— Навряд чи...


— Я хочу сказати, людей куди більш небезпечних, ніж ті, з ким Балазару доводилося мати справу, включаючи і «Сомбра корпорейшн». Скажи йому, якщо він буде наполягати на своєму, в Брукліні з'явиться достатньо трупів, щоб завалити Гренд-Армі-плазу[73]. І серед них багато жінок і дітей. Переконай його.


— Я... я постараюся.


Едді піднявся, позадкував. Лежить серед калюж гасу і осколків скла Джордж Бьонди ворухнувся, застогнав. Едді повів дулом револьвера Роланда, показуючи Джеку, що той може встати.


— Вже постарайся.


9


Тауер налив дві чашки кави, але сам пити не зміг. Дуже вже сильно тремтіли руки. Після кількох невдалих спроб (Едді згадався сапер з фільму про знешкодження бомб розірвалися, у якого від напруги стався нервовий зрив) Едді його пошкодував і перелив половину з його чашки в свою.


— Спробуйте тепер. — Він поставив ополовиненную чашку перед власником книгарні. Тауер знову надів окуляри. Одна з дужок погнулися, так що сиділи вони криво. По лівому склу змеилась тріщина, нагадує розряд блискавки. Чоловіки перебували у мармуровій стійки. Тауер стояв за нею, Едді сидів на високому стільці. Тауер приніс з собою книгу, яку збирався спалити Андолини, і тепер вона лежала поруч з кавоваркою. Схоже, не міг змусити себе з нею розлучитися.


Тауер підняв чашку тремтячою рукою (Едді зауважив, що перстені на ній немає, як, втім, і на іншій руці) і випив. Едді не міг зрозуміти, чому ця людина п'є чорну каву. Сам-то він вважав, що каву треба пити з молоком. Після місяців, проведених у світі Роланда (а може, й років), кава, зварена Тауером, здавався дуже міцним.


— Полегшало? — спитав Едді.


— Так. — Тауер глянув у вікно, немов очікував побачити повернення сірого «таун-кара», який всього десять хвилин, як поїхав. Потім подивився на Едді. Він все ще трохи боявся цього молодого людини, але колишній жах покинув його, як тільки той прибрав величезний револьвер у, як він сказав, «суму мого друга». Ця Сума з витертими вицвілій шкіри чимось нагадувала жіночі сумки з одного лямкою, які носять на плечі. Тільки «блискавку» замінювали тасьми. Келвін Тауер подумав, що разом з револьвером молодий чоловік прибрав в торбу і якусь свою, саму моторошну частину. І Тауера це радувало, дозволяючи сподіватися, що молодий чоловік блефував, погрожуючи вбити не тільки самих бандитів, але і їх сім'ї.


— А де сьогодні ваш приятель Дипно? — спитав Едді.


— У онколога. Два роки тому Ерон побачив кров в унітазі, коли справляв велику нужду. В молодості ти думаєш: «Чортів геморой» — і купуєш тюбик «Запобігаючи Р.». Але коли тобі більше сімдесяти, ти припускаєш найстрашніше. У його випадку все виявилося погано, але не жахливо. В його віці і ракова пухлина втрачає активність. Ракові клітини теж старіють. Кумедно, чи не так? Загалом, він пройшов курс радіаційної терапії, і йому сказали, що раку у нього більше немає, але Ерон вважає, що з цією гидотою потрібно бути насторожі. Тому перевіряється кожні три місяці. Ось і зараз він на обстеженні. Воно й на краще. Тому що він нехай і старий, але все одно зірви-голова.


«Треба б познайомити Эрона Дипно з Хейми Джеффордсом, — подумав Едді. — Вони змогли б грати в «замки» замість шахів і згадувати бурхливе минуле».


Тауер тим часом сумно посміхнувся. Поправив окуляри. За мить вони сиділи на його обличчі прямо, потім знову перекосилися.


— Він — зірви-голова, а я — боягуз. Можливо, тому ми і дружимо, у кожного є те, чого немає в іншого, ми доповнюємо один одного, складаючи єдине ціле.


— Не варто так вже строго судити себе.


— Яка вже там строгість. Мій психоаналітик каже, що я — класичний приклад, яким виростає дитина в сім'ї з м'яким батьком і суворою матір'ю. Він також говорить...


— Вибачте, Келвін, але мені насрати на думку вашого психоаналітика. Ви, як могли, трималися за цю ділянку, а це говорить про багато що.


— Моєї заслуги тут немає, — гнув своє Келвін Тауер. — Та ж історія... — він узяв зі стійки книгу, що лежала поруч з кавоваркою... — що і з цією книгою та іншими, які вони погрожували спалити. Я не можу розлучатися з речами. Коли моя перша дружина сказала, що хоче розлучитися зі мною, а я запитав чому, вона відповіла: «Я думала, ти чоловік, коли виходила за тебе заміж, а виявилося, амбарна щур, яка все тягне в нору».


— Пустир — це не книги, — відповів Едді.


— Невже? Ви справді так думаєте? — Тауер пильно подивився на нього. А коли знову підніс чашку, Едді з полегшенням зазначив, що рука тремтить вже не так сильно.


— А ви — ні?


— Іноді мені сниться цей пустир, — відповів Тауер. — Я не був там з того часу, як магазин Томмі Грема розорився, і я заплатив, щоб знести будівлю. Зрозуміло, довелося поставити паркан, який обійшовся приблизно в ту ж суму, що і знесення. Мені сниться, що за парканом поле квітів. Поле троянд. І простягається воно не до Першої авеню, а в нескінченність. Дивний сон, чи не так?


Едді не сумнівався, що Келвін Тауер дійсно бачив такий сон, але він помітив і ще дещо у очах, ховаються за тонованими і тріснутими склом. Подумав, що цим сном Тауер прикриває інші сни, про яких не хоче говорити.


— Дивний, — погодився Едді. — Думаю, вам потрібно налити ще чашку кави, прошу вас, налийте. А потім ми посовещаемся.


Тауер посміхнувся і знову підняв книгу, яку Андолини зібрався першої перетворити на попіл.


— Посовещаемся. Саме так і говорять герої цієї книги.


— Посовещаемся?


— Ось-ось.


Едді простягнув руку.


— Дайте поглянути.


Тауер зам'явся, і по його обличчю Едді побачив, що йому дуже вже не хочеться випускати книгу з рук.


— Та перестаньте, Кел, я не збираюся підтирати нею дупу.


— Я розумію. Зрозуміло, не збираєтеся. Вибачте. — І все одно книгу Тауеру віддавати не хотілося. — Просто я... деякі книги для мене дуже дорогі. А ця — справжній раритет.


Він передав книгу Едді, той подивився на прикриту пластиком суперобложку і відчув, як у нього зупинилося серце.


— Що? — Тауер поставив кавову чашку на стійку. — Що сталося?


[74]Едді не відповів. На суперобкладинці художник зобразив маленьке напівкругле будову, схожу на куонсетский модуль, зроблена з дерева і землі. З одного боку стояв індіанець, в шкіряних штанях, голий по пояс, притискаючи до грудей томагавк. На задньому тлі виднівся старовинний паровоз, який мчить по преріях. З труби в синє небо піднявся сірий дим.


Називалася книжка «Доган». Написав її Бенджамін Слайтман Мл.


З далекого далека Тауер питав його, не плюхнеться він непритомніє. З більш близької відстані Едді почув власний голос, відповідає, що ні. Бенджамін Слайтман Мл. Іншими словами, Бенджамін Слайтман-молодший. І...


Він відштовхнув пухку руку Тауера, потянувшуюся до книги. Пальцем перерахував усі літери імені та прізвища автора. Само собою, в сумі вийшло дев'ятнадцять.


10


Едді проковтнув ще чашку кави Тауера. Не звертаючи уваги на міцність напою. Знову взяв у руки книгу в пластиковій обкладинці.


— А що в ній такого особливого? — запитав він. — То є для мене вона особлива, бо недавно я зустрів чоловіка, якого звати так само, як і автора цієї книги. Але...


Тут Едді збагнув, він перевернув книгу, в надії побачити на задній стороні супера фотографію письменника. Але знайшов лише коротку біографію письменника на задньому клапані: «БЕНДЖАМІН СЛАЙТМАН МЛ. — ранчер з Монтани. Це його другий роман». А нижче — зображення орла і слоган: КУПУЙТЕ ОБЛІГАЦІЇ ВІЙСЬКОВОЇ ПОЗИКИ».


— Так що ж у ній такого особливого? — повторив Едді. — Чому вона коштує сім з половиною тисяч доларів?


Особа Тауера просвітліло. П'ятнадцять хвилин тому він ледь не помер від жаху, але тепер ця подія кануло в Лету, подумав Едді. Тепер його охопила всепоглинаюча пристрасть. Для Роланда це була Темна Вежа, для цієї людини — рідкісні книги.


Він розгорнув книгу так, щоб Едді міг бачити суперобложку.


— «Доган», так?


— Так.


Тауер розкрив книгу і вказав на передній клапан суперобкладинки, також прикритий пластиком, — з коротким змістом книги.


— А тут?


— «Доган», — прочитав Едді. — «Захоплююча історія про Дальньому Заході і героїчних спробах індіанця вижити». І що?


— А тепер подивіться сюди, — тріумфально вигукнув Тауер і вказав на титульну сторінку. Тут Едді прочитав:


Хоган[75]


Бенджамін Слайтман Мл.


— Не розумію, — хитнув головою Едді. — В чому суть?


Тауер закотив очі.


— Подивіться ще раз.


— Чому б вам не сказати...


— Ні, ви подивіться. Я наполягаю. Радість — у відкритті, містер Дін. Вам це скаже будь-який колекціонер. Доган — це... ну, нічого. Неправильно надруковане назву на суперобкладинці вже піднімає вартість книги, але погляньте сюди...


Він відкрив сторінку копірайту і простягнув книгу Едді. За значок копірайту стояв 1943 р., що пояснювало і орла, і слоган на суперобкладинці. Тут книга називалася «Хоган», як і належить. Едді вже зібрався запитати, куди дивитися, але все побачив сам.


— З прізвища автора зникли дві літери, «Мл.», чи не так?


— Так! Так! — Тауер мало не стрибав від захвату. — Немов книгу насправді написав його батько! Між іншим, на одному бібліографічному конгресі у Філадельфії я розповів про книгу адвокату, читав нам лекцію по авторському праву, так він сказав, що через такий от помилки складача батько цього Слайтмана-молодшого міг пред'явити права на книги! Вражаюче, чи не так?


— Безумовно, — кивнув Едді, думаючи про Слайтмане-старшому. Думаючи про Слайтмане-молодшому. Думаючи, як Джейк швидко здружився з останнім і чому зараз, коли він сидить і п'є каву в Кальє Нью-Йорк, його раптом охопила тривога.


«Принаймні він взяв з собою «ругер», — подумав Едді.


— Ви кажете, що ось такі дрібниці збільшують вартість книги в сотні разів? — запитав він Тауера. — Одна помилка на супере, парочка всередині, і книга відразу варто сім з половиною тисяч баксів?


— Звичайно ж, ціна цієї книги визначається не тільки помилками, — похитав головою Тауер. — Містер Слайтман написав три прекрасних роману про Заході, все з позицій індіанців. «Хоган» — його другий роман. Після війни він зайняв у Монтані високий пост, щось пов'язане з розподілом водних ресурсів та видачею ліцензій на видобуток корисних копалин, а потім, іронія долі, що його вбили індіанці. Скальпували. Вони пили біля магазину...


«Магазину, який належав Туку, — подумав Едді. — Готовий посперечатися на що завгодно, прізвище власника цього магазину — Тук».


— ...ймовірно, містер Слайтман щось сказав, вони сприйняли ці слова як образу і... вбили його.


— У всіх ваших дійсно цінних книг такі ж цікаві історії? — спитав Едді. — Я хочу сказати, їх цінність визначається не тільки змістом, але і такими дивними збігами?


Тауер розсміявся.


— Молодий чоловік, більшість колекціонерів рідкісних книг ніколи їх не розкривають. Розкриття і закриття книги псує корінець. Тобто знижує ціну подальшого продажу.


— Вам не здається, що в цьому є щось нездорове?


— Аж ніяк, — відповів Тауер, але тим не менш почервонів. Якась його частина, схоже, погоджувалася з Едді. — Якщо покупець викладає вісім тисяч доларів за перше, з автографом автора, видання роману Гарді «Тесс з роду д'ербервіллей», він, звичайно, покладе її в надійне місце, де зможе милуватися книгою, не торкаючись до неї. А якщо йому захочеться прочитати роман, для цього достатньо купити дешеве видання в обкладинці.


— Ви в це вірите. — Едді пильно подивився на нього. — Ви справді в це вірите.


— Ну... так. Книги можуть бути дорогими. І їх ціна формується різними факторами. Іноді досить розпису автора. Іноді, як у нашому випадку, ціну піднімають помилки. Трапляється, що перше видання виходить дуже маленьким тиражем. Але хіба все це має хоч якесь відношення до мети вашого приходу сюди, пан Дін? Хіба про це ви хотіли... порадитися?


— Ні, гадаю, що ні. — Але про що конкретно він хотів порадитися? Він це знав, чітко уявляв собі, коли випровадив Андолини і Бьонди зі складу, а потім стояв у дверях магазину, спостерігаючи, як ті, підтримуючи один одного, плетуться до «таун-кар». Навіть у цинічному Нью-Йорку, де кожен займається тільки собою, вони притягували до себе чимало поглядів. Обидва були в крові, в очах кожного читалося: «Як таке могло СТАТИСЯ зі мною?» Так, він знав, але книга, ім'я та прізвище автора, сплутала всі думки. Він взяв книгу з рук Тауера, поклав задньою стороною супера догори, щоб не дивитися на неї. Потім почав збиратися з думками.


— Перше і найважливіше, містер Тауер. Ви повинні виїхати з Нью-Йорка до п'ятнадцятого липня. Тому що вони повернуться. Можливо, не ці двоє, але інші бандити Балазара. І вони будуть горіти бажанням дати урок мені і вам. Балазар — деспот. — Це слово він почерпнув від Сюзанни. Так вона називала Тік-Так. — Його метод — не давати спуску. Ви отвешиваете йому ляпаса, він відповідає двома. Ви натиснете в ніс, він ламає вам щелепу. Ви кидаєте гранату, він скидає на вас бомбу.


Тауер застогнав. Прямо-таки як на сцені або екрані. За інших обставин Едді напевно б розсміявся. Але не зараз. Він згадав все, що хотів сказати Тауеру. Так що на смішки часу не було. Абсолютно не було.


— Мене вони швидше за все не дістануть. У мене є справи в іншому місці. Можна сказати, за горами, за долами, загалом, далеко звідси. Ваше завдання — зробити так, щоб вони не дістали і вас.


— Але, звичайно ж... після того, що ви зробили... нехай вони і не повірили щодо жінок і дітей... — Очі Тауера за розбитими окулярами благали Едді сказати йому, що насправді той не збирався завалити трупами Гренд-Армі-плазу. Але тут Едді нічим не міг йому допомогти.


— Послухайте, Кел, поняття вірити або не вірити таким, як Балазар, не знайомі. Що вони роблять, так це перевіряють межі допустимого. Я налякав Великого Носа? Ні, тільки відключив. Я налякав Джека? Так. І лише тому, що у того більше багату уяву. На Балазара справить враження переляк Виродка Джека? Так... але це призведе лише до того, що він більш ґрунтовно підготуватися до наступної операції.


Едді нахилився над стійкою, дивлячись Тауеру в очі.


— Я не хочу вбивати дітей, розумієте? Давайте розберемося з цим раз і назавжди. В... ну, в іншому місці, не важливо де саме, я і мої друзі готові ризикнути життям, щоб врятувати дітей. Але людських дітей. А люди на зразок Джека, Трікса Постино або самого Балазара... вони — тварини. Двоногі вовки. А вовки виховують людей? Ні, вони виховують нових волков. Вовки-самці одружуються на людських жінок? Ні, вони спаровуються з волчицами. Тому якщо мені доведеться піти туди, а я піду, якщо доведеться, я скажу собі, що повигублюю вовчу зграю, цілком, до останнього цуценя. Ось так. І закриємо цю тему.


— Господи, він же говорить на повному серйозі, — видихнув Тауер.


— Я це зроблю, але зараз мова про інше. Про те, що вони прийдуть за вами. Не для того, щоб вбити, лише розгорнути в потрібному їм напрямку. Якщо ви залишитеся тут, Кел, думаю, вони перетворять вас в інваліда. Є яке-небудь місце, де ви можете сховатися до п'ятнадцятого липня? У вас вистачить грошей? Зараз у мене їх немає, але думаю, я дістану.


Подумки Едді вже перенісся в Бруклін. Під прикриттям Балазара в підсобці перукарні Берні грали в покер, про це знали всі. По робочих днях могли і не грати, але хто-то напевно сидів там з грошима. Їх би вистачило...


— Гроші є у Эрона, — неохоче відповів Тауер. — Він пропонував мені багато разів. Я завжди відмовлявся. Часто він казав, що мені пора у відпустку. Думаю, під цим він розумів, що мені треба сховатися від тих хлопців, з якими ви розібралися. Йому хотілося знати, що їм від мене потрібно, але він не питав. Він не тільки шибайголова, але і джентльмен. — Тауер сухо посміхнувся. — Можливо, Ерон і я могли б виїхати разом, молодий чоловік. Зрештою іншого шансу може і не бути.


Едді не сумнівався, що хіміо - та радіотерапія дозволять Эрону Дипно залишатися на ногах і через чотири роки, але вирішив, що зараз говорити про це не варто. Він подивився у бік вхідних дверей «Манхеттенського ресторану для розуму» і побачив іншу двері. За нею — вхід в печеру. Там, схрестивши ноги, сидів стрілок. Едді задався питанням, скільки ж часу він відсутній, скільки часу Роланд витримує нехай приглушену, але все одно занапащаючи мелодію дзвіночків.


— Як ви думаєте, Атлантік-Сіті це далеко? — несміливо запитав Тауер.


Едді Дін навіть здригнувся. Уявив собі двох пухких овечок, в роках, звичайно, але ще смачних, забрели не в зграю, а ціле місто волков.


— Тільки не туди, — відрізав він. — Куди завгодно, тільки не туди.


— Як щодо Мена або Нью-Хемпшира? Можливо, ми зможемо орендувати котедж на якомусь озері до п'ятнадцятого липня.


Едді кивнув. Він народився і виріс у місті і навіть не міг уявити собі, що і на півночі Нової Англії можуть бути поганці в картатих кепках і костюмах-трійках.


— Це краще. І ось що ще, поки ви там будете, знайдіть собі адвоката.


Тауер розсміявся. Едді трохи схилив голову, посміхнувся сам. Добре, звичайно, смішити людей, але ще краще знати, а над чим, власне, вони сміються.


— Вибачте. — Тауеру таки вдалося стримати сміх. — Справа в тому, що Ерон був адвокатом. А його сестра і двоє братів, вони молодші, і зараз адвокати. Вони хваляться, що на їх фірмових бланках унікальна шапка, єдина в Нью-Йорку, а то і в Сполучених Штатах. Вона складається з одного слова: «ДИПНО».


— Це багато чого спрощує, — кивнув Едді. — Я хочу, щоб містер Дипно підготував контракт, поки ви будете відпочивати в Новій Англії...


— Ховатися в Новій Англії, — поправив його Тауер, раптом помрачнев. — Ховатися в Новій Англії.


— Називайте це як завгодно, але підготуйте папір. Цей ділянку ви продасте мені і моїм друзям. Спочатку ви отримаєте бакс, але я гарантую, що в підсумку ми розплатимося з вами за реальною ринковою ціною.


Він хотів сказати ще багато чого, але замовк. Прибравши руку з книги чи «Доган», то «Хоган», він побачив, що на обличчі Тауера знову виразно читаються жадібність і впертість... та ще й проглядає дурість. Боже, він зібрався впиратися. Після того, що сталося, він зібрався впиратися. І чому? Та тому, що він і справді амбарна щур.


— Ви можете довіряти мені, Кел, — продовжував Едді, розуміючи, що не в довірі справу. — Я даю вам слово. Вислухайте мене, зараз. Вислухайте мене, прошу вас.


— Я вас знати не знаю. Ви увійшли з вулиці...


— ...і врятував ваше життя, не забувайте про це.


Але впертості в особі Тауера тільки додавалося.


— Вони не збиралися мене вбити. Ви самі це сказали.


— Вони збиралися спалити ваші книги. Ваші найцінніші книги.


— Ні, не найцінніші. І, можливо, вони блефувати.


Едді глибоко вдихнув, видихнув, сподіваючись, що бажання перегнутися через стійку і схопити Тауера за жирну шию пройде або принаймні вщухне. Нагадав собі, що не будь Тауер упрямцем, «Сомбра корпорейшн» давно стала власником пустиря. Едді вважав, що з загибеллю троянди Темна Вежа просто завалиться, як впала башта у Вавилоні, коли Богу набридло триваюче будівництво, і Він ворухнув пальцем. І не доведеться чекати ще сотню або тисячу років, поки остаточно вийдуть з ладу машини, що приводили в дію Промені. Все завалиться і ми посыплемся в тартарари. А потім? Хай живе Червоний Король, правитель бездонної темряви.


— Кел, продавши цей пустир мені і моїм друзям, ви соскочите з гачка. Більш того, у вас з'явиться достатньо грошей, щоб утримати цей магазин на плаву до кінця своїх днів. — Тут в голову прийшла ще одна думка. — Вам відома компанія «Холмс дентал»?


Тауер посміхнувся.


— А кому ні? Я користуюся їх нитками для чищення міжзубних проміжків. І зубною пастою. Пробував і зубний еліксир, але він дуже міцний. А чому ви спитали?


— Тому що Одетта Голмс — моя дружина. Я, можливо, виглядаю як Жабеня-Гремлін, але насправді я — Прекрасний Принц.


Тауер довго мовчав. Едді затиснув своє нетерпіння в кулак, не заважаючи йому думати. Нарешті Тауер подивився на нього.


— Ви думаєте, я веду себе нерозумно. Що я — другий Силес Марнер або, того гірше, Ебенезер Скрудж.


Едді поняття не мав, хто такий Силес Марнер, але зрозумів, про що тлумачить Тауер, оскільки Скрудж уособлював собою скнару.


— Ось що я вам скажу. Після того, що вам довелося пережити, ви повинні розуміти, що служить вашим інтересам, а що — ні.


Я вважаю себе зобов'язаним запевнити вас, що справа не в безглуздої жадоби. Є ще й елемент обережності. Я знаю, що ця ділянка землі коштує недешево, як і будь-яку ділянку землі на Манхеттені, але справа не тільки в цьому. У моєму кабінеті стоїть сейф. В ньому щось лежить. Можливо, навіть більш цінне, ніж підписаний автором примірник «Улісса».


— Тоді чому ви не зберігайте цю цінну річ у банку?


— Тому що їй належить лежати тут, — відповів Тауер. — Тому що вона завжди тут лежала. Може, чекала вас, може, такого, як ви. Коли-то, містер Дін, моїй родині належала практично вся Бухта Черепахи, і... ну почекайте. Ви почекаєте?


— Так, — відповів Едді.


Як ніби у нього був вибір.


11


Після відходу Тауера Едді зліз зі стільця і підійшов до дверей, яку міг бачити тільки він. Подивився крізь неї. Здалеку до нього долинула мелодія дзвіночків. Куди ясніше зазвучав голос матері. «Чому б тобі не піти звідти? — сумно запитала вона. — Ти тільки зіпсуєш, Едді... як завжди».


«У цьому вся моя мати», — подумав він і покликав Роланда.


Стрілець витягнув патрон з одного вуха. Едді помітив, як незграбно рухається його рука, немов пальці заніміли, але думати про це часу не було.


— Ти в порядку? — запитав він.


— Все чудово. А ти?


— Теж, але... Роланд, не можеш ти пройти крізь двері? Мені може знадобитися допомога.


Роланд задумався, похитав головою.


— Якщо я пройду, ящик може закритися. Напевно закриється. А тоді зачиняться двері. І ми залишимося на тому боці.


— А не можна підперти кришку каменем, кісткою, чим-небудь?


— Ні, не вийде, — відповів Роланд. — Магічний кристал занадто сильний.


«І він впливає на тебе», — подумав Едді. Обличчя Роланда змарніло, зблідло, як і в той час, коли його труїв отрута омароподобных тварюк.


— Добре.


— Повертайся якомога швидше.


— Постараюся.


12


Коли він обернувся, Тауер запитливо дивився на нього.


— З ким ви розмовляли?


Едді відступив убік, вказав на двері.


— Бачите що-небудь, сей?


Келвін Тауер придивився, вже зібрався похитати головою, потім придивився уважніше.


— Мерехтіння. Як гаряче повітря над жаровнею. Хто там? Де це?


— Поки будемо вважати, що ніхто. Що у вас в руці?


Тауер підняв руку, в якій тримав конверт, дуже старий. Едді побачив на ньому чотири слова, написані двома рядками:


Передсмертний лист


Стефан Торен,


а нижче — ті ж символи, що на двері і ящику:


«Куди ми, схоже, припливли», — подумав Едді.


— Коли-то в цьому конверті лежало заповіт мого прапра-прадіда, — пояснив Келвін. — Датований 19 березня 1846 року. Тепер у ньому лише один листок паперу з ім'ям і прізвищем. Якщо ви, молодий чоловік, назвете їх мені, я зроблю все, про що ви просите.


«Ну от, — подумав Едді, — чергова загадка». Тільки на цей раз на карті стоять не чотири життя, а існування всього живого.


«Слава Богу, що легка загадка», — одразу ж пішла інша думка.


— Прізвище — Дискейн, — відповів Едді. — Ім'я швидше за все Роланд, ім'я мого старшого, або Стівен, ім'я його батька.


Вся кров миттєво відлила від обличчя Келвіна Тауера. Едді і не знав, чи вдасться того встояти на ногах.


— Святий Боже на небесах, — видихнув він.


Тремтячими руками Тауер дістав з конверта древній, крихкий аркуш паперу, який в цій реальності пролежав в конверті більше ста тридцяти років. Складений удвічі. Тауер розгорнув його і поклав на стійку, де вони змогли прочитати слова, які Стефан Торен написав тим же твердим почерком, яким підписував конверт.


Роланд Дискейн з Гилеада


Рід Эльда


СТРІЛЕЦЬ


13


Потім розмова тривала ще хвилин п'ятнадцять, Едді вважав, що і в ці хвилини було сказано щось важливе, але все вирішилося саме в той момент, коли він назвав Тауеру прізвище, записану його тричі прадідусем на листку паперу за чотирнадцять років до початку Громадянської війни.


Під час цієї бесіди думка про Тауері склалося у Едді найбільш негативний. Ні, звичайно, він перейнявся до нього певним повагою (як перейнявся б до будь-якого, хто зумів протриматися двадцять секунд проти громив Балазара), але в принципі Тауер йому не подобався. Відчувалася в ньому якась явна дурість. Едді подумав, що до цього доклав руку психоаналітик, який пояснив Тауеру, що той повинен сам дбати про себе, бути капітаном власного корабля, кувати своє щастя, поважати власні бажання, і так далі, і тому подібне. Повний набір чергових фраз і термінів, покликаних переконати людину, що бути егоїстом це дуже навіть добре. Більш того, благородно. Так що Едді не здивувався, коли Тауер зізнався йому, що Ерон — його єдиний друг. Дивувало як раз наявність цього одного. Такі люди ніяк і ніколи не могли увійти в ка-тет, стати його частиною, і Едді турбувало, що їх долі опинилися так міцно пов'язані.


Ти просто повинен довіряти ка. Для того ка і існує, чи не так?


Так-то воно так, але Едді це безумовно не подобалося.


14


Едді запитав, чи є Тауера перстень-печатка з написом «Ex Liveris». На обличчі Тауера відбилося здивування, потім він розсміявся і сказав, що Едді, мабуть, має на увазі «Ex Libris». Порився на полицях, знайшов потрібну книгу, показав надпечатку на титульному аркуші. Едді кивнув.


— Ні, — відповів Тауер. — Але такий перстень мені б дуже підійшов, чи не так? — Він пильно вдивився в Едді. — А чому ви спитали?


Але Едді зараз не хотілося говорити Тауеру, що в майбутньому йому доведеться рятувати людину, який в той самий момент мандрував по таємним хайвеїв безлічі Америк. По-перше, такий розповідь міг би звести Тауера з розуму, по-друге, йому хотілося повернутися через ненайденную двері до того, як Чорний Тринадцятий заподіє Роланду непоправної шкоди.


— Не важливо. Але якщо побачите такий перстень, купіть його. Ще один момент, і я йду.


— Який?


— Ви повинні пообіцяти мені, що підете відразу ж після мене.


Тауер уперся. І ось це вперте небажання зробити хоч якесь дійство, зрушити з місця, щось змінити у заведеному порядку речей страшно не подобалося Едді.


— Ну, по правді кажучи, я не знаю, чи у мене вийде. Надвечірній час для мене самий жаркий. Люди частенько заходять в магазин після роботи. Ось і містер Брайс обіцяв зайти за першим виданням роману Ірвіна Шоу «Розтривожений ефір», про співробітників радіостанції в часи Маккартні... Я повинен спочатку заглянути в щоденник, подивитися, які у мене призначені зустрічі...


— Вам подобаються ваші яйця, Кел? Ви так само прив'язані до них, як вони до вас?


Тауер, який розмірковував про те, хто буде годувати Серджіо, якщо він раптом так різко зірветься з місця і укатит в Нову Англію, здивовано скинув очі на Едді, наче вперше почув це простеньке, з чотирьох літер слово.


Едді кивнув.


— Ваші яйця. Яєчка. Кокушки. Камінчики. Ваші cojones[76].


— Я не розумію...


Чашка Едді спорожніла. Він налив у неї каву. Пригубив. Відзначив про себе відмінний смак і міцність.


— Я ж сказав вам, що, залишившись, ви ризикуєте перетворитися на інваліда. І це, зауважте, не жарт. А почнуть вони напевно саме з цього, з ваших яєць. Щоб дати вам наочний урок. Коли це станеться, залежить виключно від транспорту.


— Транспорту? — повторив Тауер позбавленим всяких емоцій голосом.


— Абсолютно вірно. — Едді маленькими ковточками, немов коньяк, пив каву. — Від того, скільки часу піде на те, щоб Джек Андолини доїхав до Брукліна, Балазар зібрав команду і, завантаживши в міні-вен, прибув сюди. Я сподіваюся, що Джек надто приголомшений, щоб скористатися телефоном. Або ви думаєте, що Балазар буде чекати завтрашнього дня? Збере тупоголових Кевіна Блейка і Гарячими Дретто, щоб обговорити ситуацію, що склалася? — Едді підняв один палець, потім другий, з пилом іншого світу під нігтями. — По-перше, у них немає мізків, по-друге, Балазар їм не довіряє.


Він, Кел, поступить точно так само, як і будь-деспот, який домігся успіху і не хоче втрачати владу: як можна швидше завдасть удару у відповідь. Пробки в годину пік їх небагато затримають, але якщо в шість вечора, найпізніше, в половині сьомого ви ще будете тут, можете розпрощатися з вашими яйцями. Вони відітнуть їх ножем, а потім обробляють рану вогнем, скажімо, факела з однією з ваших особливо цінних книг...


— Перестаньте. — Тауер не зблід — позеленів. — Я можу зняти номер в готелі Віллідж. Там є дешеві готелі для художників і письменників, яких поки не вдається продати свої творіння. Номери, звичайно, жахливі, але жити там все-таки можна. Я подзвоню Эрону, і рано вранці ми поїдемо на північ.


— Відмінно, але спочатку ви повинні вибрати місто, куди поїдете. Щоб я або хтось з моїх друзів зміг знайти вас.


— Звідки я знаю, куди ми поїдемо? Я не знаю ніяких міст в Новій Англії північніше Уестпорта, штат Коннектикут.


— Наведіть довідки, як тільки дістанетеся до готелю в Віллідж. Виберіть місто і рано вранці, до того, як виїдете з Нью-Йорка, відправте вашого приятеля, Эрона, до пустирю. Нехай напише поштовий індекс на паркані. — Тут Едді прийшла неприємна думка. — У вас є поштові індекси? Їх вже винайшли?


Тауер подивився на нього, як на чокнутого.


— Звісно, є.


— Відмінно. Нехай напише його з боку Сорок шостий вулиці, там, де закінчується паркан. Ви зрозуміли?


— Так, але...


— Вони, можливо, не залишать засідки у вашому магазині, зметикують, що вам вистачило розуму і ви зробили ноги, але, якщо і залишать, за пустирем спостерігати не будуть, а якщо і будуть, то лише зі сторони Другій авеню. Якщо візьмуть під спостереження і Сорок шосту вулицю, то будуть виглядати вас, а не його.


Тауер, незважаючи на охопив страх, заусміхався. Едді розслабився, теж посміхнувся.


— Але?.. Якщо вони будуть виглядати і Эрона?


— Нехай одягнеться не так, як завжди. Якщо віддає перевагу джинсам, нехай одягне костюм. Якщо носить костюм...


— Нехай одягне джинси.


— Точно. Не завадять і сонцезахисні окуляри, за умови, що ранок видасться ясним, і вони будуть цілком доречні. Індекс нехай напише чорним маркером. Скажіть йому, щоб вів себе як можна природніше. Він прогулянковим кроком йде вздовж паркану, зупиняється, начебто його зацікавив якийсь постер, пише індекс і йде. І попередьте його, щоб, не дай Бог, не помилився.


— А як ви знайдете нас, знаючи поштовий індекс?


Едді подумав про магазині Тука, про довгої бесіди з місцевими жителями, яку вони вели, сидячи у великих кріслах-гойдалках. Дозволяючи всім, хто хотів, подивитися на себе, відповідаючи на запитання.


— Загляньте в місцевий магазин. Поспілкуйтесь з жителями містечка, розкажіть всім, хто буде слухати, що ви приїхали написати книгу або намалювати з десяток пейзажів. Я вас знайду.


— Гаразд, — кивнув Тауер. — Це хороший план. Ви відмінно з цим впоралися, молодий чоловік.


«Тому що це моє», — подумав Едді, але не озвучив свою думку. Сказав інше:


— Я мушу йти. І так затримався.


— Перш ніж ви підете, ви повинні мені допомогти, — зупинив його Тауер і пояснив, чого він від неї хоче.


Очі Едді широко розкрилися.


— Так ви рехнулись! — вибухнув він.


Тауер кивнув у бік вхідних дверей магазину, де мерехтів повітря, чому перехожі на мить ставали міражами на тлі сяючого прямокутника.


— Там двері. Ви мені це сказали, і я вам вірю. Я не можу розгледіти, що за нею, але що я бачу.


— Ви рехнулись, — повторив Едді. — Повністю і безповоротно.


Він прекрасно розумів, що його слова не відповідають дійсності, але дуже вже не хотілось пов'язувати свою долю з людиною, що звернулася до нього з таким проханням. Не проханням — виставили таку вимогу.


— Може, так, а може, й ні. — Тауер склав руки на широкій пухкою грудей. Говорив м'яко, але по очах-різних крижинках відчувалося: він від свого не відступиться. — У будь-якому випадку це моя умова. Виконайте його, і я зроблю все, про що ви просите. Іншими словами, закрию очі на те, що і ваша пропозиція видається мені чистим безумством.


— Кел, побійтеся Бога! Господь праведний і Людина-Ісус! Я ж прошу вас зробити тільки те, що заповів вам зробити Стефан Торен!


Очі залишилися такими ж шматочками: відступати від свого Тауер не збирався. Та що там, мабуть, ще більше заціпеніли.


— Стефан Торен мертвий, а я — ні. Я назвав вам моя умова. Питання в тому, згодні ви чи...


— Так, так, так! — заревів Едді і допив каву. Потім взяв пакет з молоком, що стояв за кавоваркою, і випив його. Немов молоко додало йому сил. — Пішли. Покінчимо з цим.


15


Роланд міг бачити, що відбувається в магазині, але в дещо спотвореному вигляді, немов дивився на дно швидко біжить потоку. Йому дуже хотілося, щоб Едді поквапився. Навіть з кулями, глибоко запхненими у вуха, він чув цю моторошну мелодію дзвіночків і ніщо не блокувало ці жахливі запахи: гарячого металу, то протухлого бекону, то запліснявілого сиру, то підгорілого лука. Його очі сльозилися, і, можливо, сльози теж заважали йому краще розгледіти, що відбувається за дверима.


Колокольца і запахи, звичайно, доставляли незручності, але куди сильніше позначалося вплив Чорного Тринадцятого на вже пошкоджені хворобою суглоби. Здавалося, куля підсипав у них товчене скло. Поки у здорової лівій руці біль проявилася лише декількома уколами, але стрілець не мав особливих ілюзій, розумів, що інтенсивність болю в лівій руці, і в усьому тілі буде тільки наростати, якщо ящик залишиться відкритим і між ним і Чорним Тринадцятим не буде перешкоди. Роланд розумів, що біль слабшає, як тільки кришка ляже на місце, але сумнівався, що вона зникне зовсім. І знав, що далі буде тільки гірше.


Немов вітаючи його з точним прогнозом, різкий біль пронизав праве стегно і запульсувала там. Стегно немов раз за разом припікали розжареними щипцями. Він спробував помасажувати стегно правої рукою... ніби масаж міг допомогти.


— Роланд. — Приглушений голос ледь долинав з-за дверей, ніби їх розділяв товстий шар води, але він точно належав Едді. Роланд відірвав погляд від стегна і побачив, що Тауер і Едді штовхають до дверей якийсь шафа, схоже, заповнений книгами. — Роланд, можеш нам допомогти?


Біль так глибоко проникла в стегна і коліна, що Роланд не знав, чи зможе він піднятися... але піднявся, і досить легко. Він не знав, що вже розгледіли гострі очі Едді, але йому не хотілося, щоб вони побачили більше. У всякому разі, до тих пір, поки не закінчилися їхні пригоди в Кальє Брін Стерджис.


— Коли ми толкнем, тягни на себе!


Роланд кивнув, показуючи, що зрозумів, і шафа заскользил до нього. Половина шафи, вдвинувшаяся в печеру, отримала чіткі обриси, половина, ще залишається в «Манхеттенському ресторані для розуму», мерехтіла і колыхалась, ніби міраж. Роланд вхопився за шафу і потягнув на себе. Шафа заскользил по підлозі печери, розкидаючи по дорозі камінчики і дрібні кістки.


Як тільки шафа минув двері, кришка скриньки з дерева примар почала закриватися. Двері — теж.


— Ні, нічого в тебе не вийде, — пробурмотів Роланд. — Ні, не вийде, мерзотник. — Інші пальці правої руки він сунув звужується щілину між кришкою і ящиком. Двері також застигла. Роланд вирішив, що з нього вистачить. Тепер біль добралася і до зубів. Едді продовжував щось говорити з Тауером, але Роланд відчував, що на цьому треба ставити крапку, навіть якщо Тауер і ділився з Едді таємницями світобудови.


— Едді! — проревів він. — Едді, до мене!


На щастя, Едді, підхопивши суму, пройшов у двері. Щойно він повернувся в печеру, Роланд закрив скриньку. Тихенько зачинилися і ненайденная двері. Мелодія дзвіночків змовкла. Суглоби перестали наливатися болем. Полегшення було настільки велике, що Роланд навіть скрикнув. І ще секунд десять міг тільки стояти, притиснувши підборіддя до грудей, закривши очі, борючись зі сльозами.


— Спасибі, Едді, — нарешті видавив він з себе. — Я кажу спасибі тобі.


— Не за що. Давай вибиратися з печери, якщо не заперечуєш.


— Не заперечую, — відповів Роланд. — Будь певен.


16


— Він тобі не сподобався, чи не так? — спитав Роланд.


З моменту повернення Едді минуло десять хвилин. Вони відійшли від печери, потім зупинилися на скельному виступі, за крутим поворотом стежки, сіли. Сильний вітер, тільки що отбрасывающий назад волосся, прижимавший до тіла одяг, тут давав про себе знати лише рідкісними поривами, і Роланда вони лише тішили. Він сподівався, що це послужить поясненням того, чому він так довго і незручно звертав самокрутку. Але очі Едді не відривалися від нього; цей юнак з Брукліна, не так давно настільки ж сліпий і глухий, як Андолини і Бьонди, тепер бачив дуже багато.


— Ти про Тауера?


Роланд усміхнувся.


— А про кого ще я можу говорити? Про кота?


З губ Едді зірвався смішок. Він раз за разом глибоко вдихав чисте солодкий повітря, радіючи поверненню. Побувати в Нью-Йорку у плоті, звичайно, краще, ніж у Стрибку, без цих колокольцев і підступає з усіх боків темрявою, але, Господи, як же смерділо у цьому місті. В основному автомобілями і вихлопними газами (тут пальма першості належала сизим хмар дизелів), але вистачало й інших неприємних запахів. І почесне місце серед них займав запах безлічі тіл, той запах, що не могли приховати ні духи, ні одеколони, ні дезодоранти, настільки улюблені тамтешніми жителями. Вони хоч знали, як жахливо від них пахло? Едді вважав, що так. Він-то знав. Невже був час, коли йому не терпілося повернутися в Нью-Йорк і він міг вбити, щоб потрапити туди?


— Едді! Повертайся від Ніса! — Роланд клацнув пальцями перед обличчям Едді Діна.


— Вибач. Що ж стосується Тауера... так, він мені не сподобався. Боже, перетягнути сюди всі свої книги! Погодитися допомогти врятувати світ лише за умови порятунку своїх паршивих перших видань!


— Він так не думає... хіба що у своїх снах. І ти знаєш, що вони спалять його магазин, коли приїдуть і не знайдуть його там. В цьому можна не сумніватися. Виллють на підлогу каністру бензину і підпалять. Розіб'ють вікно і кинули всередину гранату або саморобну бомбу. Чи ти хочеш сказати мені, що така думка не приходила тобі в голову?


Напевно приходила.


— Ну, можливо.


Тепер прийшла черга хохотнуть Роланду.


— Можливо, це м'яко сказано. Отже, він врятував свої кращі книги. І тепер у Печері двері з'явився шафа, за який ми можемо заховати скарб батька Каллагэна. Втім, тепер це вже наш скарб.


— Його хоробрість не здалася мені справжньою, — сказав Едді. — Швидше, це жадібність.


— Не всі повинні вміти володіти мечем, револьвером, керувати кораблем, — відповів Роланд, — але всі служать ка.


— Правда? І Червоний Король? І слуги закону, чоловіки і жінки, про яких розповідав Каллагэн?


Роланд не відповів.


— Може, для нього все обернеться добре. Я про Тауера. Не про кота.


— Дуже кумедно, — сухо процідив Роланд. Чиркнув сірником по штанів, прикрив руками вогник, прикурив.


— Спасибі, Роланд. Бачу, з гумором у тебе стає все краще. Спитай мене, чи вдасться Тауеру і Дипно вибратися з Нью-Йорка, не залишивши сліду.


— Чи вдасться?


— Я знаю, що вони залишать слід. Ми його візьмемо, але, сподіваюся, людям Балазара це не вдасться. Хто мене турбує, так це Джек Андолини. Він в таких справах дока. Що ж стосується Балазара, так він уклав контракт з «Сомбра корпорейшн».


— Взяв золото короля.


— Так, схоже на те. — Едді почулося Короля, а не короля, як в Червоному Короля. — Балазар знає: якщо ти уклав контракт, його треба виконати або послатися на біса вагому причину, не дозволила це зробити. Про те, що контракт не виконано, відразу стає відомо. Йдуть розмови, що такий-то мягчеет, втрачає хватку. У них є ще три тижні, щоб знайти Тауера і змусити його продати ділянку «Сомбре». Вони використовують цей час. Балазар — не ФБР, але контакти у нього є, так що... Роланд, біда Тауера, що відбувається з ним не здається йому реальним. Таке відчуття, що він плутає своє життя з життям персонажів своїх книг. Він думає, що все має закінчитися добре, бо письменник підписав контракт, а книги з поганим кінцем продаються погано.


— Ти думаєш, він не проявить належної обережності?


Едді усміхнувся.


— Я знаю, що він не проявить належної обережності. Питання лише в тому, чи зуміє Балазар цим скористатися.


— Ми повинні наглядати за містером Тауером. Тримати під наглядом для його ж блага. Ти думаєш про це, чи не так?


— Саме так! — вигукнув Едді, і обидва одночасно розсміялися. Потім Едді продовжив: — Думаю, добре б послати Каллагэна, якщо він, звичайно, погодиться. Ти, можливо, вирішив, що я з'їхав з глузду, але...


— Аж ніяк, — відповів Роланд. — Він — один з нас... або може стати. Я відразу це відчув. Він звик до подорожей в невідомих краях. Я поговорю з ним сьогодні. А завтра встану з ним сюди і відправлю через двері.


— Дозволь мені це зробити, — подивився на нього Едді. — Для тебе одного разу достатньо. Принаймні зараз.


Роланд зустрівся з ним поглядом, кинув недопалок у прірву.


— З чого ти це взяв, Едді?


— Ти посивів ще сильніше. І йдеш з працею. Зараз трохи розійшовся, але, я думаю, куля якимось чином посилює ревматичні болі. Дозволь мені супроводжувати Каллагэна.


— Добре, дозволяю, — відповів Роланд, подумавши: «Якщо Едді думає, що у мене розігрався ревматизм, не так вже все й погано».


— Взагалі-то я можу привести його і цим вечором. Ерон Дипно вже встигне написати поштовий індекс на паркані.


— Ніхто з нас не буде підніматися по цій стежці в темряві. Без крайньої на те необхідності.


Едді подивився на крутизну самої стежки, на валун, що перетворює стежку у вузьку кам'яну смужку над прірвою.


— Ясно.


Роланд почав підніматися, але Едді простягнувши руку, торкнувся його ліктя.


— Посидь ще пару хвилин, Роланд. Будь ласка.


Роланд сів, подивився на нього.


Едді глибоко вдихнув.


— Бен Слайтман замазаний. Він — та сама щур. Я в цьому майже впевнений.


— Так, я знаю.


Очі Едді широко розкрилися.


— Знаєш? Як ти міг...


— Скажімо так, я підозрював.


— Чому?


— Його окуляри, — відповів Роланд. — Бен Слайтман-старший — єдиний в Кальє Брін Стерджис, хто носить окуляри. Пішли, Едді, справ у нас вистачає. Поговорити ми зможемо і по дорозі.


17


Вони не змогли спочатку говорити, бо стежка була занадто вузькою і крутий. Але далі вона розширилася і стала більш пологою. І коли вони змогли йти пліч-о-пліч, розмова відновилася. Едді розповів про книгу, яка називалася то «Доган», то «Хоган», про автора, про плутанини на сторінці копірайту (втім, він сумнівався, що Роланд зрозумів, про що мова), додав, що у нього виникли думки, а не замішаний в цьому і син. Божевільна, звичайно, ідея, але...


— Я думаю, якщо б Бенні Слайтман допомагав батькові шпигувати за нами, Джейк знав би про це, — відповів Роланд.


— А ти впевнений, що він не знає? — спитав Едді.


Роланд помовчав, потім похитав головою.


— Він підозрює батька Бенні.


— Він тобі говорив?


— В цьому не було необхідності.


Вони вже підходили до коней, які скинули голови, схоже, радіючи появі господарів.


— Він зараз у «Рокинг Бі», — нагадав Едді. — Може, нам варто заглянути туди. Придумати яку-небудь причину і відвезти в дім батька... — Він замовк, дивлячись на Роланда. — Немає?


— Ні.


— Чому?


— Тому що Джейк розбереться з цим сам.


— Це важко, Роланд. Він і Бенні Слайтман здружилися. Дуже здружилися. Якщо саме Джейк розкриє Кальє очі на те, що робить батько Бенні...


— Джейк займається тим, чим має, — обірвав його Роланд. — Як і всі ми.


— Але він ще хлопчик, Роланд. Чи ти цього не бачиш?


— У хлопчиків йому ходити недовго. — Роланд сів на коня, сподіваючись, що Едді не помітив, як обличчя перекосило від болю, коли він перекидав праву ногу через сідло. Але Едді, само собою, помітив.


Розділ 3


«Доган», частина 2


1


Джейк і Бенні Слайтман весь ранок того ж дня скидали тюки сіна з верхніх сінників трьох комор «Рокинг Бі» на нижні, а потім патрали їх. У другій половині дня плавали і плескалися на мілинах Уайе, уникаючи глибоких місць, де вода вже помітно охолола.


Між цими заняттями з'їли ленч у компанії дюжини найманих працівників (але не Слайтмана-старшого, з раннього ранку поїхав по своїх справах на ранчо Телфорд).


— Ніколи не бачив, щоб Бен так багато працював, — посміхнувся кухар, ставлячи на стіл велику тарілку з смаженою картоплею, на яку хлопці тут же накинулися. — Ти заганяєш, Джейк.


Джейк, власне, до цього й прагнув. Він вважав, що Бенні засне як убитий після того, як всі ранок вони орудували тюки з сіном, потім плавали, а під вечір ще й по десятку раз зістрибнули з даху в стіг сіна. Джейк лише боявся, що заснути не міг і він. Тому ввечері, коли сонце вже догорав, він взяв з собою Ыша і пішов до водяного насосу помитися. Вимив обличчя, побризкав на звіра, який радісно слизнул з вовни крапельки води. Потім Джейк опустився на коліно, двома руками обережно взявся за мордочку вуханя-путаника.


— Послухай мене, Ыш.


— Ыш.


— Скоро я піду спати, але хочу, щоб ти розбудив мене, як тільки встане місяць. Тихенько, ти розумієш?


— Аешь! — такою була відповідь. Що це означало, ніхто, напевно, сказати не міг, але Джейк вирішив, що вухань його зрозумів. Тому що вірив у Ыша. Чи тому що любив його. А може, перше не відрізнялося для Джейка від другого.


— Коли зійде місяць. Скажи «луна», Ыш.


— Місяць!


Це обнадіювало, але Джейк тим не менш встановив і внутрішній будильник, щоб він задзвенів, коли зійде місяць. Тому що вирішив піти туди, де тієї ночі бачив батька Бенні і Енді. Йому не хотілося вірити, що батько Бенні якось пов'язаний з Вовками, і Енді теж, а тому слід було розібратися, де правда. Саме так би і поступив Роланд. Якщо не з вищезгаданої причини, то з іншої.


2


Двоє хлопчиків лежали в кімнаті Бенні. Ліжко там стояла одна, Бенні, звичайно, запропонував її гостю, але Джейк відмовився. У підсумку вони домовилися, що будуть спати на ліжку по черзі. В цю ніч ліжко дісталася Бенні, а Джейк ліг на підлозі, що його тільки порадувало. Дуже м'яким був у Бенні матрац, набитий гусячим пухом. На куди більш твердому підлозі спалося, звичайно, не так солодко, зате ймовірність, що йому вдасться прокинутися зі сходом місяця, підвищувалася.


Бенні лежав, заклавши руки за голову, втупившись у стелю. Він заманив Ыша на ліжко, і вухань-плутаник вже спав, згорнувшись калачиком, засунувши носа під хвіст.


— Джейк. — Шепіт. — Ти спиш?


— Ні.


— Я теж. — Пауза. — Я такий радий, що ти можеш побути зі мною.


— Я теж, — відповів Джейк абсолютно щиро.


— Коли ти — єдина дитина, інший раз буває так самотньо.


— Ніби я цього не знаю... у мене навіть ніколи не було сестри. — Джейк помовчав. — Готовий сперечатися, ти дуже засмутився, коли померла твоя сестричка.


— Я і зараз сумую. — Принаймні він говорив буденним тоном, не рвавшим душу. — Думаю, ви ще поживете тут після того, як поб'єте Вовків?


— Можливо, але не дуже довго.


— Ви повинні йти далі, чи не так?


— Так.


— Куди?


Рятувати Темну Вежу в цьому світі і троянду — в Нью-Йорку, звідки і прибутку він, Едді й Сюзанна. Але Джейк не збирався розповідати про це Бенні, хоча той йому і подобався. Все, що стосувалося Вежі і троянди, слід було зберігати в секреті. Про справи ка-тету могли знати тільки його члени. Але й брехати не хотілося.


— Роланд не любить говорити про це.


Довга пауза. Бенні обережно повернувся, щоб не потривожити Ыша.


— Він мене трохи лякає, твій дін.


Джейк обдумав слова Бенні, потім відповів:


— Він і мене трохи лякає.


— Він лякає мого батька.


Джейк разом підібрався.


— Правда?


— Так. Батько сказав, що не здивується, якщо ви, розібравшись з Вовками, візьметеся за нас. Потім додав, що пожартував, але що старий ковбой з суворим обличчям його все одно лякає. Він мав на увазі твого діна, чи не так?


— Так, — відповів Джейк.


Джейк уже вирішив, що Бенні заснув, коли почув новий питання:


— А якою була твоя кімната там, звідки ти прийшов?


Джейк подумав про своїй кімнаті і спочатку ніяк не міг уявити її собі, оскільки давно вже про неї не згадував. А коли уявив, посоромився докладно описати її Бенні. За стандартами Кал'ї Бен жив дуже непогано, Джейк здогадувався, що мало хто з дітей міг похвалитися власною кімнатою, але, опиши він свою кімнату, Бенні вирішив би, що має справу з казковим принцом. Телевізор, стереосистема, всі ці пластинки, навушники, постери, мікроскоп, який засвідчує невидиме оку. Як йому розповісти про всі ці чудеса?


— Вона така ж, як твоя, тільки у мене ще був стіл, — нарешті відповів Джейк.


— Письмовий стіл? — Бенні підвівся на лікті.


— Так, звичайно. — У відповіді Джейка чувся питання: «А який же ще?»


— Папір? Ручки? З пташиного пір'я?


— Папір, — погодився Джейк. — І ручки. Але не з пташиного пір'я. Кулькові.


— Кулькові ручки? Я не розумію.


Джейк почав пояснювати, але незабаром почув посопування. Подивившись на ліжко, побачив, що Бенні лежить на боці, обличчям до нього, але очі в нього закриті.


Ыш відкрив очі, вони блиснули в темряві, і підморгнув Джейку. А потім начебто знову заснув.


Джейк довго дивився на Бенні, його переповнювала тривога, причину якої він не розумів, або не хотів розуміти.


Нарешті заснув і він.


3


З міцного, глибокого сну його вивели неприємні відчуття в зап'ясті. Щось його сдавливало. Щось гостре. Зуби. Ыш.


— Ыш, припини, відчепися, — пробурмотів Джейк, але Ыш не відставав. Затиснув зап'ясті Джейка в щелепах і смикав з боку в бік, іноді покусуючи. Відпустив руку, тільки коли Джейк сіл і сонно дивився на залиту місячним сяйвом ніч.


— Місяць, — сказав Ыш. Він сидів на підлозі поруч з Джейком, розкривши щелепи в посмішці, його очі яскраво блищали. — Місяць!


— Так, — прошепотів Джейк, потім пальцями закрив Ышу пащу. — Тихо! — подивився на Бенні, що лежав тепер обличчям до стіни похропуючи. Джейк подумав, що його не розбудить і вибух гранати.


— Місяць, — повторив Ыш, вже набагато тихіше. Тепер він дивився у вікно. — Луна, Луна, луна.


4


Джейк поїхав би на неосідланому коні, але він хотів взяти з собою Ыша, а як їхати з ним без сідла, хлопчик собі не уявляв: при падінні Ыш міг сильно розбитися. На щастя, сей Оуверхолсер дав йому дуже сумирного поні, який тихенько стояв, не заважаючи Джейку сідлати його. До сідла Джейк прив'язав спальник, він відчував вагу «ругера», міг його промацати, натискаючи на спальник. Зняв з цвяха чийсь фартух з просторим кишенею на грудях, скрутив, перетворивши в широкий ремінь, подпоясался. Йому раптом пригадалося, що у теплі дні в його школі деякі хлопці викрадали поділ сорочки з штанів і ходили, точно так само подпоясав її ременем. Як і спогад про кімнаті, це знаходилося далеко-далеко, наче бродячий цирк, який надав подання в місті... і відправився далі.


«Те життя була багатшою», — прошепотів голос, глибоко в голові.


«Ця життя — чесніше», — заперечив другий голос.


Він вірив другого голосу, але на серці, коли він вивів коня зі стайні і повів навколо будинку, тиснули смуток і тривога. Ыш йшов слідом, зрідка дивився на небо і бурмотів: «Луна, Луна», але в основному принюхувався до оточуючих запахів. Задуманий похід таїв у собі чимало небезпек. Все-таки належало перетнути Девар-Тете Уайе, діяти на березі Тандерклепа. Джейк це знав, але куди більше його хвилювала наростаюча серцева біль. Він думав про Бенні, так радовавшемся, що в «Рокинг Бі» у нього з'явився близький друг. І задавався питанням, чи назве Бенні його другом через тиждень.


— Не має значення, — зітхнув Джейк. — Це ка.


— Ка. — Ыш підняв голову, подивився на нього. — Місяць. Ка, місяць. Місяць, ка.


— Заткнися, — беззлобно гримнув на нього Джейк.


— Заткнися ка, — весело відповів Ыш. — Заткнися місяць. Заткнися Ейк. Заткнися Ыш. — Давно вже він так багато не говорив і, выговорившись, замовк. Джейк вів коня ще десять хвилин, мимо будиночка, в якому хропли, зітхали і пердели наймані працівники, за найближчий пагорб. Там, побачивши попереду Східну дорогу, вирішив, що далі можна їхати верхи. Дістав фартух, надів, посадив Ыша в нагрудну кишеню, скочив у сідло.


5


Він не сумнівався, що відразу знайде місце, де Слайтман перетнув річку, але нагадав собі, що бачив його тільки один раз: Роланд б сказав, що в такій відповідальній справі цього недостатньо. Тому насамперед піднявся на обрив, де стояла палатка Бенні, знайшов гранітний виступ, який нагадав йому корму заритого в землю корабля. Ыш знову залишився нагорі, дихаючи йому в вухо. Джейк тут же знайшов і круглий валун з блискучою поверхнею, і сухе колоду, тому що останнім часом дощів не було і річка тільки відступала від берега.


Повернувшись до поні, він прив'язав його до куща поруч з тим місцем, де стояв намет, Джейк звів його до води, посадив Ыша в кишеню фартуха, сів у сідло і направив поні в річку. Вода ледве покривала щітки над копитами. Через кілька хвилин річка залишилася позаду.


Ледь опинившись на далекому березі, Джейк відчув: щось змінилося. Місяць раніше пливла в чистому небі, але стало темніше. Темрява відрізнялася від тієї, що наваливалась на нього в Нью-Йорку під час Стрибка, і в голові не звучала мелодія дзвіночків, але деяку схожість все ж було. А ще відчувалося, що тут-то зачаїлося, і очі можуть повернутися в його бік, якщо він щось зробить не так і видасть свою присутність їх господарям. Він же прийшов на край Крайнього світу. Шкіра Джейка покрилася мурашками, його затрясло. Ыш дивився на нього з кишені фартуха.


— Все нормально, — прошепотів йому Джейк. — Просто треба обвыкнуться.


Він зліз з коня, опустив Ыша на землю, поклав фартух в тінь великого валуна. Вирішив, що на цьому етапі його поїздки фартух йому не потрібно знову брати вуханя-путаника на руки він не збирався. Від хвилювання Джейк аж спітнів. В тривозі оглянув протилежний берег — не хотів, щоб його застали зненацька, але не помітив нічого підозрілого. Однак відчуття, що він не один, залишалося. На цьому березі Девар-Тете Уайе могли жити тільки злобні тварюки, в цьому Джейк не сумнівався. І відчув себе набагато впевненіше, коли дістав з спальника саморобну кобуру, закріпив на звичному місці і засунув в неї «ругер». З «ругером» він ставав іншою людиною, який далеко не завжди йому подобався. Але тут, на далекому березі Уайе, міг вижити тільки цей чоловік — стрілець.


Зі сходу долинув крик передсмертний крик жінки. Джейк знав — це гірська кішка, він ці крики вже чув, коли купався у річці з Бенні або рибалив, але все одно поклав руку на руків'я «ругера» і не прибирав, поки крик не змовк. Ыш стояв, зігнувши передні лапки, нахиливши голову, піднявши зад. Зазвичай це означало, що він не проти пограти, але зараз це було явно не так.


— Все гаразд, — спробував заспокоїти його Джейк. Знову порився в спальнику (седельную суму не взяв), поки не знайшов шматок матерії в червону клітку. Шийний хустку Слайтмана-старшого, вкрадений чотири дні тому: той зняв хустку, сівши за стіл, випадково впустив на підлогу і забув про нього.


«А я, однак, злодюжка, — подумав Джейк. — Спочатку пістолет батька, тепер шийну хустку батька Бенні. Важко сказати, це крок вперед або назад».


Йому відповів голос Роланда: «Ти робиш так, як повинен. Чому б тобі не перестати бити себе в груди і не зайнятися справою?»


Розтягнувши хустку руками, Джейк подивився на Ыша.


— В кіно це завжди спрацьовує, — сказав він вухастика-путанику. — Не знаю, як з цим в реальному житті, особливо після чималого часу. — Він нахилив хустку до Ышу, який витягнув довгу шию і понюхав його. — Знайди цей запах, Ыш. Знайди і йди за ним.


— Ыш! — повторив звірятко, але залишився на місці, дивлячись на Джейка.


— Давай, дурненький. — Джейк знову сунув хустку йому під ніс. — Знайди цей запах! Давай!


Ыш двічі крутнувся на місці, потім затрусил на північ, вздовж річки. Іноді опускав ніс до скельного грунту, але куди більше його цікавили здалеку доносяться крики гірських кішок. Джейк спостерігав за ним, і його надія танула, як весняний сніг на сонці. З іншого боку, він бачив, куди йшов Слайтман. І, напевно, сам міг взяти потрібний напрямок, піти від річки, подивитися, що там можна побачити.


Ыш розвернувся, попрямував до Джейка, зупинився. Принюхався більш ретельно. У цьому місці Слайтман вийшов з води? Можливо. Ыш тихенько загарчав і рушив праворуч, на схід. Прослизнув між двох валунів. Джейк — надія тут же повернулася — сів на коня і пішов за ним.


6


Джейку знадобилося зовсім небагато часу, щоб зрозуміти, що Ыш йде стежкою, прокладеною по кам'янистій землі цієї горбистою, випаленої сонцем місцевості. Незабаром йому на очі стали попадатися ознаки технологічної цивілізації: бухта окисленого електричного проводу, наполовину пішов у землю трансформатор, осколки скла. В тіні, що відкидається в місячному світлі великим валуном, Джейк помітив цілу пляшку. Зліз з коня, підняв її, осушену бог знає скільки десятиліть (або століть) тому, оглянув. Побачив на бічній поверхні знайоме слово: «Нозз-А-Ла».


— Напій, який п'ють скрізь обманщики, — пробурмотів Джейк і поклав пляшку під валун. Поруч валялася зім'ята пачка сигарет. Хлопчик розправив її, побачив намальовану на ній жінку з червоними губами і в червоному капелюшку. Сигарету вона тримала двома довжелезними пальцями. Прочитав назву сигарет: «ВЕЧІРКА».


Ыш застиг в десяти чи дванадцяти ярдів попереду, озирнувшись через плече.


— Вже йду, — заспокоїв його Джейк.


Інші стежки вливалися в ту, за якою Ыш йшов, а він їхав, і Джейк зрозумів, що це продовження Східної дороги. Подекуди він бачив сліди чобіт і інші, менші, але більш глибокі. Сліди зустрічалися під високими скелями, там, де їх не міг замести вітер. Він здогадався, що сліди від чобіт залишені Слайтманом, менше за розміром і більш глибокі — Енді. Інших не було. Але їм належало з'явитися в найближчому майбутньому. Слідами сірих коней, Вовків, скачуть з сходу. І Джейк вважав, що вони залишать за собою глибокі сліди. Настільки ж глибокі, як сліди Енді.


Попереду стежка взбегала на пагорб. На вершині з обох сторін стояли безформні кактуси з товстими відростками, що стирчать в усі сторони. Ыш там зупинився, дивлячись вниз, начебто посміхався. Наблизившись до нього, Джейк вловив запах кактусів. Різкий, гіркуватий. Запах цей нагадав йому про мартіні батька.


Джейк зупинив коня поруч зі звіром, теж подивився вниз. Біля підніжжя пагорба побачив що йде вправо розбиту дорогу. Зсувні ворота залишалися наполовину розкритими з незапам'ятних часів, мабуть, ще до того, як Вовки почали здійснювати набіги на прикордонні Кал'ї і відвозити дітей. За воротами височіло будівля з напівкруглою металевим дахом. По стінах тяглися маленькі віконця, і у Джейка прискорено забилося серце: вони світилися. Такий рівний білий світ не могли дати ні свічки, ні лампи розжарювання (Роланд начебто називав їх «искросветами»). Такий світло давали тільки флюоресцентні лампи. У нью-йоркській життя флюоресцентні лампи асоціювалися у нього найчастіше з неприємним: гігантськими магазинами, де все продавалося, але ніколи не вдавалося знайти потрібний тобі; сонними уроками у школі, коли вчитель щось бубонів про торговельні шляхи Стародавнього Китаю або корисних копалин Перу, за вікном лив дощ і здавалося, дзвінок про закінчення занять ніколи не продзвенить; кабінетами лікарів, де він сидів в одних трусах, тремтячий від холоду, знаючи, що справа виразно закінчиться черговим уколом.


Сьогодні, втім, цей світ підбадьорив його.


— Хороший хлопчик! — похвалив він вуханя-путаника.


Але звір, замість того щоб, як звичайно, повторити останні склад або два останнього слова, подивився на спину Джейка і загарчав. В цей самий момент сіпнулася і нервово заржала кінь. Джейк потягнув за вуздечку і раптом усвідомив, що гіркуватий (і не те щоб зовсім уже неприємний) запах джина і ялівцю посилився. Обернувшись, побачив, як до нього тягнуться два втикані голками відростка кактуса, що був по праву руку. Пролунав неприємний хрускіт і крапельки білого соку побігли за основним стовбура кактуса. Голки здалися Джейку дуже вже злісними і зловісними. Схоже, кактус почув його і задумав з'їсти.


— Пішли, — шепнув він Ышу і здавив боки коня. Цього цілком вистачило, щоб вона жваво спустилася з пагорба, до будівлі з освітленими вікнами. Ыш кинув недовірливий погляд на рухомий кактус і поспішив слідом.


7


У бетонної дороги Джейк зупинив поні. В п'ятдесяти ярдах дорогу (а в тому, що це дорога, двох думок бути не могло) перетинали рейки, тянувшиеся до Девар-Тете Уайе й перетинали її за низьким мосту. Міст цей місцеві жителі називали «переправою». А старики, за словами Каллагэна, «диявольською переправою».


— Поїзди, що привозять рунтов з Тандерклепа, котяться по цих рейках, — прошепотів він Ышу. Відчував звірятко тяжіння Променя? Джейк точно відчував. У нього виникло передчуття, що підуть вони з Кал'ї Брін Стерджис (якщо підуть) саме по цих рейках.


Він затримався ще на мить, витягнув ноги із стремен і направив поні по розбитій бетонці до будівлі. Джейк вирішив, що виглядає вона, як куонсетский ангар на якійсь військовій базі. Ыш, з його короткими лапами, з великими труднощами просувалося по вибоїнах. Так і для коня ця дорога представляла собою чималу небезпеку. Тому, минувши ворота, Джейк спішився і озирнувся в пошуках місця, де прив'язати коня. Відповідні кущі росли біля воріт, але в голові промайнула думка, що не варто залишати кінь на самому увазі. Він повів коня в бік від бетонки, на твердий сланець, обернувся, кинув Ышу:


— Почекай мене!


— Ня! Ыш! Ейк!


Джейк знайшов кущі, що росли за нагромадженням валунів, невидимі ні з бетонки, ні з стежки, по якій вони приїхали. Ось це місце його цілком влаштувало, він прив'язав коня, погладив по довгою шовковистою морді.


— Скоро повернуся. Будеш вести себе добре?


Поні видихнув через ніздрі і начебто кивнув. Що в загальному-то нічого не значило, і Джейк це прекрасно розумів. Він взагалі, можливо, даремно ховав коня. Однак краще перестрахуватися, ніж потім шкодувати про власне легковажність. Поспішив до бетонці, підхопив Ыша на руки. І в цей момент спалахнули яскраві прожектори, буквально взявши його до землі. Тримаючи Ыша однією рукою, Джейк підняв другу, щоб прикрити очі. Ыш жалібно вив і кліпав очима.


Але ніхто не закричав: «Стій», ніхто не зажадав пред'явити документи, лише вітер шелестів листям. Прожектори включилися по сигналу датчиків, уловивших рух на бетонці, здогадався Джейк. Що за цим піде? Загримлять кулемети, керовані диполярными комп'ютерами? На нього накинуться маленькі, але смертельно небезпечні роботи, на зразок тих, яких розстріляли Роланд, Едді й Сюзанна на галявині, де починався Промінь? Той самий Промінь, за якого вони зараз йдуть. Чи зверху звалиться величезна мережа, як у тому фільмі про джунглі, що він бачив ті-ві?


Джейк підняв голову. Ніякої мережі. І ніяких кулеметів. Він рушив далі, лавіруючи між самими вибоїнами, перестрибнув через глибокий провал. Після нього вибоїни практично зникли, нехай тріщин і вистачало. Джейк опустив Ыша на бетон.


— Далі підеш сам. Ти, однак, важкий. Стеж за вагою, а не те здам тебе в «Уейт уочерс»[77].


Він дивився прямо перед собою, мружачись, прикриваючи очі рукою від яскравого світла. Прожектори висіли під самим дахом куонсетского ангара. В їх світлі він відкидав довгу чорну тінь. На землі Джейк побачив трупи гірських кішок, два ліворуч, два праворуч. Від трьох залишилися тільки скелети, четверта ще не встигла розкластися. Він зазначив, що рана занадто велика для кулі. Подумав, що кішку вбили стрілою, випущеною з арбалета. Від серця трохи відлягло. Сучасне йому або зброя майбутнього тут, схоже, не використовувалось. Однак тільки безумець не повернувся б спочатку до річки, а потім в Калью. А хто, скажіть на милість, він?


— Божевільний, — відповів Джейк на своє ж питання.


— Умец, — підтакнув Ыш у чобота Джейка.


Хвилиною пізніше вони вже підійшли до дверей. Над нею кріпилася неабияк заіржавіла сталева табличка з написом:


ПІВНІЧНИЙ ЦЕНТР ПОЗИТРОНИКИ, ЛТД


ПІВНІЧНО-СХІДНИЙ КОРИДОР


КВАДРАТ ДУГИ


АВАНПОСТ 16


ДРУГИЙ РІВЕНЬ БЕЗПЕКИ


ВХІД ЗА МОВНИМ ПАРОЛЮ


На самій двері, тільки на двох гвинтах (ще два вивалилися), висіла інша табличка. «Це жарт? — подумав Джейк. — Прізвисько?» Трішки одного і крапелька іншого? Хто міг відповісти на це питання? Табличка провисіла бог знає скільки років, букви ледь проступали крізь іржу, але Джейк все-таки прочитав текст:


ЛАСКАВО ПРОСИМО В «ДОГАН»


8


Джейк припустив, що двері замкнені, і не помилився. Важіль-рукоятка піднімалася і опускалася лише на дещицю. Він здогадався, що в стародавні часи, новенькій, вона б не зрушила ні на йоту. Зліва від дверей Джейк помітив іржаву сталеву панель з кнопкою і гратами мікрофона. Під гратами прочитав: «ПРИСТРОЇ МОВНОГО ВВЕДЕННЯ». Джейк потягнувся до кнопки, і раптово прожектори згасли, залишивши його, як спочатку здалося, в непроглядній пітьмі. «Прожектора управляються таймером, — подумав він, чекаючи, поки очі звикнуть до темряви. — І таймер встановлений на короткий проміжок. А може, він не може довго працювати, втомився, як і все інше, залишена Стародавніми людьми».


Нарешті очі пристосувалися до місячного світла, і він знову побачив панель з кнопкою. А яким повинен бути мовленнєвої пароль, здогадувався. Тому рішуче натиснув на кнопку.


— ЛАСКАВО ПРОСИМО НА АВАНПОСТ 16 КВАДРАТА ДУГИ, — пролунав голос. Джейк підстрибнув, ледь подолавши крик. Він очікував почути голос, але не припускав такого збігу з голосом Блейна Моно. — У АВАНПОСТЕ ПІДТРИМУЄТЬСЯ ДРУГИЙ РІВЕНЬ БЕЗПЕКИ. БУДЬ ЛАСКА, СКАЖІТЬ ПАРОЛЬ. У ВАС ДЕСЯТЬ СЕКУНД. ДЕВ'ЯТЬ... ВІСІМ.


— Дев'ятнадцять.


— НЕПРАВИЛЬНИЙ ПАРОЛЬ. У ВАС Є ЩЕ ОДНА СПРОБА. П'ЯТЬ... ЧОТИРИ... ТРИ...


— Дев'яносто дев'ять.


— СПАСИБІ.


Щось клацнуло, двері відчинилися.


9


Джейк і Ыш увійшли в приміщення, напомнившее Джейку величезний зал управління під містом Ладом. Роланд проніс його з цього залу, слідуючи за сталевою кулею, який вів їх до колиски Блейна. Тут приміщення було куди як менше, але пульти управління і приладові панелі виглядали так само. Перед деякими навіть стояли стільці на коліщатках, щоб люди могли пересуватися від пульта до пульта, не встаючи. Відчутно відчувався приплив свіжого повітря, до Джейка долітав і скрегіт машин, гнавших його в ангар. Три чверті панелей світилися, але решта, темні, вийшли з ладу. Машинерія постаріла і втомилася, в цьому він не помилився. У кутку сидів лыбящийся скелет у лахмітті військової форми.


Один бік ангара займали телевізійні монітори. Щось схоже Джейк бачив і в кабінеті батька, але там стояли тільки три монітора, по одному на кожну з головних телемовних компаній, а тут... він порахував. Тридцять. На трьох все мельтешило, на двох швидко бігли кадри, чотири не працювали зовсім. Але двадцять один показував різні картинки, і Джейк переводив погляд з одного екрана на інший зі все зростаючим подивом. На п'яти або шести він бачив різні ділянки пустелі, в тому числі і вершину пагорба, що охороняється двома безформними кактусами. На двох — «Доган», з боку бетонної дороги і ззаду. Розташовані під ними три екрани — внутрішні приміщення «Догана». Один — то камбуз, то кухня. Другий — маленька казарма на вісім ліжок (на одній з них, верхній, Джейк помітив ще один скелет). Третій — те саме приміщення з екранами, в якому знаходився Джейк. Камера була під самою стелею, так що Джейк побачив і себе, і Ыша. На одному екрані рейки тяглися від «Догана» вдалину. На іншому — виблискувала під місячним світлом Маленька Уайе. Крайній праворуч показував переправу з покладеними на неї рейками.


Але найбільше вразили Джейка «картинки» восьми, що залишилися екранів. Один показував магазин Тука, в цей час, само собою, темний, замкнений на всі замки. Один — Павільйон. Два — Головну вулицю Кал'ї. Ще один — церква Непорочної Богоматері. Шостий — вітальню в домі священика. Кімнати всередині будинку! Джейк бачив на екрані сплячого кота Каллагэна. Два останніх показували, як припустив Джейк, поселення Менні (сам він там ніколи не був).


«Але де ж, чорт візьми, встановлені камери? — подумав Джейк. — Як вийшло, що їх ніхто не бачить?»


Тому що вони маленькі, припустив він. Та тому що вони заховані. «Посміхніться. Вас знімає прихована камера»[78].


Але церква... будинок священика... ці будівлі з'явилися в Кальє кілька років тому. І вітальня! Камера в будинку! Хто міг встановити там камеру і коли?


Коли Джейк сказати не міг, а от щодо хто... Мабуть, він знав, хто міг це зробити. Слава Богу, вони радилися, головним чином, на задньому ганку або на лужку. Але все одно, як багато знають Вовки... або їх господарі? Що записали машини, що знаходилися всередині будинку священика?


І що передали?


Джейк відчув біль у руках, і тільки тут зрозумів, що нігті вп'ялися в долоні, так сильно він стиснув кулаки. Не без праці йому вдалося розтиснути пальці. ВІН весь час чекав, що з динаміків гучного зв'язку пролунає голос, голос Блейна, і запитає, а що, власне, він тут робить. Але голосу тиші залу не порушували. Лише мірно гуло працююче обладнання та шуміли, зрідка скрегочучи, вентилятори. Джейк глянув на двері і побачив, що її закрив пневматичний доводчик. Про це він не хвилювався, вважаючи, що з цього боку двері відкриється легко. Якщо ні, добрі дві дев'ятки допоможуть йому вибратися з ангара. Він згадав, як представлявся місцевим жителям в той вечір в Павільйоні. Вечір, від якого його вже відділяла ціла вічність. «Я — Джейк Чемберз, син Елмера, з роду Эльда, — сказав він їм. — Ка-тет Дев'яносто дев'яти». Чому так сказав? Він цього не знав. Знав тільки одне: збіги знову почали проявлятися. В школі міс Ейвері прочитала їм вірш «Друге пришестя» Вільяма Батлера Йитса. У ньому йшлося про ястребе, який літав у небі по спіралі, що розширюється, як пояснила міс Ейвері, різновиди кола. Ось і тут все йшло по спіралі, а не по колу. Тільки для ка-тету Дев'ятнадцяти (або Дев'яносто дев'яти, чомусь Джейк думав, що це одне і те ж) спіраль ця звужувалася, по мірі того як світ навколо нього ставав давнє, розбовтувався, ламався, втрачав свої частини. Вони немов потрапили в той самий смерч забрав Дороті в країну Оз, де жили справжні чаклунки і правили шарлатани. І Джейк не бачив нічого дивного в тому, що вони будуть знову і знову бачити одне й те ж, частіше, тому що...


Його око вловив рух на одному з екранів. Джейк подивився на нього і побачив батька Бенні і Енді, робота-посильного (з багатьма іншими функціями), які піднялися на вершину пагорба, що охороняється вартовими-кактусами. Усіяні голками відростки-руки висунулися вперед, щоб перекрити дорогу і, можливо, насадити на голки видобуток. Енді, проте, міг не боятися голок. Він махнув рукою і обрубав один з відростків. Відросток впав на землю, сочась білим соком. Може, це й не сік, подумав Джейк. Може, це кров. У будь-якому випадку другий кактус, по іншу сторону дороги, квапливо відсахнувся. Енді і Бен Слайтман зупинилися, можливо, щоб обговорити напад кактусів. Дивлячись на екран, не можна було визначити, рухаються губи людини чи ні.


Джейка охопила страшна, що перехоплює подих паніка. Тіло налилося свинцем, немов він разом перенісся на Сатурн або Юпітер. Легкі відмовлялися дихати. «Те ж саме, мабуть, відчула Золотоволоска, — подумав він, — коли прокинулася в маленькому ліжечку і почула, як у хату ввійшли три ведмедя». Він не їв каші, не ламав стільчик ведмедика, але знав занадто багато секретів. Втім, вони злилися в один секрет. Жахливий секрет.


Тепер вони спускалися з пагорба. Прямували до «Догану».


Ыш заклопотано дивився на хлопчика, максимально витягнувши довгу шию, але Джейк його практично не бачив. Перед очима чорні квіти розцвіли. Ще трохи, і він впаде в непритомність. Вони знайдуть його розпростертим на долівці. Ыш спробує захистити його, але, якщо Енді не зможе розібратися з вухастиком-путаником, з ним розбереться Бен Слайтман-старший. Біля дверей лежали чотири дохлі гірські кішки, і щонайменше одну із них батько Бенні уклав з свого вірного арбалета. Так що з маленьким гавкаючим вухастиком-путаником він впорається без праці.


Такий ти, значить, у нас боягуз? — запитав у голові голос Роланда. — Навіщо їм убивати такого боягуза, як ти? Вони просто відправлять тебе на захід, в компанію до тих, хто забув обличчя своїх батьків.


Ця думка привела його до тями. Він глибоко вдихнув. Почав втягувати в себе повітря, поки легені не роздулися по максимуму, до болю. Шумно видихнув. Дав собі міцну ляпаса.


— Ейк! — вигукнув Ыш, з докором, просто в шоці.


— Все нормально. — Джейк подивився на монітори, показують кухню і казарму, зробив вибір на користь останньої. На кухні ховатися було просто ніде. В казармі він міг знайти прикомірок — а якщо ні? Про це думати не хотілося.


— Ыш, за мною, — і перетнув зал гуде, залитий рівним білим світлом.


10


В казармі пахло стародавніми прянощами: корицею і гвоздикою. Джейк задався питанням, чи не цей запах зустрів археологів, коли вони вперше потрапили в підземелля під пірамідами? З верхньої полиці в кутку йому посміхався скелет, наче вітав дорогого гостя. «Приляж, мандрівник, відпочинь. Я от давно тут лежу». На його боці висіла павутина, і Джейк задався ще одним питанням: а скільки поколінь павуків вивелися в цій грудній клітці? На іншій ліжку, на подушці лежала щелепа, яка викликала у Джейка страшний спогад. Одного разу, в тому світі, де він помер, стрілець знайшов таку ж. І використав її.


В голові крутилися ще два питання й визріло рішення. Питання перше: скільки часу знадобиться їм, щоб увійти в ангар? Питання друге: чи знайдуть вони поні? Якщо б Слайтман приїхав на коні, його доброзичливий поні, в цьому Джейк не сумнівався, обов'язково б вітально заіржав. На щастя, Слайтман прийшов на своїх двох, як і в минулий раз. Джейк і сам би прийшов пішки, якщо б знав, що його мета так близько від річки. Втім, потайки залишаючи «Рокинг Бі», він поняття не мав, а чи є у нього мета.


Рішення визріло таке: вбити і залізної людини, і того, що з плоті і крові, якщо вони його знайдуть. І якщо йому це вдасться. З Енді могли виникнути проблеми, але він вважав, що слабке місце робота — вирячені очі з синього скла. Якщо він зможе засліпити робота...


«Дасть Бог — буде вода, — прокоментував його думки стрілець, який, схоже, оселився в його голові, на щастя чи на горе Джейка. — Зараз твоє завдання — сховатися, якщо зможеш. Де?»


Не на ліжках. Вони видно на моніторі і навряд чи йому вдасться прикинутися скелетом. Під однією з двох далеких нижніх? Ризиковано, але може спрацювати... якщо...


Джейк помітив іншу двері. Стрибнув до неї. Повернув важіль-рукоятку. Ванькир. Комори — ідеальне місце для тих, кому треба сховатися, але цей від підлоги до стелі набили якимось старим електронним обладнанням. Щось висипалося на підлогу.


— Чорт, — прошипів він, зібрав усе, що повилазило, запхав назад, закрив двері. Що ж, доведеться лізти під одну з ліжок...


— ЛАСКАВО ПРОСИМО НА АВАНПОСТ 16 КВАДРАТА ДУГИ, — пролунав записаний в незапам'ятні часи голос. Джейк здригнувся і тут же побачив ще одну двері, ліворуч від себе, прочинені. Подивитися, що за дверима, або пірнати під ліжко? Він міг вибрати тільки один варіант, на обидва часу не вистачило. — У АВАНПОСТЕ ПІДТРИМУЄТЬСЯ ДРУГИЙ РІВЕНЬ БЕЗПЕКИ...


Джейк вибрав двері, і, як виявилося, правильно, тому що Слайтман не став слухати всю запис, відповів відразу: «Дев'яносто дев'ять», — динаміки гучного зв'язку багатократно посилили його голос, і контрольне пристрій відразу ж подякувало його.


За дверима виявився ще один ванькир, на цей раз порожній, з двома або трьома старими сорочками і пончо, висевшими на гачках біля дальньої стіни. У повітрі вистачало пилу, і Ыш, переступаючи поріг, тричі чхнув.


Джейк став на коліна, обняв Ыша за довгу шию.


— Більше не чихай, а не то нас уб'ють. Сиди тихо, Ыш.


— Іхо Ыш, — прошепотів у відповідь вухань-плутаник і підморгнув. Джейк потягнувся до дверей і прикрив її, залишивши щілину в пару дюймів, як і було раніше. Він, у всякому разі, на це сподівався.


11


Він чув їх добре... дуже добре. Джейк уже зрозумів, що ангар напханий мікрофонами, динаміками. Його це не радувало. Тому що, якщо він і Ыш могли чути їх...


Говорили вони про кактуси, вірніше, говорив Слайтман. Йому хотілося знати, чого це раптом вони проявили таку агресивність.


— Справа майже напевно в гірських кішках, сей, — самовдоволено відповів Енді. Едді говорив, що Енді нагадує йому робота Си3ПиО в «Зоряних війнах», фільмі, якого Джейк чекав з нетерпінням. Розминувся з ним менше ніж на місяць. — У них зараз сезон спарювання, знаєш.


— Яке там спарювання? Або ти кажеш мені, що ці чортові кактуси не можуть відрізнити гірську кішку від здобичі, яку вони можуть зловити і з'їсти? Хтось пройшов по цій дорозі, вже повір мені. І нещодавно.


Страшна думка промайнула в голові Джейка: а якщо підлога в «Догане» курний? Він витріщався на приладові панелі і монітори. Втім, якщо він і Ыш залишили сліди, ці двоє вже помітили. І могли прикидатися, що ведуть розмову про кактуси, а насправді підкрадалися до дверей казарми.


Джейк витягнув «ругер» з кобури, тримаючи в правій руці, поклав великий палець на важіль запобіжника.


— Нечиста совість перетворює нас усіх в трусів. — Голос Енді залишався таким самовдоволеним. — Це мій вільний виклад...


— Заткнися, мішок з болтами, — гаркнув Слайтман. — Я... — і тут же скрикнув від болю. Джейк відчув, як напружився Ыш. Тихенько загарчав. Джейк здавив йому пащу.


— Відпусти! — крикнув Слайтман. — Відпусти мене!


— Зрозуміло, сей Слайтман, — співчутливо відповів Енді. — Я тільки натиснув на маленький нерв твого ліктя, знаєш. Біль скоро пройде, тому що прикладена сила не перевищувала двадцяти фунтів на квадратний фут.


— Навіщо ти це зробив? — В голосі Слайтмана чулася образа. — Хіба я не виконую всі твої вимоги, і навіть більше? Хіба я не ризикую життям заради свого хлопчика?


— Не кажучи вже про деяких радощах життя, — промуркав Енді. — Окулярах... музичної машині, яку ти ховаєш на дні сідельній сумки... і, зрозуміло...


— Ти знаєш, чому я це роблю і що буде зі мною, якщо мене виведуть на чисту воду, — відповів Слайтман. Тужливе завивання зникли з його голосу, в ньому чулися гідність і втому. Джейку така зміна не сподобалася. Якщо вже він вибереться звідси і викриє зрадника, йому хотілося, щоб це був лиходій. — Так, дещо мені перепало, це правда, і я кажу спасибі тобі. Окуляри, щоб я міг краще роздивитися людей, з якими прожив усе життя, а тепер віддаю. Музична машина, щоб я не чув голосу совісті, про яку ти так мимохідь згадав, і міг спати по ночах. А потім ти щипаешь мене за лікоть, після чого я почуваю, як мої очі просто вивалюються з орбіт.


— Я дозволяю це іншим. — Голос Енді теж змінився. Нагадав Джейку про Блейне. Що б сталося, почуй такий голос Тіан Джеффордс? Воун Эйзенхарт? Оуверхолсер? Інші жителі Кал'ї? — Вони постійно дають мені на голову гарячі вугілля, і я не протестую, не даю належної відсічі. «Іди сюди, Енді. Іди туди, Енді. Припини це дурне спів, Енді. Заткни пащеку, Енді. Не говори нам про майбутнє, тому що ми не хочемо про нього чути». Ось я і не кажу ні про що, за винятком Волков, тому що тут вони мене слухають і стають сумними. Тому й кажу. Для мене кожна їх сльоза — золотий самородок. «Ти — всього лише дурна бляшанка, набита проводами і поблескивающая лампочками, — кажуть вони. — Скажи нам, якою буде погода, заспівай колискову нашому маляті, а потім забирайся». І я їм це дозволяю. Я ж дурний Енді, іграшка кожної дитини і завжди мішень для міцного слівця. Але від тебе я такого не потерплю, сей. Ти збираєшся і далі жити в Кальє, як мінімум ще кілька років після того, як підуть Вовки, чи не так?


— Ти знаєш, що збираюся, — відповів Слайтман так тихо, що Джейк ледь розчув. — І я цього заслуговую.


— Ти та твій син будете жити в Кальє. Таке може статися, але залежить це не тільки від смерті прибульців. Залежить це і від мого мовчання. Якщо ти хочеш, щоб я мовчав, стався до мене з належною повагою.


— Це абсурд, — після короткої паузи відповів Слайтман. І Джейк, сидячи в коморі, повністю з ним погодився. Робот, що вимагає поваги... звичайно ж, це абсурд. Як і велетенський ведмідь, який патрулює порожній ліс, як і головоріз, намагається розкрити таємниці диполярных комп'ютерів, як і поїзд, що живе тільки для того, щоб чути і розгадувати нові загадки. — А крім того, послухай, прошу тебе, як я можу поважати тебе, якщо не маю до собі ні найменшого поваги?


У відповідь пролунав механічний клацання, дуже гучний. Аналогічний звук видав Блейн, коли відчув, як абсурд навалюється на нього, погрожуючи спалити логічні ланцюжки. А потім Джейк почув голос Енді:


— Немає відповіді, дев'ятнадцять. Виходь на зв'язок і доповідай, сей Слайтман. І покінчимо з цим.


— Добре.


Тридцять чи сорок секунд чиїсь пальці бігали по клавіатурі, а потім пролунав тріскучий, пронизливий свист, від якого Джейк поморщився, а Ыш заскавчав. Джейк таких звуків ніколи раніше не чув: його «витягли» з Нью-Йорка 1977 року, так що слово модем для нього рівним рахунком нічого не значило.


Свист раз обірвався. На мить запанувала тиша, змінилася голосом: «ЦЕ АЛГУЛ СЬЄНТО[79]. ФІНЛІ О ТЬОГО НА ЗВ'ЯЗКУ. БУДЬ ЛАСКА, НАЗВІТЬ ПАРОЛЬ. У ВАС ДЕСЯТЬ СЕ...»


— Субота, — відповів Слайтман, і Джейк насупився. Чув він у цьому світі назва першого дня уїк-енду? Швидше ні, ніж так.


— СПАСИБІ. АЛГУЛ СЬЄНТО ВИЗНАЄ ПАРОЛЬ. ЛІНІЯ ЗВ'ЯЗКУ ВІДКРИТА, — знову пронизливо свистнуло. — ДОПОВІДАЙТЕ, СУБОТА.


Слайтман повідомив, як спостерігав за Роландом і «молодим стрільцем», які піднялися до Печери голосів, де тепер з'явилася якась двері, швидше за все використовується Менні. Сказав, що використовував дальнозор, а тому все добре бачив...


— Телескоп, — самовдоволено вставив Енді. — Ці пристрої називаються телескопами.


— Ти хочеш доповідати замість мене? — Голос Слайтмана сочився сарказмом.


— Вибач, — відповів Енді-страждалець. — Вибач, вибач, продовжуй, продовжуй, я кажу спасибі тобі.


Виникла пауза. Джейк міг уявити собі, як Слайтман свердлить поглядом робота, для чого бригадирові ковбоїв довелося б сильно задерти голову, щоб дивитися при цьому Енді в очі. Нарешті він продовжив:


— Вони залишили коней внизу і пішки піднялися по стежці. З собою несли рожевий мішок, який передавали один одному. Відчувалося, в мішку лежало щось важке. Що-то з прямими кутами. Я розгледів це в телескоп-дальнозор. Я можу висловити два припущення?


— ТАК.


— По-перше, вони могли переносити в печеру дві або три найбільш цінні книги батька Каллагэна. Якщо це так, слід послати туди Вовка після завершення основної місії.


— НАВІЩО? — холодний, нелюдський голос, Джейк в цьому не сумнівався. Голос цей викликав у нього тремтіння в колінах, наганяв страх.


— В якості наочного прикладу. — Відповідь здавався Слайтману очевидним. — Щоб провчити священика!


— ДУЖЕ СКОРО НЕОБХІДНІСТЬ В НАОЧНИХ УРОКАХ СВЯЩЕНИКА ВІДПАДЕ, — сказав голос. — ЯКА ДРУГА ТВОЯ ДУМКА?


Коли Слайтман заговорив знову, відчувалося, що він вражений. Джейк дуже сподівався, що відповідь Фінлі потряс цього паршивого зрадника. Звичайно, він захищав сина, свого єдиного сина, але чомусь думав, що це давало йому право...


— Можливо, в мішку лежали карти, — відповів Слайтман. — Я довго думав і дійшов висновку, якщо у людини є книги, у нього можуть бути і карти. Можливо, він віддав їм карти Східних регіонів, карти, які дозволять їм дістатися до Тандерклепа. Вони не приховують, що йдуть туди. Але ці карти навряд чи принесуть користь, навіть якщо стрілки і залишаться живі. В наступному році північ буде на сході, а роком пізніше поміняється місцями з півднем.


Сидячи в темній комірці, Джейк раптом зміг побачити Енді, спостерігає, як Слайтман доповідає про побачене і почуте. Сині електричні очі Енді мерехтіли, спалахували і гасли. Слайтман цього не знав, ніхто в Кальє не знав, що це мерехтіння заміняло роботу DNF-44821-V-63 сміх. Енді сміявся над Слайтманом.


«Тому що він знає, — подумав Джейк. — Знає, що лежало в мішку. Готовий посперечатися на пачку печива, знає».


Міг він з упевненістю це стверджувати? Міг доторкнутися до мозку робота, як торкався до мозку людей?


«Якщо робот здатний думати, — пролунав у його голові голос стрілка, — з цим у тебе не повинно виникнути проблем».


Ну... можливо.


— Як би те ні було, їх похід у Печеру голосів — вельми переконливий доказ, що вони збираються заховати дітей в тих місцях, — продовжив Слайтман. — Але я впевнений, що печеру вони підібрали іншу.


— Так, так, звичайно, іншу. — Голос Енді зберіг колишні інтонації, але Джейк подумав, що мерехтіння очей почастішало. — Занадто багато голосів у цій печері, вони можуть налякати дітей. Точно злякають!


DNF-44821-V-63, робот-посильний. Посильний! Можна звинувачувати у зраді Слайтмана, але хіба Енді в чомусь винен? Він виконував свою основну функцію, чітко пропечатані на його грудях, де її бачили всі і кожен. І куди ж ми тільки дивилися? Господи!


Батько Бенні тим часом продовжував доповідати Фінлі О Тього, який перебував у якомусь місці, іменованому Алгул Сьєнто.


— Шахта, яку він показував нам на карті, намальованої близнюками Тавери, називається «Глорія» і знаходиться менш ніж в милі від Печери голосів. Але я впевнений, що він не збирається ховати там дітей. Хочеш, я висуну ще одне припущення?


— ТАК.


— В русло річки сухий, яке йде до «Глорії», чверть милі на південь від неї вливається інше сухе русло. Воно упирається ще в одну стару шахту, «Червону птицю-2». Їх дін стверджує, що сховає дітей у «Глорії», і я думаю, він повторить ці слова на загальних зборах. Воно має відбутися наприкінці тижня, коли він попросить дозволу виступити проти Вовків. Але я впевнений: насправді він заховає їх у «Червоній птиці». Поставить на сторожі Сестер Орисы, біля входу в печеру і над нею, і мій тобі порада, не можна недооцінювати цих жінок.


— СКІЛЬКИ ЇХ БУДЕ?


— Думаю, п'ять, якщо він включить Сарі Адамс. Плюс чоловіки з арбалетами. Коричнева теж буде кидати тарілки, і я чув, виходить у неї непогано. Може, краще, ніж у інших. Але, так чи інакше, ми знаємо, де будуть перебувати діти. Сховати їх у такому місці — помилка, але він цього не знає. Він небезпечний, але мізки у нього заіржавіли. Можливо, така стратегія вже приносила йому успіх.


Природно, приносила, в каньйоні Блискавки, проти людей Латиго.


— Тепер головне з'ясувати, де в момент приходу Волков перебуватимуть він сам, молодий стрілець і хлопчик. Можливо, він скаже про це на зборах. Якщо ні, то потім він може сказати Эйзенхарту.


— ЧИ ОУВЕРХОЛСЕРУ?


— Ні, Эйзенхарт піде з ним. Оуверхолсер — ні.


— ТИ ПОВИНЕН З'ЯСУВАТИ, ДЕ ВОНИ БУДУТЬ ЗНАХОДИТИСЯ.


— Знаю, — відповів Слайтман. — Ми з'ясуємо, Енді і я, а потім ще раз повернемося в це прокляте місце. Після цього, клянуся леді Орисой і Людиною-Ісусом, будемо вважати, що я свої обіцянки виконав. Ми можемо йти?


— Через хвилину, сей, — відповів Енді. — Ти знаєш, я повинен передати своє послання.


Знову почувся тріскучий, пронизливий свист. Джейк зціпив зуби, чекаючи, поки він вщухне. Нарешті запанувала тиша. Фінлі О Тього обірвав зв'язок.


— Ми можемо йти? — знову запитав Слайтман.


— Якщо у тебе немає необхідності затриматися, то так, — відповів Енді.


— Ти не помічаєш тут ніяких змін? — раптово запитав Слайтман, і Джейк відчув, як всередині у нього все похололо.


— Ні, — відповів Енді, — але я маю глибоку повагу до людської інтуїції. Ти керуєшся інтуїцією, не так, сей?


Пауза, як здалося Джейку, затягнулася на цілу хвилину, хоча він розумів, що насправді вона зайняла лише кілька секунд.


— Ні, — нарешті відповів Слайтман. — Напевно, я нервую, тому що розв'язка близька. Господи, скоріше б все закінчилося. Як я це ненавиджу!


— Ти робиш правильно, сей. — Джейк не знав, як сприйняв ці слова Слайтман, але його самого співчутливий тон Енді змусив зціпити зуби. — Для тебе цей вибір єдино правильний. Не твоя вина, що у всій Кальє Брін Стерджис тільки у тебе з двох близнюків в живих залишився один, чи не так? Я знаю пісню як раз про це. Може, ти хочеш її послухати...


— Заткнися! — здавленим голосом просипел Слайтман. — Заткнися, механічний диявол! Я продав тобі душу, хіба цього недостатньо? Невже треба мною ще потрібно і насміхатися?


— Якщо я тебе образив, я вибачаюся від усього мого гіпотетичного серця, — відповів Енді. — Іншими словами, прошу вибачення. — Начебто голос звучав щиро. Без всяких задніх думок. Але Джейк не сумнівався, що при цьому очі Енді спалахували і гасли в нападах синього сміху.


12


Змовники відбули. З динаміків гучного зв'язку полилася якась дивна, безглузда мелодія (безглузда, у всякому разі, для Джейка), а потім в ангарі запанувала тиша. Він чекав, що зараз вони побачать його поні, повернуться, влаштують обшук, знайдуть його вб'ють. Порахував до ста двадцяти, але оскільки вони так і не повернулися в «Доган», піднявся (з-за величезної дози выплеснутого в кров адреналіну ноги ледве тримали його) і повернувся у великий зал. Подивився на монітор, камера якого показувала вершину пагорба, і побачив, як гості «Догана» пройшли між кактусами. На цей раз вони не шевельнулись. Напевно, запам'ятали отриманий урок. Джейк спостерігав, як вони йдуть все далі і далі, механічно зазначив невідповідність їх зростання. Якби їх побачив на вулиці його батько, то напевно визначив би в якесь шоу. Так Елмер Чемберз розумів жарт.


Як тільки солодка парочка зникла з очей, Джейк подивився на підлогу. Звичайно ж, ніякої пилу. Ніякої пилу і ніяких слідів. Він би побачив пил, коли ввійшов. І вже звичайно, її побачив би Роланд. Роланд завжди все бачив.


[80]Джейку хотілося скоріше піти, але він змусив себе чекати. Якщо б вони раптом побачили, що включилися прожектори, керовані датчиками, реагировавшими на рух, то могли б припустити, що повз «Догана» пробігла гірська кішка, але могли і повернутися. Щоб скоротати час, він прогулявся вздовж пультів управління і приладових панелей. Більшість пристроїв виготовила «Промислова компанія ЛаМерка», але зустрічалися і знайомі логотипи «GE» і «IBM», плюс незнайомий йому — «Microsoft». На всіх пристроях і приладах з цими логотипами він знайшов ще один напис: «Made in USA». На виробах, вироблених «Промисловою компанією ЛаМерка», така напис була відсутня.


Він не сумнівався, що деякі з клавіатур, всього їх було більше двох десятків, контролювали комп'ютери. А для чого служила інша техніка? Яка її частина, як і раніше працювала? Зберігається тут зброю? Чомусь він думав, що на останнє питання можна відповісти негативно... якби зброя зберігалась, його давно б оприбуткував Енді, робот-посланець (з багатьма іншими функціями).


Нарешті Джейк вирішив, що можна йти. Повертатися він мав намір з крайньою обережністю: повернутися до річки, об'їхати «Рокинг Бі» по широкій дузі, наблизитися з іншого боку. І вже підходив до дверей, коли в голові раптом блиснув питання: а чи не залишилася запис його з Ышем відвідування «Догана»? Чи Не потрапили вони на якусь відеоплівку? Він обвів поглядом працюють монітори, затримавшись на те, що показував великий зал. Знову побачив себе і Ыша. Камера захоплювала все приміщення, сховатися не представлялося можливим.


«Наплюй на це, Джейк, — порадив в його голові голос стрілка. — Все одно ти нічого не можеш з цим зробити, так що наплюй. Якщо ти почнеш шукати записуючий пристрій, то напевно наследишь. А то і піднімеш тривогу».


Доводи стрілка переконали Джейка. Він підхопив Ыша і покинув ангар. Поні чекав там, де він його залишив, пощипував кущі під місячним світлом. Ніяких слідів на сланці поні не залишив. Джейк побачив, що слідів не залишається і після нього. Потрібно велике зусилля, щоб продавити досить міцну поверхню. Енді, напевно, продавив б, він — ні. Джейк вважав, що не залишив сліду і батько Бенні.


Припини. Якби вони почули тебе, давно б повернулися.


Джейк погодився з таким висновком, але все одно відчував себе Золотоволоскою, навшпиньки йде з дому трьох ведмедів. Він вивів поні на стежку, знайшов фартух, надів, посадив Ыша в широкий нагрудну кишеню. Коли сідав у сідло, вдарив вуханя-путаника про луку.


— Ой, Ейк! — сказав Ыш.


— Тихо, крихта. — Джейк направив коня до річки. — Тихо, малюк.


— Іхо, — погодився Ыш і підморгнув. Джейк зарився пальцями в густу шерсть, почухав там, де Ышу більше всього подобалося. Вухань-плутаник закрив очі, витягнув довгу шию, блаженно посміхаючись.


Коли вони дісталися до річки, Джейк спішився, з-за валуна довго оглядав протилежний берег. Нічого підозрілого не побачив, але серце буквально вискакувало з грудей, поки поні не вийшов з води. Він намагався придумати, що сказати батькові Бенні, якщо той перехопить його і запитає, куди це він їздив пізно вночі. На думку нічого не спадало. На уроках англійської він завжди отримував відмінні оцінки за твори, але тепер відкрив для себе, що страх і уява несумісні. Якщо б батько Бенні перехопив його, він нічого не зміг сказати у своє виправдання. І скінчилось би це сумно.


Але його ніхто не перехопив — ні на річковому березі, ні на шляху до «Рокинг Бі», ні в стайні, де він расседлал і розчесав поні. Навколо всі спали, і Джейка це цілком влаштувало.


13


Як тільки Джейк улігся на свій матрац і натягнув ковдру до підборіддя, Ыш застрибнув на ліжко Бенні і згорнувся клубочком, знову суне ніс під хвіст. Бенні щось пробурмотів уві сні, простягнув руку, погладив вуханя-путаника.


Джейк лежав, з тривогою дивлячись на сплячого хлопчика. Йому подобався Бенні, його відкритість, готовність розважитися, не ухилення від роботи, коли виникала така необхідність. Йому подобався сміх Бенні, у них багато збігалися погляди, і...


І до цієї ночі йому подобався і батько Бенні.


Він спробував уявити собі, як подивиться на нього Бенні, коли з'ясується, що: а) його батько — зрадник, і б) його друг вивів батька на чисту воду. Джейк думав, що злість він переживе. А ось образу...


Ти думаєш, що в погляді буде читатися образа? Тільки образа? Подумай як слід. У світі Бенні Слайтмана не так вже багато опор, і ти виб'єш їх з-під нього. Всі до єдиної.


Не моя вина, що його батько — шпигун і зрадник.


Але і Бенні в цьому не винен. А якщо запитати Слайтмана, він би сказав, що і за ним вини нема, його змусили піти на зраду. Джейк вважав, що це правда. Абсолютна правда, якщо встати на позицію батька. Що ж такого особливого було у близнюків Кал'ї і чому це так потребували Вовки? Щось в їх мізках. Якісь ензим або секрет, що виробляються тільки близнюками, може, ензим або секрет, відповідальні за передбачуваний феномен «телепатії близнюків». У будь-якому випадку вони могли отримати його з мозку Бенні Слайтмана, тому що він нехай і залишився один, але народився в парі. Його сестра померла? Трагедія, чи не так? Особливо для батька, який тепер подвійно любив свого єдиного, що залишився дитини. І не міг з ним розлучитися.


Припустимо, Роланд його вб'є? І як після цього буде дивитися на тебе Бенні?


Одного разу, в іншому житті, Роланд пообіцяв, що буде піклуватися про Джейка Чемберзе, а потім дозволив йому впасти в темряву. Джейк думав, що більшого зради просто не може бути. Тепер у нього виникли сумніви. Великі сумніви. Ці невеселі думки довго не давали йому заснути. Нарешті, десь за півгодини до перших проблисків зорі, він поринув у чутливий, тривожний сон.


## Глава 4


Дудник в строкатому


1


— Ми — ка-тет, — відчеканив стрілок. — Ми — єдність з безлічі. — Він помітив сумнів у погляді Каллагэна, не міг не помітити, і кивнув. — Так, батько, ти — один з нас. Я не знаю, чи надовго, але знаю, що це так. І мої друзі знають.


Джейк кивнув. Едді й Сюзанна теж. В цей день вони зібралися в Павільйоні. Почувши історію Джейка, Роланд більше не хотів зустрічатися в будинку священика, навіть у дворі. Вважав, що Слайтман або Енді, а то і ще який-небудь невідомий їм один Волков могли поставити там підслуховуючі пристрої і камери. Небо затягло сірими, обіцяючи дощ, але погода стояла на диво тепла для цієї пори року. Якісь чоловіки чи жінки з добре розвиненим відчуттям відповідальності згребли опале листя з галявини біля сцени, де не так вже й давно стрілки представлялися населенню Кал'ї. Зеленіла травичка, як влітку. Хтось з місцевих жителів запускав зміїв, рука об руку прогулювалися парочки, кілька торговців, розклавши свій товар під відкритим небом, одночасно вишукували потенційних покупців і з тривогою поглядали на низькі хмари. На естраді музиканти репетирували, з таким жаром, що грали в день приїзду стрільців у Калью Брін Стерджис. Кілька городян попрямували до Роланду і його друзям, щоб привітатися і перекинутися парою слів, але Роланд, без тіні усмішки, хитав головою, і вони тут же розгорталися. Час налагодження відносин пройшло. Вони впритул наблизилися до розв'язки.


— Через чотири дні відбудуться збори, — продовжив Роланд. — На цей раз, думаю, прийде все місто, не тільки чоловіки.


— Звичайно, повинен зібратися весь місто, — кивнула Сюзанна. — Якщо ти розраховуєш, що жінки будуть кидати тарілки, які замінять відсутню стрілецьку зброю, їх не можна не запросити в цей чортовий Зал зборів.


— На всіх у Залі зборів місця не вистачить, — вставив Каллагэн. — Ми запалимо факели і проведемо збори тут.


— А якщо піде дощ? — спитав Едді.


— Якщо піде дощ, люди промокнуть, — відповів Каллагэн і знизав плечима.


— Чотири дні до зборів і дев'ять до приходу Волков, — знову заговорив Роланд. — Швидше за все це наш останній шанс порадитися в спокійній обстановці, з ясною головою, до того, як все закінчиться. Ми не можемо сидіти довго, тому не будемо втрачати часу. — Він витягнув руки, Сюзанна взялася за одну, Джейк — за іншу. Через хвилину всі сиділи тісним колом, взявшись за руки. — Ми всі бачимо один одного?


— Бачу тебе дуже добре, — відповів Джейк.


— Дуже добре, Роланд, — підтакнув Едді.


— Як у ясний день, солоденький, — погодилася Сюзанна і посміхнулася.


Ыш, який щось вынюхивал в травичці, нічого не сказав, але подивився на них і підморгнув.


— Батько? — спитав Роланд.


— Я бачу і чую тебе дуже добре. — Губи Каллагэна трохи повикривлялися в усмішці. — І я радий, що ви включили мене в своє коло. У всякому разі, поки радий.


2


Роланд, Едді й Сюзанна вже чули більшу частину історії Джейка; Джейк і Сюзанна — історію Роланда і Едді. Тепер Каллагэн почув обидві, як він потім казав, «дві серії». Слухав з широко розкритими очима, частенько у нього отвисала щелепу. Перехрестився, коли Джейк розповів, як ховався в комірчині. Спитав Едді: «Ти, звісно, не збирався вбивати жінок і дітей? Просто блефував?»


Едді подивився на важкі хмари, на його губах заграла усмішка. Знову перевів погляд на Каллагэна.


— Роланд говорить мені, що батьком ти зватися не хочеш, але останнім часом все більше і більше претендуєш на батьківське звання.


— Якщо ти кажеш про моє небажання розглядати навіть можливість переривання вагітності твоєї...


Едді підняв руку.


— Значить, так, я не кажу про щось конкретне. Справа в тому, що ми повинні виконати тут одну роботу і потребуємо твоєї допомоги. І менше всього нам хочеться відволікатися на твою католицьку примха. Тому будемо вважати, що я блефував, і рушимо далі. Тебе це влаштує, батько?


В усмішці Едді читалися напруженість і роздратування. На щоках спалахнули червоні плями. Каллагэн довго дивився на нього, потім кивнув.


— Так. Ти блефував. Закриємо цю тему і рушимо далі.


— Добре. — Едді подивився на Роланда.


— Перше питання — Сюзанні. — Роланд повернувся до неї. — Він простий: як ти себе почуваєш?


— Відмінно.


— Правду кажеш?


Вона кивнула.


— Правду кажу, спасибі тобі.


— Тут голова більше не болить? — Роланд потер рукою трохи вище лівого виска.


— Ні. Мене перестало трясти після заходу сонця та перед світанком. І подивіться на мене! — Вона провела рукою по округлим грудей, талії, правого стегна. — Я трохи схудла, Роланд... Десь я читала, що у самок деяких видів тварин, хижаків із загону котячих, олених, зайчих, дитинча розсмоктується, якщо умови навколишнього середовища не сприяють його народження. Ти не думаєш... — Вона замовкла, з надією дивлячись на стрільця.


Роланду дуже б хотілося підбадьорити її, вхопившись за цю рятівну ідею, але він не міг. Знову ж ка-тете вирішили нічого не приховувати один від одного. Він похитав головою. Сюзанна посмутніла.


— Наскільки я можу сказати, спить вона спокійно, — вставив Едді. — Жодних ознак Міа.


— Розалита говорить те ж саме, — додав Каллагэн.


— Так ви стежите за мною? — обурено спитала Сюзанна голосом Детты. Але посміхаючись.


— Трапляється, — визнав Каллагэн.


— Давайте не будемо більше стосуватися малого Сюзанни, якщо не заперечуєте, — запропонував Роланд. — Нам треба поговорити про Вовків. Про них і ще про дещо.


— Але, Роланд... — почав Едді.


Роланд підняв руку.


— Я знаю, що у нас багато інших проблем. Знаю, що вони не терплять зволікання. Але знаю й інше: якщо ми будемо розкидатися, то помремо тут, в Кальє Брін Стерджис, а мертві стрілки вже нікому не зможуть допомогти. Не зможуть виконати і те, що повинні. Ви згодні? — Він обвів усіх поглядом. Ніхто не відповів. Здалеку долинуло дитячий спів. Радісні, чисті, невинні голосу. Співали начебто про каммале.


— Крім Волков, є у нас одна справа, яким нам обов'язково треба зайнятися. Воно стосується тебе, батьку. І Печери двері. Ти увійдеш в двері, повернешся в свою країну?


— Ти жартуєш? — у Каллагэна загорілися очі. — Повернутися назад, нехай і трохи? Тільки скажи.


Роланд кивнув.


— Тоді сьогодні, тільки пізніше, ми з тобою піднімемося в печеру і я відкрию тобі двері. Ти знаєш, де знаходиться пустир?


— Звичайно. Проходив повз нього тисячу разів, в іншому житті.


— І ти знаєш, що таке поштовий індекс? — спитав Едді.


— Якщо містер Тауер зробив усе, як ти казав, він буде написаний на краю дощатого паркану, з боку Сорок шостій вулиці. Між іншим, блискуча ідея.


— Ти запишеш індекс... і запишеш число, — сказав Роланд. — Ми повинні відслідковувати тамтешнє час, Едді в цьому прав. Запишеш і повернешся. А потім, після зборів у Павільйоні, тобі доведеться пройти через двері ще раз.


— Вже в той місто в Новій Англії, де зараз знаходяться Тауер і Дипно, — здогадався Каллагэн.


— Так.


— Якщо ти їх знайдеш, говорити потрібно буде з містером Дипно, — втрутився Джейк. Почервонів, коли всі погляди звернулися на нього, але продовжував дивитися на Каллагэна. — Містер Тауер дуже впертий...


— Тут двох думок бути не може, — перебив його Едді. — До того часу, як ти потрапиш туди, він напевно вже знайде дюжину букіністичних магазинів і бог знає скільки примірників першого видання книги «Дев'ятнадцятий нервовий зрив Індіани Джонса».


— ...але містер Дипно тебе вислухає, — закінчив свою думку Джейк.


— Ушает, Ейк, — підтвердив Ыш і перекотився на спину. — Ушает іхо!


Чухаючи живіт Ыша, Джейк додав:


— Якщо хтось і зможе переконати містера Тауера щось зробити, так це містер Дипно.


— Добре. — Каллагэн кивнув. — Я тебе зрозумів.


Судячи з голосів, що співають діти прямували до них. Сюзанна повернулася, не побачила їх і припустила, що йдуть вони по Річковій вулиці. Якщо так, то вони могли побачити дітей після того, як вони повернуть на Головну біля магазину Лою. Деякі городяни, що стояли на ґанку, їх вже бачили.


Роланд тим часом з посмішкою дивився на Едді.


[81]— Одного разу, коли я вживав у розмові слово assume, ти сказав мені, як воно трактується в твоєму світі. Якщо пам'ятаєш, будь ласка, повтори.


Едді розплився в усмішці.


— Ass u me, тобто зробити дупу з тебе і мене, ти про це?


Роланд кивнув.


— Добре тлумачення. Тим не менше я збираюся висунути одну пропозицію, вбити його в стіну, як цвях, а потім повісити на нього наші надії і вийти з цієї халепи живими. Мені це не подобається, але інших варіантів я не бачу. Припущення наступне: проти нас працюють тільки Бен Слайтман і Енді. Якщо ми розберемося з ними до приходу Вовків, то забезпечимо нашим діям повну секретність.


— Не вбивайте його, — ледь чутно прошепотів Джейк. Притиснув до себе Ыша і почав поплескувати його по голові і довгій шиї. Вухань-плутаник терпів.


— Вибач, Джейк. — Сюзанна нахилилася вперед, приклала руку до вуха. — Я не...


— Не вбивайте його! — охриплим, тремтячим голосом повторив Джейк — відчувалося, що з очей ось-ось брызнут сльози. — Не вбивайте батька Бенні. Будь ласка.


Едді присунувся до Джейка, обняв за плечі.


— Джейк, батько Бенні Слайтмана хоче віддати Вовкам сотню дітей Кал'ї Брін Стерджис, щоб врятувати власного сина. І ти знаєш, якими вони повернуться.


— Так, але він вважав, що у нього немає іншого виходу, тому що...


— Він міг стати поруч з нами, — крижаним голосом обірвав його Роланд. Голосом, від якого віяло смертю.


— Але...


Але що? Джейк не знав. Намагався знайти переконливий аргумент і не міг. Сльози таки бризнули з очей, потекли по щоках. Каллагэн спробував обійняти його. Джейк відштовхнув руку священика.


Роланд зітхнув.


— Ми подивимося, що можна зробити, щоб не чіпати його. Це все, що я можу тобі обіцяти. Я не впевнений, що тим самим ми проявимо милосердя... на наступному тижні Слайтманов виженуть з міста, якщо до того часу ще залишиться місто, але, можливо, вони зможуть піти по Дузі на північ або на південь і почати десь нове життя. І послухай мене, Джейк: Бенні Слайтману не потрібно знати, де минулої ночі ти бачив його батька і Енді.


В очах Джейка зажевріла надія. Він плювати хотів на Слайтмана-старшого, турбувало хлопчика тільки одне: Бенні не повинен знати, що саме він вистежив його батька. Він розумів, що це боягузтво, але не хотів, щоб Бенні дізнався про його роль в цій історії.


— Правда? Ти спробуєш?


— Я не можу тобі нічого обіцяти, але...


Закінчити він не встиг, бо з-за рогу здалися співають діти. Вів їх Енді, робот-посильний, його сріблясті руки і ноги і золотисте тіло-циліндр виблискували на сонці. Йшов він спиною вперед. В руці тримав арбалетную стрілу, з прив'язаними до неї яскравими стрічками. Сюзанна вирішила, що дуже вже він схожий на організатора параду в День незалежності. Він махав імпровізованим жезлом з боку в бік, акомпануючи співають дітям музикою, яка лунала з динаміків в його грудях і голові.


— Срань господня, — мовив Едді. — Це ж дудник в строкатому з Гамелина.


3


Кам-каммала-кам-раз,


Прямо папі на замовлення.


Мама народила сина,


То-то радість була.


Цей куплет Енді заспівав соло, потім наставив жезл на дитячу натовп. Вони заспівали:


Кам-каммала-кам-кам,


То-то радість всім нам.


Довго тато веселився,


Син адже як-не народився.


Спів змінився радісним сміхом. Дітей начебто було не так багато, як спочатку подумала Сюзанна, орієнтуючись на створюваний ними шум. Після розповіді Джейка про зустрічі в «Догане» у неї похололо серце, коли вона побачила, що колону очолює Енді. І одночасно зло запульсировали жилки на шиї й на лівій скроні. Яке право він мав вести їх по вулиці? Дійсно, дудник в строкатому костюмі, Едді прав, дудник в строкатому костюмі з Гамелина.


У цей момент Енді вказав жезлом на симпатичну дівчинку років тринадцяти або чотирнадцяти. Сюзанна подумала, що дівчинка — дочка Ансельма, фермера, який жив по сусідству з Тианом Джеффордсом. Дівчинка заспівала:


Кам-каммала-кам-два,


Гуде з похмілля голова.


Вистачить дурня валяти,


Рис прийшла пора садити.


Інші приєдналися, і Сюзанна зрозуміла, що дітей все-таки більше, ніж вона вирішила, коли вони показалися з-за рогу. Вуха підрахували їх точніше очей, і на те була вагома причина.


Кам-каммала-кам-кам,


На полях шум-гам.


Мама споро рис садила,


Вся село підспівувала.


Їй здалося, що дітей менше, тому що у багатьох були однакові обличчя. Приміром, обличчя дівчинки Ансельмов нічим не відрізнялося від імені хлопчика, брата-близнюка, що йшов поруч з нею. Власне, вся дитяча колона складалася з близнюків. У Сюзанни скрутило живіт. Вона відчула біль над лівим оком. Рука почала підніматися, щоб потерти лоб.


«Ні, — сказала вона собі, — я не відчуваю болю». Змусила руку повернутися на колишнє місце. Немає необхідності терти лоб. Немає необхідності терти те, що не болить.


Енді вказав жезлом на пухкого хлопчика, не старше восьми років. Він проспівав свій куплет пронизливим, деренчавим голосом, викликавши сміх інших дітей.


Кам-каммала-кам-три.


На поля ти подивися.


Скоро славний рис зійде,


Нам принесе достаток.


Діти хором відповіли:


Кам-каммала-кам-рис,


На поля ти озирнися.


Рис зелений і густий,


Дав багатство нам з тобою.


Енді помітив ка-тет Роланда і вітав їх, махнувши палицею. Радісно закричали й діти... половині яких належало повернутися рунтами, якщо б ніхто не перешкодив реалізації планів організатора параду. Потім вони будуть рости, перетворюючись у гігантів, кричачи від болю, і помруть молодими.


— Помахайте у відповідь. — Роланд підняв руку. — Помахайте у відповідь, ви всі, заради своїх батьків.


Едді посміхнувся роботу у всі тридцять два зуби.


— Як справи, гівняний ді-джей? — прошипів він. Підняв обидві руки з відстовбурченими великими пальцями. — Як справи, робот-психопат? Скажи, відмінно. Скажи, спасибі тобі. Скажи, поцілуйте мене в дупу!


Джейк розреготався. Вони продовжували посміхатися і махати руками. Діти відповідали тим же. Махав руками і Енді. Повів колону по Головній вулиці, співаючи: «Кам-каммала-кам-чотири! Розлилася річка поширше...»


— Вони його люблять. — Особа Каллагэна перекосило від огиди. — Багато поколінь дітей любили Енді.


— Скоро ситуація зміниться, — процідив Роланд.


4


— Ще питання? — спитав Роланд після відходу Енді і дітей. — Задавайте, якщо є. Можливо, іншої нагоди не випаде.


— Як щодо Тіана Джеффордса? — запитав Каллагэн. — Заварив кашу саме він. І повинен взяти участь в останньому дійстві.


Роланд кивнув.


— У мене є для нього робота. Для нього і Едді. Батько, біля будиночка Розалиты варто відмінний туалет. Високий, кремезний.


Каллагэн скинув брови.


— Ага, я, кажу спасибі тобі. Його побудували Тіан і Х'ю Ансельм.


— Можеш ти в найближчі дні забезпечити двері міцним зовнішнім засувом?


— Можу, але...


— Якщо все піде добре, засув і не знадобиться, але краще підстрахуватися.


— Так, — кивнув Каллагэн. — Підстрахуватися ніколи не завадить. Я все зроблю.


— А який у тебе план, солоденький? — спитала Сюзанна. Спокійним, на диво лагідним голосом.


— Ніякого конкретного плану у мене немає. Тому що часто заздалегідь намічені плани тільки заважають. Головне для вас — не вірити тому, що я можу сказати, коли ми станемо, отряхнем дупи і підемо до городян. Особливо не вірити сказаному мною на зборах, коли я буду стояти на цій сцені з пір'їнкою в руці. Тому що в основному я буду брехати. — Він посміхнувся, але очі залишилися жорсткими і холодними, як дві льодинки. — Мій батько і батько Катберта завжди слідували правилу: «Спочатку усмішка, потім брехня. В кінці — постріли».


— Ми майже там, чи не так? — спитала Сюзанна. — Підійшли до пострілів.


Роланд кивнув.


— І пролунають постріли і вщухнуть так швидко, що я іноді думаю, для чого це планування, ці розмови, якщо все завжди закінчується п'ятьма хвилинами крові, болю і дурості. — Він помовчав. — Потім мені стає нудно. Як в той день, коли ми з Бертом пішли подивитися на повішеного.


— У мене питання, — перервав тривалу паузу Джейк.


— Запитуйте, — повернувся до нього Роланд.


— Ми переможемо?


Роланд так довго мовчав, що в душу Сюзанни почав закрадатися страх.


— Вони не здогадуються, як багато ми знаємо. За довгі роки втратили пильність. Якщо Енді і Слайтман — єдині щури в нашому коморі, якщо з Тандерклепа прискаче не занадто багато Вовків, якщо у нас не закінчаться тарілки і патрони... тоді, так, Джейк, син Елмера. Ми переможемо.


— Скільки це — занадто багато?


Роланд замислився, його вицвілі блакитні очі дивилися на схід.


— Набагато більше, ніж ти можеш собі уявити, — нарешті відповів він. — І сподіваюся, набагато більше, ніж насправді.


5


У другій половині дня Доналд Каллагэн стояв перед незнайденою дверима, намагаючись зосередитися на Другій авеню 1977 року. Сконцентрував увагу на ресторані «Чав-Чав», куди частенько заглядав на ленч з Джорджем і Люпом Дельгадо.


— Я завжди їв яловичу грудинку. — Каллагэн намагався ігнорувати пронизливий голос матері, що доноситься з чорної глотки печери. Коли він увійшов у печеру з Роландом, його погляд одразу впав на шафу з книжками, який Келвін Тауер переправив у цей світ. Так багато книг! При вигляді їх зазвичай щедре серце Каллагэна переповнилося жадібністю. Але інтерес до книг швидко згас. Він встиг витягнути лише одну, навмання, «Вирджинца» Оуена Уістера[82], але важко думати про книгу, коли померлі твої друзі і родичі честят тебе на всі лади.


Мати раз по раз запитувала, чому він дозволив вампірові, цьому мерзенному кровососові, зламати подарований нею хрест. «Ти завжди був слабкий у вірі. — Голос переповнювала печаль. — Слабкий у вірі і сильний у випивці. Готова сперечатися, ти б зараз не відмовився від стаканчика, так?»


Великий Боже, звичайно ж, не відмовився б. Від віскі. «Эйншент ейдж». Каллагэн відчув, як на лобі виступив піт. Серце билося в два рази частіше звичайного. Ні, в три рази.


— Грудинка, — пробурмотів він. — З гірчицею. — Перед його уявним поглядом виникла пластикова пляшка, з якої видавлювалася гірчиця. Він згадав і назва фірми, пропечатанное на етикетці: «Плочманс».


— Що? — спитав Роланд.


— Я кажу, що готовий, — відповів Каллагэн. — Якщо ти збираєшся відкрити двері, в ім'я любові до Бога, відкривай.


Роланд підняв кришку ящика. У вуха Каллагэна вдарив дзвін дзвіночків, раз нагадавши йому про слуг закону в їх великих автомобілях. Шлунок стиснувся, з очей бризнули сльози люті.


Але двері з клацанням відкрилася, смуга сонячного світла увірвалася в печеру, розганяючи морок.


Каллагэн глибоко вдихнув і подумав: «О Маріє, зачавшая без гріха, помолися за нас, які вірять в Тебе». І ступив у літо 1977 року.


6


Опинився там, ясна річ, опівдні. Час ленчу. Якраз перед рестораном «Чав-чав». Ніхто, схоже, не звернув уваги на його появу. На підставці, біля дверей ресторану, стояла зелена грифельна дошка з пропонованими на ленч стравами.


ГЕЙ ВИ, ЛАСКАВО ПРОСИМО В «ЧАВ-ЧАВ»!


СТРАВИ ДНЯ НА 24 ЧЕРВНЯ


БЕФСТРОГАНОВ


ЯЛОВИЧА ГРУДИНКА (З КАПУСТОЮ)


ТАКО[83] «РАНЧО ГРАНДЕ»


КУРЯЧИЙ СУП


І СПРОБУЙТЕ НАШ ГОЛЛАНДСЬКИЙ


ЯБЛУЧНИЙ ПИРІГ


Відмінно, на одне питання відповідь він вже отримав. Едді побував в Нью-Йорку 23 червня, він потрапив туди на наступний день. Що стосується другого...


Каллагэн повернувся спиною до Сорок шостий вулиці і закрокував по Другій авеню. Якось озирнувся: двері до печери слідувала за ним, як вухань-плутаник завжди слідував за хлопчиком. Побачив він і сидить Роланда, вставившего у вуха патрони, щоб приглушити занапащаючи мелодію дзвіночків.


Він отшагал два квартали, перш ніж зупинився — з широко розкритими очима, відваленої щелепою. Вони говорили, що цього слід було очікувати, і Джейк, і Едді, але Каллагэн не вірив. Очікував, що знайде «Манхеттенський ресторан для розуму» в цілості й схоронності, застиглим під теплим літнім сонцем. Може, навіть з написом на листку паперу у вітрині: «ПОЇХАВ У ВІДПУСТКУ. ПОВЕРНУСЯ В СЕРПНІ». А вже в тому, що з магазином нічого не трапиться, Каллагэн просто не сумнівався.


Проте сталося. Від магазину не залишилося зовсім нічого. Обгорілі стіни, оточені жовтою стрічкою з повторюваними словами: ПОЛІЦЕЙСЬКЕ РОЗСЛІДУВАННЯ». Підійшовши ближче, він вловив запахи обвугленої деревини, згорілого паперу і... дуже слабкий... бензину.


Літній чистильник взуття, влаштувався поруч з взуттєвим магазином, сказав Каллагэну:


— Неподобство, чи не правда? Слава Богу, там нікого не було.


— Ага, ми говоримо спасибі. І коли це сталося?


— Пізно вночі, коли ж ще? Або ти думаєш, що ці бандити будуть розливати бензин ясним днем? Вони не генії, але їм вистачає розуму не світитися.


— А може, в усьому винна проводка? Може, причина — коротке замикання?


Чистильник взуття кинув на Каллагэна іронічний погляд. «Та кинь ти», — читалося в ньому. Вказав вимазаним у гуталін пальцем у бік згарища.


— Ти бачиш жовту стрічку? Бачиш жовту стрічку зі словами «ПОЛІЦЕЙСЬКЕ РОЗСЛІДУВАННЯ» навколо магазину, який, на твою думку, загорівся сам по собі? Ні в жодному разі, друже мій. Ні в жодному разі, Хосе. Кела Тауера взяли за жабри погані люди. Взяли міцно. Про це тут всі знали. — Він закотив очі. — Навіть не хочеться думати про шкоду, яку йому заподіяли. У нього в підсобці зберігалися дорогі книги. Дуже дорогі.


Каллагэн подякував чистильника за його одкровення і знову закрокував по Другій авеню, але вже у зворотний бік. Глибоко вдихав міське повітря, насичений вуглеводнем, вбирав у себе кожен міський звук: бурчання автобусів (борта деяких прикрашали постери виходить на екрани фільму «Ангели Чарлі»), гуркіт відбійних молотків, автомобільні гудки. Біля магазину «Вежа видатних записів» пригальмував, заслухавшись ллється з динаміків музикою. Цю стару пісню він не чув вже багато років, але вона була дуже популярна, коли він служив у Лоуеллі. Щось про дудочника у картатому костюмі.


— Кріспіан Сент-Пітерс[84], — пробурмотів Каллагэн. — Ось як його звали. Великий Боже, Людина-Ісус, я дійсно тут. Я дійсно в Нью-Йорку!


Немов на підтвердження його слів якась жінка, здається, кудись поспішає, прошипіла йому: «Можливо, деякі можуть дозволити собі стояти посеред тротуару весь день, але в основному тут ходять. Думаю, ви могли б і посунутися до бордюрному каменю або стіні».


Каллагэн вибачився, хоча розумів, що навряд чи його почують, а вже тим більше оцінять виявлену галантність, і рушив далі. Відчуття, що це сон, надзвичайно живий сон, не проходило, поки він не підійшов до Сорок шостій вулиці. А там почув троянду, і все в його житті змінилося.


7


Спочатку він вловив ледь чутний шепіт, але по мірі скорочення відстані, отделявшего його від пустиря, почав розрізняти голоси, що співають ангельські голоси. Ніколи в житті не чув нічого більш чудового — і він побіг. Коли дістався до паркану, уперся в нього обома руками. Заплакав, нічого не міг з собою вдіяти. Відчував, що люди дивляться на нього, але його це анітрохи не хвилювало. У ці миті він багато зрозумів в Роланда і його друзів, вперше відчув себе частиною ка-тету. Його більше не дивувало їх прагнення вижити за всяку ціну і йти далі! Чому тут дивуватися, коли на кону стояло таке! По інший бік паркану, обклеєного постерами, знаходилося щось дивне, ні з чим не порівнянне...


Молодий чоловік з довгим чорним волоссям, схваченными гумкою, і зрушеної на потилицю ковбойському капелюсі ляснув його по плечу.


— Тут добре, чи не так? — запитав ковбой-хіпі. — Я не знаю, чому так, але добре. Я приходжу сюди щодня. Хочеш, я тобі дещо скажу?


Каллагэн повернувся до молодої людини.


— Так, будь ласка. Я слухаю.


Молодий чоловік провів рукою по чолу, потім по щоці.


— У мене були вугри. Моторошні вугри. По всьому обличчю. Потім я почав приходити сюди. В кінці березня або початку квітня... і все пройшло. — Він розсміявся. — Дерматолог, до якого послав мене батько, каже, що мені допоміг оксид цинку, але я думаю — це місце. Щось є в цьому місці. Ти чуєш?


І хоча в голові Каллагэна звучала ангельська музика, він ніби перенісся в Нотр-Дам під час служби, він заперечливо похитав головою. Спрацював інстинкт.


— Немає? — запитав хіпі в ковбойському капелюсі. — Я теж. Але іноді мені здається, що чую. Він підняв праву руку, витягнув два пальці буквою V. — Світ, брат.


— Світ, — відповів Каллагэн, теж підняв праву руку з двома відстовбурченими пальцями.


Після відходу хіпі Каллагэн провів долонею по шорстким дощок, порваною афіші фільму «Війна зомбі». Найбільше на світі він хотів перелізти через паркан і подивитися на троянду... може, впасти перед нею на коліна і молитися. Але по тротуару йшли люди, він вже привернув до себе чимало цікавих поглядів, в тому числі і тих, хто, як і ковбой-хіппі, знав про привабливість цього місця. І від нього вимагалося служити цієї великої співучої силі за парканом (Невже мова йшла про троянду? Може, про щось більше?). Тобто охороняти Келвіна Тауера від тих, хто спалив його магазин.


Проводячи рукою по шорстким дощок, Каллагэн повернув на Сорок шосту вулицю. Попереду височіла зеленувато-скляна громада готелю «Плаза». «Calla, Callahan, — подумав він. — Calla, Callahan, Calvin. — Потім в голові склався віршик: — Кальян-кам-чотири, зростає троянда на пустирі, Калья-кам-Каллагэн, Келвіна не віддамо ворогам».


Він дістався до краю паркана. Спершу нічого не побачив, і у нього впало серце. Потім подивився вниз, і ось вони, на рівні коліна, п'ять цифр, написаних чорним маркером. Каллагэн сунув руку в кишеню, вийняв огризок олівця, він завжди носив його з собою, відірвав край афіші якийсь офф-бродвейської постановки, переписав поштовий індекс.


Йому не хотілося йти, але він знав, що повинен. Втім, щось міркувати так близько від троянди не представлялося можливим.


«Я повернуся, — сказав він їй зрадів до сліз, почувши відповідь-думка: «Так, батько, приходь в будь-який час. Кам-каммала».


На розі Другої авеню і Сорок шостий вулиці він обернувся. Двері в печеру раніше перебувала у нього за спиною, її нижній торець плавав в трьох сантиметрах над тротуаром. Сімейна пара середніх років, туристи, судячи з путівникам в руках, наближалася до нього з боку готелю. Про щось розмовляючи один з одним, вони обійшли двері по широкій дузі. «Вони її не бачать, але відчувають», — подумав Каллагэн. А якщо б на тротуарі було багато людей і обійти двері не вдалося? Що ж, вони пройшли б крізь неї, на мить відчувши холод і запаморочення. Можливо, почули б мелодію дзвіночків, відчули б запах згорілого цибулі або гарячого металу. А вночі швидше за все побачили б сни про далекі місцях, так не схожих на Місто розваг.


Він міг повернутися, напевно, йому слід було повернутися, він отримав те, за чим прийшов. Але Нью-Йоркська публічна бібліотека знаходилася зовсім поруч. А там, за кам'яними левами, навіть людина без цента в кишені міг отримати деяку інформацію. Наприклад, визначити, в якій місто прийде кореспонденція, помічена відомим йому поштовим індексом. І ще, по правді кажучи, не хотілося йому так швидко залишати Нью-Йорк.


Він махав руками, поки стрілець не звернув на нього увагу. Ігноруючи погляди перехожих, Каллагэн один, два, три рази піднімав пальці в повітря, не знаючи, чи зрозумів його стрілок. Начебто зрозумів, тому що кивнув та ще підняв ліву руку з відстовбурченим великим пальцем.


Каллагэн повернувся і швидким кроком, трохи не підтюпцем, попрямував до бібліотеки. Він не міг втрачати ні хвилини, як би не подобався йому Нью-Йорк. Розумів, що Роланду в печері ой як не солодко. І до того ж, за свідченням Едді, ще й небезпечно.


8


Стрілець без праці зрозумів послання Каллагэна. Тридцять пальців — тридцять хвилин. Батькові було потрібно побути на іншій стороні ще півгодини. Роланд припустив, що він знайшов спосіб зв'язати поштовий індекс, написаний на паркані, з конкретним місцем. Якби йому це вдалося, півгодини були б витрачені не даремно. Інформація — це могутність. А іноді, якщо часу в обріз, ще й швидкість.


Патрони у вухах повністю блокували голосу. Мелодія дзвіночків проривалася крізь цю перешкоду, але звучала значно приглушені. І слава Богу, тому що мелодія ця була куди неприємніше деренчання червоточини. Якщо б йому довелося слухати її два дні, він би точно потрапив до божевільні, але півгодини міг витримати без проблем. А якщо б його зовсім допекло, міг би що-небудь кинути в двері, привернути увагу Каллагэна, і той повернувся б раніше.


Якийсь час Роланд спостерігав, як вулиця рухається назустріч Каллагэну. З дверима на березі Західного моря справа обстояло трохи інакше: він дивився на світ очима Едді, Одетти, Джека Морта. Тут він постійно бачив спину Каллагэна, а іноді, коли батько повертався, і його особа.


Щоб скоротати час, Роланд вирішив поглянути на книги, настільки багато значившие для Келвіна Тауера, що їх порятунок він обмовив умовою своєї співпраці. На палітурці першої, знятої Роландом з полиці, проступав силует голови чоловіка. Чоловік курив трубку, а на його голові красувався шапка, нагадує єгерську. Корт носив дуже схожу, і Роланд в далекому дитинстві вважав, що вона куди більш стильна, ніж капелюх його батька, в плямах поту і з грязноватыми тасьмами. Слова були з нью-йоркського світу. Роланд думав, що легко їх прочитає, але не тут-то було. Деякі він таки прочитав, але далося йому це з величезним трудом.


— Сер-лок Хоунс, — озвучив він ім'я та прізвище, винесені на обкладинку. — Ні, Холмс. Як і у батька Одетти. Чотири коротких...... помана. Помана? Ні, перша літера ер. «Чотири коротких роману про Серлоке Холмса». Він відкрив книгу, шанобливо пройшовся рукою по титульній сторінці, вдихаючи особливий аромат хорошого паперу. Назва одного роману прочитав: «Знак чотирьох». У назвах інших розібрав тільки два слова: «собака» і «етюд».


— Знак — це знак, — сказав він собі. Коли почав вважати букви в назві книги, розсміявся. Тут про дев'ятнадцяти мови не було. Поставив книжку на місце, взяв іншу, з солдатом на суперобкладинці. У назві розібрав тільки одне слово «Мертві». Взяв третю, з цілувалися чоловіком і жінкою. Так, в історіях чоловіки і жінки завжди цілувалися. Народу це подобалося. Він поставив книжку на полицю і повернувся до дверей — подивитися, як йдуть справи у Каллагэна. Його очі широко розкрилися, коли він побачив, що батько знаходиться у великому залі серед безлічі книг і журналів, які Едді називав «Magda-seen»... втім, Роланд не знав, хто така Магда, що такого вона побачила і чому про це так багато написано[85].


Роланд узяв нову книжку, посміхнувся, побачивши картинку на супере. Церква на тлі призахідного червоного сонця. Чимось вона нагадувала церква Непорочної Богоматері. Відкрив книжку, перегорнув. Безліч слів, з яких він розумів, дай Бог, одне з чотирьох. І вже збирався закрити книгу, коли його погляд за щось зачепився. Вірніше, щось впало йому в очі. На мить у Роланда перехопило подих.


Він завмер, не чуючи колокольцев, не цікавлячись великою кімнатою з книгами і журналами, у якій знаходився Каллагэн. Почав читати книгу з церквою на супере. Вірніше, намагався читати. Слова стрибали перед очима, не хотіли складатися в речення. Але боги! Якщо він дійсно побачив...


Інтуїція підказувала, що у нього в руках ключ. Але до якої двері?


Він не знав, не міг прочитати, тому що не вистачало знайомих слів. А книга в руках буквально заспівала. Роланд подумав, що вона, можливо, схожа з трояндою...


...але троянди були чорними.


9


— Роланд, я його знайшов. Іст-Стоунэм, маленьке містечко в центральній частині Мена, в сорока милях від Портленда і... — Він замовк, придивившись до стрілку. — Що сталося?


— Колокольца дістали, — швидко відповів Роланд. — Навіть з кулями у вухах. — Двері вже зачинилися, мелодія дзвіночків замовкла, залишалися тільки голоси. У даний момент батько Каллагэн питав, чи думає Донні, що хлопчикові-християнину слід приносити в дім журнали, які він знайшов під його ліжком, та що б сталося, якщо б їх знайшла його мати? Так що коли Роланд запропонував покинути печеру, Каллагэн міг тільки вітати його слова. Надто вже він добре пам'ятав той розмову з батьком. Закінчилася розмова тим, що вони разом помолилися у ногах його ліжка, а три номери «Плейбоя» вирушили в сміттєспалювальну піч.


Роланд засунув ящик з Чорним Тринадцятим рожевий мішок, зав'язав останній, прибрав за шафу Тауера з його найбільш цінними книгами. Книгу з церквою на суперобкладинці він ще раніше поставив на полицю, але перевернув, щоб потім легко знайти.


Вони вийшли з печери, постояли пліч-о-пліч, глибоко вдихаючи чисте повітря.


— Ти впевнений, що справа тільки в колокольцах? — запитав Каллагэн. — Слухай, ти виглядаєш, ніби тільки що побачив привида.


— Дзвоники, які супроводжують Стрибок, гірше будь-якого примари, — відповів Роланд. Можливо, говорив правду, може, і ні, але в будь-якому разі відповідь влаштував Каллагэна. Коли вони рушили вниз по стежці, Роланд згадав про обіцянку, дану іншим і, що більш важливо, собі: більше ніяких секретів всередині ка-тету. Як же швидко він навчився порушувати обіцянки! І все ж він відчував, що чинить правильно. Він знав деякі з імен, згадані в книзі. Інші дізнаються їх, але пізніше. Дізнаються, якщо виникне така необхідність, якщо він не помилився у важливості цієї книги. А зараз вона тільки відвернула б їх від насувається битви з Вовками. Якщо вони переможуть, тоді, можливо...


— Роланд, тобі недобре?


— Та ні. — Він ляснув Каллагэна по плечу. Решта також зможуть прочитати цю книгу, зрозуміти, про що йдеться. Може, викладена в книзі історія-всього лише історія... але буває, коли історії...


— Батько?


— Так, Роланд?


— Роман — це історія, чи не так? Вигадана історія?


— Так, тільки довга.


— Але вигадана.


— Так, вся белетристика — вигадані історії.


Роланд задумався. «Чарлі Чу-Чу» — теж вигадана історія, тільки з'ясувалося, що в багатьох моментах, життєво важливих, ніяка це не вигадка. І ім'я і прізвище автора помінялися. Існувало безліч світів, зчеплених воєдино Вежею. Можливо...


Ні, зараз для цих думок просто немає часу.


— Розкажи мені про місто, куди поїхали Тауер і його друг, — попросив Роланд.


— Сказати мені особливо нічого. Я знайшов його в одному з телефонних довідників штату Мен. І спрощена карта поштових індексів підказала, де він знаходиться.


— Добре. Це дуже добре.


— Роланд, ти в порядку?


«Calla, — подумав Роланд. — Callahan». Він змусив себе посміхнутися. Змусив себе знову ляснути Каллагэна по плечу.


— Все відмінно. Пора повертатися в місто.


## Глава 5


Збори


1


Тіан ніколи в житті не відчував більшого переляку, ніж в той момент, коли підійшов до краю сцени Павільйону і подивився на присутніх жителів Кал'ї Брін Стерджис. Він знав, що на збори прийшло трохи більше шестисот чоловік, максимум сімсот, але натовп здавалася величезною, а напружена тиша нервувала. Він знайшов поглядом свою дружину в надії заспокоїтися, але йому спокійніше не стало. Змарніле, темне обличчя Залии більше нагадувало обличчя старої, ніж жінки, яка перебуває в дітородному віці.


Не додавала спокою і природа. Небо у другу половину цього дня залишалося синім, без єдиної хмаринки, але для п'яти годин вечора було дуже похмуро. Причиною тому став величезний вал хмар на південно-заході, і сонце пірнуло за нього в той самий момент, коли він піднімався по сходах сцени. Така погода зазвичай віщувала сильну грозу. І постійну темряву, яка звалася Тандерклеп, рвали яскраві блискавки.


«Знав би я, що до цього дійде, ніколи не заварював цієї каші, — промайнула дика думка. — І на цей раз батько Каллагэн не зможе прийти мені на допомогу, підтримати». Хоча Каллагэн і стояв біля сцени, поруч з Роландом і його друзями-стрілками, склавши руки на грудях, у простій чорній сорочці з коміром-стійкою і розп'ятим Людиною-Ісусом на грудях.


Він сказав собі, не дурій, Каллагэн допоможе, і прибульці з іншого світу теж допоможуть. Вони тут, щоб допомогти. Закон, по якому вони живуть, вимагає, щоб вони допомогли, навіть якщо ця допомога — смерть для них і їх провал місії. Він сказав собі, що від нього вимагається сама малість: представити Роланда, а інше зробить сам стрілець. Він вже стояв на цій сцені, танцював каммалу і завоював серця. Невже Тіан сумнівався, що Роланд завоює серця і вдруге? По правді кажучи, немає. Боявся він іншого: на цей раз це буде танець смерті, а не життя. Тому що цей чоловік і його друзі несли з собою смерть. Смерть була їх хлібом і вином. Шербетом, яким вони ополаскивали рот після трапези. На тому першому, зборах (невже після нього пройшло менше місяця?) Тианом рухало відчай, але цього місяця вистачило, щоб прикинути справжню ціну. А якщо вони допустили помилку? Якщо Вовки спалять Калью променевими трубками, візьмуть тих дітей, які їм потрібні, а всіх інших — дітей, дорослих, людей похилого віку — знищать жужжащими кулями смерті?


Вони чекали, що зібралися жителі Кал'ї, коли ж він почне збори. Эйзенхарты, Оуверхолсеры, Хавьеры, незліченні Туки (серед останніх не було близнюків, яких могли забрати Вовки, Тукам пощастило). Телфорд стояв з чоловіками, його повна, сувора особою дружина — з жінками. Стронги, Росситеры, Слайтманы, Хенди. Росаріо і Посельи. Менні знову збилися в одне синє пляма. Поряд з сивобородим Хенчеком стояв молодий Кантаб, настільки улюблений дітьми. Прийшов і Енді, інший улюбленець дітей, він став трохи осторонь, сріблясті руки висіли батогами, сині очі виблискували в сутінках. Сестри Орисы трималися разом, як птиці на паркані (серед них була і дружина Тіана). Прийшли ковбої, всі наймані працівники, навіть старий Бернардо, міський п'яниця.


Темряву на сході продовжували рвати беззвучні вибухи блискавок.


Роланд, він, теж склавши руки на грудях, стояв поруч з батьком Каллагэном, зловив погляд Тіана і ледь кивнув. Тіан зауважив, які вони холодні, ці вицвілі блакитні очі. Майже такі ж холодні, як у Енді. Однак цього кивка цілком вистачило, щоб Тіан зробив все, що він нього вимагалося.


Він підняв пір'їнка і витяг руку перед собою. Юрба затаїла подих. Десь далеко за містом пролунав крик рости, немов отгоняющий ніч.


— Не так вже й давно я стояв перед вами в Залі нарад і говорив про те, у що вірив. Про те, що Вовки, приходячи, забирають не тільки наших дітей, але наші серця і душі. Кожен раз, коли вони беруть, а ми стоїмо і дивимося, вони вгризаються в нас все глибше. А якщо досить глибоко врізатися в дерево, воно вмирає. Те ж саме можна сказати і про місто. Він теж помре.


Тишу прорізав голос Розалиты Мунос, якою боги не дали дітей:


— Правильно, ми говоримо спасибі тобі! Слухайте його! Слухайте його уважно!


— Батько Каллагэн вечора розповів нам про стрілках, що йдуть з північно-заходу, що йдуть через Серединний ліс по Стежці Променя. Деякі сумнівалися, але батько казав правду.


— Ми говоримо спасибі йому, — відгукнулися городяни. — Батько сказав правду, — і тут же закричала жінка:


— Прославимо Марію! Прославимо Марію, матір Господа!


— Всі ці дні вони жили серед нас. Хто хотів з ними говорити, той міг говорити. І вони не обіцяли нічого, крім допомоги...


— А потім вони підуть, залишивши за собою закривавлені руїни, якщо ми по дурості дамо їм волю! — проревів Ебен Тук.


Натовп здивовано ахнула. А коли знову запанувала тиша, почувся голос Уейна Оуверхолсера:


— Заткнися, горлопан!


Тук повернувся до Оуверхолсеру, самому великому фермеру Кал'ї і одного з постійних покупців. На обличчі читалося цілковите здивування.


— Їх дін — Роланд Дискейн з Гилеада, — продовжив Тіан. Вони це знали, але згадка легендарних імен викликала захоплений гуркіт. — Він прийшов сюди з Внутрішніх феодів. Ви будете слухати його? Що скажете, городяни?


Відповіді довго чекати не довелося: «Слухайте його! Слухайте його! Нарешті-то ми його почуємо! Слухайте його уважно, ми говоримо спасибі тобі!» — а потім пролунали якісь ритмічні звуки, і Тіан не відразу зрозумів, що відбувається. А коли до нього дійшло, заусміхався. Так тупотіли чоботи, але не по дошках Залу зборів, а по траві леді Орисы.


Тіан здійняв руку. Роланд виступив вперед. Тупання посилився. До чоловіків приєдналися жінки. Роланд піднявся по сходах. Тіан передав йому пір'їнка і спустився зі сцени, взяв Хедді за руку, подав знак іншим близнюкам підійти до нього. Роланд підняв пір'їнка, тримаючи давнє лаковане держак обома руками, на яких залишилися лише вісім пальців. Нарешті тупіт вірш. Лише тріщали смолоскипи, освітлюючи підняті догори особи, на яких читалися надія і страх, читалися дуже виразно. Крикнула рости і замовкла. На сході великі блискавки різали темряву.


Стрілець стояв обличчям до городян.


2


Довго, дуже довго він тільки дивився на них. І у всіх дивляться на нього і переляканих очах читав одне і те ж. Він багато разів стояв перед такою ось натовпом, так що прочитати вираз очей йому не складало труднощів. Ці люди голодували. Їм хотілося щось купити, наповнити урчащие шлунки. Він пам'ятав продавця пиріжків, який ходив по вулицях Гилеада у найспекотніші літні дні, гучними криками пропонуючи свій товар. Мати Роланда називала його сеппе-сей, тому що від цих пиріжків потім багато мучилися животом. Сеппе-сей означало продавець смерті.


«Ага, — подумав він, — тільки я і мої друзі не беремо грошей».


Від цієї думки його обличчя осяяла усмішка. Разом помолодшав, а по натовпу прошелестів зітхання полегшення. Почав він приблизно з того ж, що в перший раз:


— Нас тепло зустріли в Кальє, послухайте мене, прошу вас.


Тиша.


— Ми відкрили вам свою душу. Ви взяли нас з відкритою душею. Так адже?


— Ага, стрілець! — вигукнув у відповідь Воун Эйзенхарт. — Так!


— Ви бачите в нас тих, хто ми є, і згодні з тим, що ми робимо?


На цей раз відповів йому Хенчек, деш-дін Менні.


— Ага, Роланд, і, клянуся Книгою, ми говоримо спасибі тобі. Ви — з роду Эльда. Білизна прийшла, щоб протистояти Пітьмі.


Довгим на цей раз був зітхання натовпу. А десь у задніх рядах заголосила жінка.


— Жителі Кал'ї, чи шукаєте ви нашої допомоги і підтримки?


Едді завмер. За тижні, проведені в Кальє Брін Стерджис, це питання ставилося багато разів, але тільки окремим людям, і Едді вважав, що ставити його на загальних зборах — великий ризик. А раптом вони скажуть ні?


Миттю пізніше Едді зрозумів, що даремно хвилювався. Роланд, як і завжди, чудово відчував настрій аудиторії. Хтось, звичайно, відповів: «Ні», — Хейкоксы, Туки, маленька група, яку очолював Телфорд, але в більшості своїй жителі Кал'ї проревели на всю міць легких: «АГА, МИ ГОВОРИМО СПАСИБІ ТОБІ!» Знайшлися і такі, Оуверхолсер серед них, хто промовчав. Едді подумав, що в більшості випадків цей варіант був наймудрішим. Самим політично грамотним. Але цей випадок відрізнявся від більшості, це був момент істини, коли кожному належало зробити вибір. Якщо ка-тет Дев'ятнадцяти переможе Вовків, городяни до кінця своїх днів запам'ятають, хто сказав ні і хто промовчав. І у нього виникли серйозні сумніви, що при такому розкладі роком пізніше Уейн Дейл Оуверхолсер залишиться великим фермером.


Але тут Роланд продовжив, і Едді повністю зосередився на мовлення стрілка. Слухав і захоплювався. Зважаючи на місце і час, де він народився і виріс, Едді довелося почути чимало брехні. Брехав він і сам, інший раз дуже навіть вдало. Але до того часу, коли Роланд виголосив половину мови, Едді вже зрозумів, що вперше в житті, рано ввечері у Кальє Брін Стерджис, він зіткнувся з справжнім віртуозом брехливості. І...


Едді озирнувся, задоволено кивнув.


Вони проковтували кожне слово.


3


— Останній раз, з'явившись перед вами на цій сцені, — почав стрілок, — я станцював каммалу. Сьогодні...


Його перервав Джордж Телфорд, заговорив надто вже масляним голосом, надто вже соромливо, але Едді не міг не віддати належне сміливості ранчера, що йшов явно проти припливу.


[86]— Ага, ми пам'ятаємо, ти танцював добре! А як ти станцюєш мортату, скажи мені, прошу тебе.


Натовп несхвально загула.


— Не важливо, як я її станцюю, — відповів Роланд без жодної запинки, — бо танцювати в Кальє мені вже ніколи. У мене є робота, у мене і моїх друзів. Ви нас запросили, і ми дякуємо вам. Ви повірили нам, звернулися до нас за допомогою і підтримкою, і тепер я прошу вислухати мене уважно. Менш ніж через тиждень прийдуть Вовки.


Все згідно зітхнули. Час в Пограниччі поводився дивно, але не настільки, щоб місцеві жителі не знали, що до приходу Волков залишилося п'ять днів.


— Я хочу, щоб увечері, напередодні їхнього приходу, всі близнята Кал'ї віком до сімнадцяти років прийшли туди. — Роланд вказав вліво, на намет, який поставили Сестри Орисы. Сьогодні біля Павільйону зібралося багато дітей, але, звичайно, менше сотні, що потрапляє в зону ризику. Старші діти доглядали за молодшими, але хтось з Сестер періодично навідувався до намету, щоб переконатися, що там все в порядку.


— У наметі вони всі не вмістяться, Роланд, — вставив Бен Слайтман.


Роланд посміхнувся.


— Вмістяться, якщо намет буде побільше. І я впевнений, що Сестри Орисы такий знайдуть.


— Ага, і влаштуємо їм вечерю, який вони ніколи не забудуть, — вигукнула Маргарет Эйзенхарт. Натовп відгукнулася на її слова добродушним сміхом, який, однак, відразу зів'яв. Багато хто подумав про те, що в разі перемоги Волков половина дітей ще через тиждень не зможе пригадати свого імені, а вже про обід забуде і зовсім.


— Я хочу, щоб вони провели тут ніч, тому що ми вирушимо в дорогу на світанку, — продовжив Роланд. — З того, що мені розповіли, випливає, що неможливо заздалегідь передбачити, чи прибудуть Вовки рано-вранці, пізно або після полудня або ближче до вечора. Ми опинимося круглими дурнями, якщо вони прибудуть рано і захоплять нас на дорозі.


— А що заважає їм прибути днем раніше? — запитав Ебен Тук. — Чи опівночі, напередодні дня їх очікуваного прибуття?


— Вони не можуть, — просто відповів Роланд. Відштовхуючись від історії, розказаної дідом Тіана, вони вважали, що так воно і є. Саме історія діда переконала стрілка в тому, що Енді і Бена Слайтмана можна не чіпати буквально до останнього дня. — Вони їдуть здалеку і більшу частину шляху — не на конях. Тому день їх прибуття визначається заздалегідь.


— Звідки ти це знаєш? — запитав Луїс Хейкокс.


— Буде краще, якщо я не відповім на це питання. Можливо, у Вовків довгі вуха.


Натовп збентежено мовчала.


— В ту ж ніч, напередодні прибуття Вовків, мені потрібно десяток критих возів, найбільших у Кальє, щоб вивезти дітей з міста. Візників я призначу сам. А так само тих, хто буде супроводжувати дітей і постійно знаходитися при них. І не треба питати, куди я їх повезу. Про це теж краще не говорити.


Зрозуміло, багато хто думали, що й так знали, куди він повезе дітей: на північ від міста, на старій шахті «Глорія». І чутки ці не становили для Роланда таємниці. Бен Слайтман дотримувався іншої версії: на північ, так, але на шахті «Червоний птах-2». Обидві версії повною мірою влаштовували Роланда, тому що не мали нічого спільного з його планами.


— Не слухайте його, прошу вас! — вигукнув Джордж Телфорд. — А якщо вже слухаєте, заклинаю вас вашими душами і нашим містом, не робіть цього! Те, що він говорить, безумство! Ми намагалися заховати наших дітей, але з цього нічого не вийшло! Але якщо він це зробить, вони прийдуть і з помсти спалять місто, спалять дотла...


— Мовчи, боягуз, — різко, як ударом хлиста, обірвав його Хенчек.


Телфорд продовжив би мова, незважаючи на оклик, але старший син узяв його за руку і змусив замовкнути. Правильно зробив, тому що знову затопали чоботи. Телфорд подивився на Эйзенхарта, немов крикнув: «Але ж ти не можеш брати участь в цьому божевіллі!»


Ранчер похитав головою.


— Немає сенсу так на мене дивитися, Джордж. Я повністю підтримую дружину, а вона вірить Эльду.


Ці слова викликали оплески. Роланд почекав, поки вони змовкнуть.


— Ранчер Телфорд говорить правильно. Вовки напевно дізнаються, де заховані діти. І коли вони прийдуть, мій ка-тет зустріне їх. Нам не вперше доведеться зіткнуться з такими, як вони.


Городяни схвально заревіли. Затопали. Зааплодували. Телфорд і Тук здивовано озиралися, ніби люди, що заснули в своїх ліжках, а прокинулися в дурдомі.


Знову Роланду довелося чекати, поки стихне гамір.


— Деякі городяни погодилися підтримати нас, і вони прийдуть не з порожніми руками, а добре озброєні. Знову ж немає потреби говорити вам про це — але в місті не було жодної людини, яка не знала про Сестер Орисы і їхніх тарілках.


Едді залишалося тільки захоплюватися тією спритністю, з якою Роланд маніпулював городянами Кал'ї. Він подивився на Сюзанну — вона закотила очі і посміхнулася йому. Але рука, що лягла на його передпліччя, була холодною. Вона хотіла, щоб збори скоріше закінчилося. І Едді розумів, що вона відчуває.


Телфорд зробив ще одну спробу:


— Люди, послухайте мене! Такі спроби вже робилися!


Йому відповів Джейк Чемберз:


— Але не стрілками, сей Телфорд.


Натовп заревів. Знову затупотіла і заплескала. Роланд навіть підняв руки, щоб відновити тишу.


— Велика частина Вовків попрямує до того місця, де ми сховаємо дітей, і ми з ними розберемося. Маленькі групки, можливо, доберуться до ферм і ранчо. Деякі можуть потрапити і в місто. І, так, без пожеж не обійтися.


Вони слухали мовчки і уважно, киваючи, здогадуючись, якою буде наступна фраза. Як йому хотілося.


— Спалений будинок можна відбудувати заново. З рунта нормальна людина вже не виросте.


— Ага, — кивнула Розалита. — І серце рунта не стане нормальним.


З цим погодилися в основному жінки. У Кальє Брін Стерджис (як і в багатьох інших місцях) чоловіки на тверезу голову про серце воліли не говорити.


— Тепер слухайте мене уважно, тому що зараз я скажу вам, хто такі Вовки. Джеймі Джеффордс підтвердив багато хто з наших припущень.


Почулися здивовані ахи. Повернулися голови. Джеймі, який стояв поруч з онуком, розпрямив спину і навіть на пару секунд випнув груди. Едді залишалося тільки сподіватися, що старий промовчить, почувши продовження. Якщо почне заперечувати, у них з'являться нові проблеми. Приміром, доведеться набагато раніше розбиратися зі Слайтманом і Енді. І у Фінлі О Тього, кому доповідав Слайтман з «Догана», могли б виникнути підозри, якщо б ця парочка за день-другий до приходу Волков не вийшла на зв'язок. Едді відчув, як шевельнулась рука на його передпліччя: Сюзанна схрестила пальці.


4


— Під масками не живі істоти, — продовжив Роланд. — Вовки — ходячі небіжчики, слуги вампірів, правлячі Тандерклепом.


У натовпі дружно заахали.


— Мої друзі, Едді, Сюзанна і Джейк, називають їх зомбі. Їх можна вбити стрілою з лука, арбалета або кулею, лише потрапивши в голову або серце. — Роланд поплескав себе по лівій стороні грудей. — І, зрозуміло, вирушаючи в рейд, вони одягають під одяг товсту броню.


Хенчек кивнув. Кілька старих, які пам'ятали прихід Волков, не один раз — два, наслідували його приклад.


— Це багато що пояснює, — сказав він, — але як...


— Послати кулю в мозок теж не представляється можливим, тому що під капюшонами у них шоломи. Але ми бачили таких істот у Ладі. Їхнє слабке місце — тут. — Він знову поплескав себе по грудях. Ходячі небіжчики не дихають, але у них є щось на зразок зябер вище серця. Якщо прикрити зябра бронею, вони помруть. І саме туди ми і будемо бити.


Низький гул бійок у натовпі розмов перекрив пронизливий і схвильований голос діда Тіана: «Істинна правда, саме туди потрапила Моллі Дулін своєю тарілкою, начебто і не кинула з усієї сили, але ця тварина впала на землю!»


Рука Сюзанни так стиснула передпліччя Едді, що він відчув її короткі нігті. Коли подивився на неї, вона посміхалася. Ту саму посмішку він бачив і на обличчі Джейка. «Ну ти й хитрий, старий, — подумав Едді. — Вибач, що засумнівався в тобі. Нехай Енді і Слайтман перетнуть річку і доповідатимуть всю цю собачу нісенітниця». Він питав Пана, чи повірять вони (невідомих їм «вони» уособлював той, хто називав себе Фінлі О Тього) цій байці. «Їх набіги на цю сторону Уайе тривають більше ста років, і за весь час вони втратили тільки одного Вовка, — відповів Роланд. — Думаю, вони повірять чого завгодно. На даний момент їх найслабше місце — самовдоволення».


— Приведіть ваших близнюків до семи вечора. Їх зустрінуть Сестри Орисы зі списками на дошках із сланцю. Вони будуть викреслювати кожну прийшла пару. Я дуже сподіваюся, що до дев'ятої вечора в списках не залишиться жодної невычеркнутой прізвища.


— Ти не викреслиш із списку моїх близнюків! — вигукнув злісний голос із задніх рядів. Володар голосу проштовхався наперед, став зліва від Джейка. Кремезний, широкоплечий чоловік, кому належала рисова ферма біля південного кордону Кал'ї. Роланд покопався в пам'яті і вона послужливо підказала ім'я і прізвище: Нейл Фарадей. Один з тих небагатьох, кого не було вдома, коли Роланд та його ка-тет роз'їжджали по фермах і ранчо, знайомлячись з господарями. Можливо, вдома його не було тільки для них. Працьовита людина, за словами Тіана, але і випивака. Про останнє красномовно говорили чорні мішки під очима і павутина лілових прожилок на щоках. Такі зазвичай пошаною не користуються, проте Телфорд і Тук обдарували його вдячними поглядами. «Ще один розсудлива людина в натовпі безумців, — говорили ці погляди. — Дякую богам».


— Та я сам привезу їх в місто. Нехай Вовки візьмуть по одному від кожної пари, у мене все одно залишаться троє. А крім них, залишиться ще і ферма! — Він зневажливо оглянув городян. — Ніхто її не спалить! Ідіоти! — Він повернувся і знову проклав дорогу через изумленную і приголомшену натовп. Його тирада справила куди більше враження, ніж аргументи Телфорд та Лою.


«Він, можливо, бідний як церковна миша, але я думаю, що в найближчий рік проблем з кредитом у Лою для нього не буде, — подумав Едді. — Якщо магазин вціліє».


— Сей Фарадей має право на власну думку, але я сподіваюся, що в найближчі кілька днів воно у нього зміниться, — знову заговорив Роланд. — Я сподіваюся, що ви допоможете сэю Фарадей його змінити. Тому що, якщо він не змінить своєї думки, у нього не залишиться жодної дитини. — Він підвищив голос і простяг руку до того місця, де стояв Фарадей. І тоді він зрозуміє, яке це, обробляти землю з допомогою тільки двох мулів і дружини.


Телфорд ступив до сцені, його обличчя почервоніло від гніву.


— Ти сказав усе, що міг, на захист своєї позиції, ти, людина, що несе смерть? Ти вилив на нас всю брехню?


— Я не брешу і я нічого не стверджую, — відповів Роланд. — Якщо у когось склалося відчуття, що я знаю відповіді на всі питання, враховуючи, що місяць тому я поняття не мав про існування Вовків, вибачте. Але дозвольте, перед тим як я побажаю вам спокійної ночі, розповісти одну історію. Коли я був хлопчиськом в Гилеаде, до приходу Доброго Людини і великих пожеж, в одному зі східних феодів була лісова ферма...


— Та хіба бувають ферми, на яких вирощують дерева? — недовірливо викрикнули з натовпу.


Роланд посміхнувся і кивнув.


— Мова йде не про звичайних деревах і навіть не про залізному дереві, а про бальзовом, з напрочуд легкою, але міцною деревиною. Кращого дерева для спорудження човнів не знайти. Тоненька пластинка чи не легше повітря. Їх вирощували на тисячі акрів землі, десятки тисяч бальзовых дерев стояли стрункими рядами, росли під наглядом головного лісника феода. І на фермі діяло правило, яке ніколи не порушувалося: зрубав два дерева — посади три.


— Ага, — кивнув Эйзенхарт. — То ж правило діє і щодо породистих коней. Май чотирьох на кожну, що хочеш продати або забити. Тільки не всі можуть його виконувати.


Погляд Роланда оббіг натовп.


— В те літо, коли мені виповнилося десять років, мор вразив бальзовый ліс. Якісь павуки обмотували білою павутиною верхні гілки деяких дерев, і вони починали гнити зверху, падали задовго до того, як хвороба добиралася до коренів. Лісник, побачивши, що відбувається, віддав наказ негайно спиляти всі дерева. Щоб врятувати деревину, поки її ще можна було врятувати. І правило спиляй два дерева — посади три перестало існувати. Тому що втратило сенс. До наступного літа бальзовых лісів на схід від Гилеада вже не існувало.


Юрба затихла. Згущалися занадто ранні сутінки. Тріщали смолоскипи. Всі погляди схрестилися на обличчі стрільця.


— Тут, у Кальє, Вовки збирають урожай дітей. І їм не потрібно їх садити, тому що, слухайте мене, жінки і чоловіки все роблять самі. Навіть діти це знають. Каммала — це не тільки сорт рису, це ще і дійство, в результаті якого з'являються нові діти.


Глухий гомін прошелестів по натовпу.


— Вовки беруть, потім чекають. Беруть... і чекають. І все у них виходило, тому що чоловіки і жінки завжди народжують нових дітей, незалежно від того, як росте рис і плодиться худобу. Але тепер ситуація змінюється. Тепер місту загрожує мор.


— Ага, зараз ти кажеш правду, — вигукнув Тук. — Ти і є мор, все... — Тут хтось збив капелюха з голови. Ебен Тук розвернувся в пошуках кривдника, побачив п'ятдесят ворожих осіб. Підібрав капелюх з землі, притулив до грудей, більше не сказавши ні слова.


— Вони побачать, що ви більше не збираєтеся вирощувати для них дітей, — продовжив Роланд, — і на цей раз не будуть брати по одній дитині з кожної пари близнюків. На цей раз вони візьмуть всіх, до кого зможуть дотягнутися. Так що приводьте ваших малюків до семи годин. Я даю вам добру пораду.


— А хіба ти залишаєш їм вибір? — вигукнув Телфорд. Його обличчя побіліло від страху і люті.


Роланд вирішив, що з нього вистачить. Голос піднявся до крику, Телфорд відсахнувся, так блиснули сині очі.


— Тобі-то хвилюватися не про що, сей, твої діти виросли, і всі в місті знають. Ти вже все сказав. Так чому б тобі не заткнутися?


Грім оплесків і тупіт чобіт став відповіддю на ці слова. Телфорд насупилася, втягнувши голову в плечі, потім розвернувся і проклав шлях крізь натовп. За ним послідували ще кілька людей. А незабаром після їх відходу закінчилося і збори. Обійшлося без голосування. Роланд не запропонував їм альтернативи.


«Не запропонував, — думав Едді, штовхаючи крісло Сюзанни до столів з їжею, — тому що її немає».


5


Незабаром після завершення зборів Роланд підійшов до Бену Слайтману. Той стояв біля стовпа, де горів смолоскип, з чашкою кави і шматком пирога. Роланд теж каву пив і їв пиріг. В шатрі, якому належало прихистити дітей, в цей вечір поставили столи з частуванням. До входу тяглася довга черга. Люди тихенько розмовляли, практично ніхто не сміявся. На галявині Джейк і Бенні перекидалися гумовим м'ячем, зрідка кидали його на траву, щоб і Ыш міг прийняти участь у грі. Вухань-плутаник радісно гавкав, але хлопчиків відрізняла та ж стриманість, що і стояли в черзі городян.


— Ти добре говорив. — Слайтман чокнулся своєю чашкою з чашкою Роланда.


— Ти так думаєш?


— Ага. Зрозуміло, що вони були готові до твоєї мови, гадаю, ти це знав, але втручання Фарадея могло стати для тебе поганим сюрпризом. Однак ти не розгубився.


— Я говорив правду. Якщо Вовки понесуть великі втрати, вони дійсно будуть хапати всіх, кого зможуть. Легенди обростають бородою, і двадцять три роки — достатній термін, щоб відростити довгу бороду. Жителі Кал'ї вважають, що Волков в Тандерклепе тисячі, може, мільйони, але я думаю, це не так.


Слайтман здивовано втупився на нього.


— Чому ти так думаєш?


— Тому що з роками багато що ламається, — відповів Роланд і додав: — Я хочу, щоб ти мені щось пообіцяв.


Слайтман насторожено подивився на нього. Скельця окулярів блиснули у світлі факела.


— Якщо зможу, Роланд, пообіцяю.


— Твій хлопчик повинен прийти сюди з іншими дітьми. Його сестра мертва, але я сумніваюся, що з-за цього Вовки його не чіпатимуть. Швидше за все у нього є те, що їм потрібно.


Слайтман і не спробував приховати свою полегшення.


— Звичайно, він прийде. Інакше я і не думав.


— Добре. І в мене є для тебе робота, якщо ти погодишся.


Настороженість повернулася.


— Яка робота?


— Я схиляюся до думки, що шестеро дорослих недостатньо, щоб наглядати за дітьми, поки ми будемо розбиратися з Вовками. Ось і Розалита запитала мене, що я робитимуть, якщо вони злякаються і запанікує.


— Але ж ти збираєшся сховати їх у печері, чи не так? — запитав Слайтман, знизивши голос. — У печері діти далеко не втечуть, навіть якщо і злякаються.


— Але можуть вдаритися об стіну і розбити голову. Крики, дим або вогонь можуть призвести до того, що в натовпі кого-то затопчуть. Я вирішив, що для нагляду за дітьми мені потрібні десять осіб. Я б хотів, щоб ти увійшов в їх число.


— Роланд, я задоволений.


— Ти кажеш, так?


Слайтман кивнув.


Роланд пильно дивився на нього.


— Ти розумієш, що тих, хто буде з дітьми, уб'ють, якщо ми програємо?


— Якби я думав, що ви можете програти, то ніколи не погодився перебувати з дітьми. — Він помовчав. — І не віддав свого сина.


— Спасибі, Бен. Ти — хороша людина.


Слайтман ще більше стишив голос.


— Яку ти вибрав шахту, Роланд? «Глорію» або «Червону птицю-2»? — а оскільки стрілок одразу не відповів, додав: — Звісно, я зрозумію, якщо ти мені не відповіси...


— Не в цьому справа, — перервав його Роланд. — Просто ми ще не вирішили.


— Але це буде одна з них?


— Так, яка ж ще? — неуважно відповів Роланд і почав згортати самокрутку.


— А ви спробуєте забратися вище?


— Немає сенсу, — відповів Роланд, — буде не той кут. — Він поплескав себе по грудях, вище серця. — Треба їм потрапити сюди, пам'ятай про це. В інші місця... марно. Куля, навіть пробивши броню, не заподіє зомбі шкоди.


— Це проблема, чи не так?


— Це можливість, — поправив його Роланд. — Ти знаєш кам'янисті осипи перед входом в кожну з старих шахт, де добувалися гранати?


— Ага.


— Ось там ми й сховаємося. Нижче шахти. А коли вони під'їдуть, встанемо і... — Вказівним пальцем лівої руки Роланд натиснув на уявний спусковий гачок.


Посмішка освітила особу бригадира ковбоїв.


— Роланд, це блискуча ідея!


— Ні, — заперечив Роланд, — всього лише проста. Але простота зазвичай дає найкращі результати. Думаю, для них це буде сюрприз. Не встигнуть вони отямитися, як поляжуть від наших куль. Раніше це спрацьовувало. І має спрацювати знову.


— Мабуть, це так.


Роланд озирнувся.


— Краще про це не говорити, Бен. Я знаю, тобі можна довіряти, але...


Гумовий м'ячик підкотився до ніг Слайтмана. Його син, посміхаючись, підняв руки.


— Па! Кинь його!


Бен кинув, сильно. М'яч полетів, як тарілка Моллі в історії діда Тіана. Бенні підстрибнув, зловив м'яч однією рукою, розсміявся. Слайтман тепло посміхнувся синові і подивився на Роланда.


— Вони — гарна пара? Твій хлопчик і мій?


— Ага. — Губи Роланда трохи повикривлялися — схоже на посмішку. — Майже як брати, все так.


6


Ка-тет попрямував до будинку священика. Їхали вони в ряд, відчуваючи, що на них дивиться весь місто. Смерть на конях, ось кого бачили в них.


— Ти задоволений тим, як все пройшло, солоденький? — спитала Сюзанна Роланда.


— Мабуть, — відповів він і почав згортати самокрутку.


— Я б теж хотів спробувати, — подав голос Джейк.


Сюзанна коротко глянула на нього.


— Прикуси язика, солоденький... тобі ще немає тринадцяти.


— Мій батько почав курити у десять.


— І помре швидше за все, не доживши до п'ятдесяти, — сказала Сюзанна.


— Невелика втрата, — пробурмотів Джейк, але з повторним проханням звертатися до Роланду не став.


— Як Міа? — Роланд запалив сірник, зачепив по нігтю. — Веде себе спокійно?


— Якщо б не ви, хлопці, не знаю, повірила б я, що така дамочка коли-небудь існувала.


— І живіт не турбує?


— Ні. — Сюзанна вважала, що у всіх свої правила щодо брехні. Її правило полягало в кратости: якщо вже брешеш, говори як можна менше. Якщо у неї в животі і сидів малої, якийсь монстр, нехай вони хвилюються про нього через тиждень. Поки ж у них і так вистачало турбот. Так що нема чого їм знати про рідкісних коротких сутичках, які періодично дошкуляли її.


— Тоді все гаразд, — кивнув стрілок. Якийсь час вони їхали мовчки, потім він додав: — Сподіваюся, хлопці, ви вмієте копати. Скоро нам доведеться попрацювати лопатою.


— Будемо рити могили? — спитав Едді, сам не знаючи, жартує він чи ні.


— Чергу могил прийде пізніше. — Роланд подивився на небо, але хмари вже наповзли з заходу і закрили зірки. — Головне, пам'ятати, що могили риють переможці.


## Глава 6


Перед бурею


1


Піднявшись з темряви, сумний і докори, його вух досяг голос Генрі Діна, великого мудреця і знаменитого наркомана:


— Я в пеклі, брат! Я в пеклі, не можу добути дози і все це твоя вина!


— Як думаєш, скільки нам доведеться тут пробути? — спитав Едді Каллагэна. Вони тільки що ввійшли в Печеру двері, а молодший брат великого мудреця, як гральними кістками, уже бренькав в руці двома патронами — не терпілося заткнути вуха. Вирішальне зібрання пройшло напередодні ввечері, і, коли Едді і батько Каллагэн виїжджали з міста, Головна вулиця здивувала їх незвичайною тишею. Немов жителі Кал'ї поховалися від себе, вражені тим, що вони створили минулого вечора.


— Боюся, якийсь час мені потрібно, — визнав Каллагэн. Одягся він скромно, непомітно, в нагрудну кишеню поклав всі американські гроші, що їм вдалося зібрати: одинадцять доларів м'ятих і пару четвертак. Він подумав, що доля зіграє з ним злий жарт, якщо, вийшовши з дверей, він потрапить в Америку з Лінкольном на доларовій банкноті і Вашингтоном — на п'ятдесятки[87]. — Але, думаю, ми зможемо розбити пошуки на етапи.


— Дяка Богові за маленькі радості. — Едді витягнув з-за шафи Тауера рожевий мішок. Підняв обома руками, почав повертатися, зупинився. Брови його зійшлися біля перенісся.


— Що таке? — запитав Каллагэн.


— Там щось є.


— Так, ящик.


— Ні, щось у мішку. Думаю, зашите в матерію. На дотик — камінчик. Може, це потайну кишеню.


— Може, — погодився Каллагэн. — Тільки у нас немає часу розбиратися, що там таке.


Однак Едді знову натиснув на таємничий предмет. На камінь начебто не схоже. Але він погоджувався з Каллагэном. Таємниць і загадок у них і так вистачало. Так що цю слід було відкласти на інший раз.


Коли Едді витягнув дерев'яний ящик з мішка, заповз у серце холодок.


— Я ненавиджу цю кулю. У мене таке відчуття, що він збирається накинутися на мене і з'їсти, як... пиріжок.


— Швидше за все, може — кивнув Каллагэн. — Якщо ти відчуєш, що відбувається щось жахливе, Едді, зачиніть кришку.


— Якщо сама зачиню, ти застрягнеш на тій стороні.


— Навряд чи вона буде для мене чужою. — Каллагэн дивився на ненайденную двері. Едді чув свого брата, Каллагэн — свою матір, щось выговаривавшую йому, яка називає його Донні. Він терпіти не міг, коли його звали Донні. — Я просто почекаю, поки двері відкриється знову.


Едді заткнув патронами вуха.


— Чому ти дозволяєш йому таке, Донні? — простогнала мати Каллагэна з темряви. — Вставляти заряджені патрони до вуха — це небезпечно!


— Іди, і покінчимо з цим. — Едді підняв кришку. Колокольца атакували вуха Каллагэна. І його серце. Двері у всі реальності і часи відкрилася.


2


Він переступив поріг, думаючи про 1977 рік і чоловічому туалеті на першому поверсі Нью-Йоркської публічної бібліотеки. Так що опинився в кабінці, зі стінами, списаними і розмальованими графіті (малася і напис «БАНГО СКАНК»). У сусідній кабінці, ліворуч, спустили воду. Він почекав, поки чоловік, який обіймав її, вийшов з туалету, покинув кабінку.


На пошуки у нього пішло лише десять хвилин. Через двері він пройшов з книжкою під пахвою. Запропонував Едді вийти разом з ним з печери, і йому не довелося просити двічі. Едді витягнув патрони з вух і оглянув книгу. Називалася вона «Дороги Нової Англії».


— Святий отець — бібліотечний злодій, — сказав Едді. — Через таких, як ти, постійно підвищується ціна вхідного квитка в бібліотеку.


— Книгу я коли-небудь поверну, — пообіцяв Каллагэн. Без тіні іронії. — Найголовніше, мені вдалося її знайти. Відкрий сторінку сто дев'ятнадцять.


Едді відкрив. Побачив фотографію скромною, пофарбована білою фарбою церкви, що стоїть на пагорбі над польовою дорогою. «Молитовний будинок методистів Іст-Стоунэма». Побудований у 1819 р.». Едді подумав: «В сумі дев'ятнадцять».


Сказав про це Каллагэну, той посміхнувся і кивнув.


— Більше нічого не помічаєш?


Звичайно ж, він помітив.


— Будівля схоже на Зал зборів Кал'ї.


— Саме так. Можна сказати, один в один. — Каллагэн глибоко вдихнув. — Готовий до другого заходу?


— Мабуть.


— Це займе більше часу, але тобі буде чим себе зайняти. Книга цікава.


— Не думаю, що зможу читати, — відповів Едді. — Дуже нервую. Може, подивлюся, що зашито в мішку.


Але Едді забув про це, так що предмет, зашитий в рожевому мішку, знайшла Сюзанна, тільки в той момент її тіло належало іншого.


3


Думаючи про 1977 рік і тримаючи книгу відкритою на сторінці 119, із зображенням Молитовного залу методистів у Іст-Стоунэме, Каллагэн другий раз переступив поріг незнайденою двері. Потрапив в ясний, сонячний ранок Нової Англії. Церква стояла на тому ж місці, де її сфотографували для книги «Дороги Нової Англії», тільки з тих пір її пофарбували, а дорогу заасфальтували. Поруч з церквою знаходився будинок, на фотографії відсутнє: «Магазин Іст-Стоунэма». Каллагэн визнав це добрим знаком.


Він попрямував до магазину (двері — за ним), нагадавши собі без крайньої необхідності не розплачуватися четвертаком, захопленим з власних запасів. Другий четвертак, Джейка, був датований 1969 роком, тоді як його — 1981-м. Проходячи повз автозаправки компанії «Мобіл» («звичайний»[88] бензин коштував сорок дев'ять центів за галон), він переклав четвертак в задню кишеню.


Коли увійшов в магазин, пахло там точнісінько, як у магазині Тука, дзенькнув дзвінок. Зліва від дверей лежала стопка «Портленд прес-герольд», і дата змусила його здригнутися. Книгу з Нью-Йоркської публічної бібліотеки він забрав 26 червня. За його біологічним годинником з того моменту не минуло й тридцяти хвилин, але на газеті він побачив іншу дату: 27 червня.


Взяв одну, прочитав заголовки (повінь у Новому Орлеані, звична напруженість на Середньому Сході), подивився на ціну: десять центів. Добре. Четвертаки 1969-го вистачить, та ще дадуть здачу. Може, він купить скибочку справжнього американського салямі. Коли він підійшов до прилавка, продавець весело йому посміхнувся.


— Це все? — запитав він.


— Ось що я вам скажу, — відповів Каллагэн. — Я б не заперечував, якби ви пояснили мені, як пройти на пошту.


Продавець зломив брови, його посмішка стала ширше.


— Таке відчуття, що ви не з цих місць.


— Так ви поясните? — з усмішкою запитав Каллагэн.


— Ага. Пошта — це просто. Менше милі по цій дорозі, якщо піти наліво.


— Дуже добре. А скибочками салямі ви продаєте?


— Я продаю його, як хочуть купувати, — приязно відповів продавець. — Річний турист, чи не так? — Говорив він з тими ж інтонаціями, що і Джеймі Джеффордс. Не вистачало тільки: «Скажіть, прошу вас».


— Гадаю, можна назвати мене і так.


4


В печері Едді боровся з тихою, але зводить з розуму мелодією колокольцев і вдивлявся в полураскрытую двері. Каллагэн крокував по безлюдній дорозі. Щасливої йому дороги. А поки молодший син місіс Дін міг зайняти себе читанням. Холодної (і трохи тремтячою) рукою він поліз у шафу і взяв книгу, що стоїть через одну від іншої, поставленої догори ногами. Візьми він перевернуту книгу, в цей день для нього багато чого змінилося б. Але він взяв «Чотири коротких роману про Шерлока Холмса». Ах, Холмс, ще один великий мудрець і знаменитий наркоман. Едді відкрив «Етюд у багряних тонах» і почав читати. Час від часу він поглядав на ящик, де пульсував Чорний Тринадцятий, ваблячи його до себе. Бачив лише його малу частину. Інше приховувала найближча стінка ящика. Незабаром перестав читати, зачаровано дивлячись на п'ятачок чорного кришталю. Звернув увагу, що колокольца замовкли, чого тільки зрадів. А за якийсь час повз куль у вуха пробрався голос і звернувся до нього.


Едді слухав.


5


— Перепрошую, мем.


— Ага? — Поштою завідувала жінка років під шістдесят або трохи більше, суворо одягнена, з сивим волоссям, укладеними в перукарні.


— Я б хотів залишити лист моїм друзям, — продовжив Каллагэн. — Вони з Нью-Йорка і швидше всього отримують у вас кореспонденцію «до запитання», залишивши відповідну заяву. — Він посперечався з Едді, переконуючи останнього, що Келвін Тауер, тікає від бандитів, не залишають надії відрізати йому яйця, не настільки дурний, щоб світитися на пошті. Едді нагадав про ставлення до Тауера гребаным першим виданням, і Каллагэн погодився перевірити запропонований Едді варіант.


— Літні туристи?


— Саме так, — кивнув Каллагэн. — Ага. Їх звуть Келвін Тауер і Ерон Дипно. Я розумію, цю інформацію не належить повідомляти першому зустрічному, але...


— Ну, в цих краях ми не звертаємо уваги на такі формальності. Дозвольте, я сверюсь зі списком. Між Днем поминання і Вдень праці[89] приїжджає так багато народу...


Вона взяла зі столу три або чотири листки, зчеплених скріпкою. З безліччю імен і прізвищ. Подивилася перший листок, перейшла до другого, потім до третього.


— Дипно! — вигукнула вона. — Є такий. А тепер... зараз подивлюся, чи немає другого...


— Це не важливо, — зупинив її Каллагэн. Раптово йому стало не по собі, немов на тій стороні щось пішло не так. Він глянув через плече, але побачив тільки двері, печеру і Едді, який сидить схрестивши ноги, з книжкою на колінах.


— Хтось женеться за вами? — з посмішкою запитала почтмейстерша.


Каллагэн розсміявся. Сміх здався йому удаваним, натужним, але жінка начебто б нічого не помітила.


— Якщо я напишу Эрону записку і покладу в конверт з маркою, ви передасте йому мій лист, коли він наступного разу загляне на пошту? Або містерові Тауеру, якщо прийде він.


— О, купувати марку немає жодної необхідності, — відповіла жінка. — З радістю передам.


Так, він немов знову опинився в Кальє. Таке ж привітність. Раптово йому дуже сподобалася ця жінка. Ну дуже сподобалася.


Каллагэн пройшов до стійки біля вікна (двері при цьому розгорнулася, щоб знову опинитися у нього за спиною), написав коротку записку, представившись другом людини, який допоміг Келвіна Тауеру вирішити питання з Джеком Андолини. Порадив Дипно і Тауеру залишити автомобіль там, де він стоїть, залишити світло в знятому ними будинку, а самим влаштуватися де-небудь по сусідству, в коморі, сараї, який-небудь халупі. І перебратися туди негайно. «Покладіть записку із зазначенням, як вас знайти, під килимок біля водійського сидіння вашого автомобіля або під нижню сходинку заднього ганку. Ми з вами зв'яжемося». Він сподівався, що все робить правильно. Вони не обговорювали такі подробиці, він не очікував, що доведеться навчати Тауера і Дипно азам конспірації. Підписався, як і велів Роланд: «Каллагэн з Эльда». А потім, нехай тривога посилилася, додав ще пару рядків: «Цей похід на пошту повинен стати ОСТАННІМ. Як можна бути такими дурнями?»


Поклав записку в конверт, написав на ньому: ЭРОНУ ДИПНО, ДО ЗАПИТАННЯ». Повернувся до стійки.


— Я з радістю куплю марку.


— В цьому немає необхідності, з вас два центи за конверт, і ми в розрахунку.


Він дав їй пятицентовик, отриманий в магазині, отримав три центи здачі і попрямував до дверей. Звичайною двері.


— Щасти вам, — крикнула вслід почтмейстерша.


Каллагэн обернувся, щоб сказати спасибі. Побачив, що двері в печері, як і раніше відкрита. Кого не побачив, так це Едді. Едді з печери зник.


6


Каллагэн обернувся до дверей між світами, як тільки покинув пошту. Зазвичай так не виходило, зазвичай двері пішла б йому за спину, але вона, схоже, знала, коли він хоче пройти крізь неї. І в цьому випадку залишилася на місці, коли він повертався до неї обличчям.


Як тільки він ступив у печеру, в вуха вдарила мелодія дзвіночків, що блокує здатність мислити. З темних глибин закричала мати: «Бачиш, Донні, ти пішов і дозволив цьому милому хлопчикові покінчити з собою! Він навічно залишиться у чистилищі, і це твоя вина!»


Каллагэн її не слухав. Він метнувся до виходу з печери, затиснувши під пахвою номер «Прес-герольд», куплений в магазині Іст-Стоунэма. Встиг помітити, чому кришка скриньки не зачинилися, залишивши його в Іст-Стоунэме, штат Мен, в 1977 році. З-під кришки стирчала товста книга. Прочитав Каллагэн і назва: «Чотири коротких роману про Шерлока Холмса». А потім вискочив у сонячне світло.


Спочатку побачив тільки валун на стежці, що веде до печери, і з жахом подумав, що мати сказала правду. Потім подивився наліво. Едді стояв у десяти футах, в кінці вузької стежки, обрывающейся прірвою. Поділ його витягнуті з джинсів сорочки тріпало про рукоятку великого револьвера Роланда. Зазвичай різке, де щось схоже на лисячу мордочку обличчя тепер виглядало одутлим, геть позбавленим яких-небудь емоцій. Поглядом він нагадував боксера, відправленого в нокаут. Вітер відкинув волосся за вуха. Він хитнувся вперед... потім рот трохи затвердів, погляд став більш осмисленим. Він вхопився за виступ скелі і подався назад.


«Він бореться, — подумав Каллагэн. — Я впевнений, бореться з усіх сил, але програє».


Крик точно відправив би Едді в прірву; про це Каллагэна попереджала інтуїція стрілка, найбільш загострена в момент кризи. І замість того, щоб кричати, він рвонув по стежці і вхопився рукою за поділ сорочки в той самий момент, коли Едді знову хитнуло вперед, тільки на цей раз він прибрав руку зі скельного виступу і прикрив нею очі, немов кажучи: «Прощавай, жорстокий світ!»


Якби порвалася сорочка, Едді Дін, безсумнівно, вибув б з великої гри ка, але, можливо, матерія, з якої шили сорочки в Кальє Брін Стерджис (у всякому разі, ту, що носив Едді), служила ка. Так чи інакше, сорочка не порвалася, коли Каллагэн потягнув поділ на себе, з усієї своєї незвичайної, знайденої під час багаторічних мандрів силою. Не просто потягнув — смикнув, а потім стиснув в обіймах молодої людини, вже після того, як його голова стукнулася про скельний виступ, за який той зовсім недавно тримався рукою. Вії Едді здригнулися, він подивився на Каллагэна, як на вчиненого незнайомця. Потім щось пробурмотів, на кшталт: «Онритягутеть».


Каллагэн, тримаючи Едді за плечі, міцно трусонув його.


— Що? Я тебе не розумію! — Він і не хотів розуміти, але йому потрібно було встановити контакт, необхідний, щоб вивести Едді зі стану, в яке його загнав цей моторошний куля, що лежав у ящику. — Я... тебе... не розумію!


На цей раз відповідь пролунав чіткіше.


— Він каже, я можу долетіти до Вежі. Ти повинен мене відпустити. Я хочу летіти до Вежі!


— Ти не можеш літати, Едді. — Впевненості в тому, що до Едді дійшов сенс сказаного ним, не було, тому він нахилився до Едді, пильно дивлячись йому в очі. — Він намагався тебе вбити.


— Ні, — почав Едді, а потім його погляд став осмисленим. Його очі, що знаходяться в якомусь дюймі від очей Каллагэна, широко розкрилися. — Так.


Каллагэн випростався, не прибираючи рук з плечей Едді.


— Ти оклигав?


— Так, мабуть. Я тримався, отець. Клянуся, тримався. Тобто колокольца діставали мене, але в принципі все було добре. Я навіть взяв книжку й почав читати. — Він озирнувся. — Господи, сподіваюся, я не кинув її у прірву. Тауер зніме з мене скальп.


— Ні, не кинув. Ти сунув її в ящик, і тільки це нас і врятувало. Інакше двері зачинилися б, а ти перетворився в полуничний джем на дні прірви, пролетівши якихось сімсот футів.


Едді подивився вниз і зблід як крейда. Каллагэн потім картав себе за свою прямоту, тому що миттю пізніше Едді проблевался на його нові чоботи.


7


— Він підкрався до мене, батько, — пояснив Едді, коли остаточно прийшов до тями. — Заворожив мене, а потім стрибнув.


— Так.


— Ти встиг що-небудь зробити на тій стороні?


— Якщо вони отримають мій лист і підуть моїх порад, багато. Ти виявився прав. Дипно принаймні залишив заяву на отримання кореспонденції «до запитання». Щодо Тауера не знаю. — Каллагэн сердито похитав головою.


— Думаю, потім з'ясується, що Дипно піддався умовлянням Тауера. Кел Тауер досі не може повірити, в яку історію він вляпався, а після того, що сталося зі мною, майже сталося, такий спосіб мислення мені навіть подобається. — Едді побачив, що у Каллагэна щось затиснуте під пахвою. — Це що?


— Газета, — відповів Каллагэн, простягнув її Едді. — Хочеш почитати про Голд Мейер?


8


В той вечір Роланд уважно вислухав розповіді Едді і Каллагэна про їхні пригоди в Печері двері і в іншій реальності. Стрілка меншою мірою цікавило, що сталося з Едді і в значно більшої — схожість Кал'ї Брін Стерджис і Іст-Стоунэма. Він навіть попросив Каллагэна зімітувати догану продавця або власника магазину і почтмейстерши. У Каллагэна, який прожив в Мені багато років, вийшло відмінно.


— Зрозуміло. Ага. — Роланд замислився, поклавши ногу на огорожу ганку будинку священика.


— Як по-твоєму, поки їм нічого не загрожує? — спитав Едді.


— Сподіваюся на це, — відповів Роланд. — Якщо ти хочеш хвилюватися про чийогось життя, хвилюйся про Дипно. Якщо Балазар не відмовився від надії роздобути пустир, Тауер йому потрібен живим. А ось з Дипно впораються без всякої жалості.


— Ми можемо залишити їх без нашого захисту, поки не розберемося з Вовками?


— Іншого вибору у нас немає.


— Ми можемо послати все до біса, відправитися в цю Східну Галошу і захистити його — з жаром вигукнув Едді. — Що ти на це скажеш? Послухай, Роланд, я точно знаю, чому Тауер умовив свого друга «засвітитися» на пошті: у кого-то була книга, яку він хотів дістати. Він уже вів переговори, вони увійшли у вирішальну стадію, коли з'явився я і переконав його зробити ноги. Але Тауер... він же схиблений на книгах. І не міг допустити, щоб від нього попливла та, на яку він поклав око. Якщо Балазар це знає, а швидше за все так воно і є, йому не потрібен поштовий індекс, щоб знайти Тауера, вистачить і списку людей, з ким він вів справи. Я дуже сподіваюся, що такий список, якщо він і існував, згорів під час пожежі.


Роланд кивнув.


— Я розумію, але піти ми не можемо. Ми обіцяли.


Едді насупився, зітхнув, похитав головою.


— Напевно, нема чого гнати хвилю. Тут все закінчиться через три з половиною дні до закінчення терміну, відпущеного Тауеру, — сімнадцять. Одне на інше не накладеться. — Він прикусив губу. — Можливо, не накладеться.


— Можливо — це максимум, на що ми можемо розраховувати? — запитав Каллагэн.


— Так, — кивнув Едді. — У всякому разі поки що.


9


Наступним вранці перелякана Сюзанна Дін сиділа в туалеті біля підніжжя пагорба, зігнувшись удвоє, чекаючи, коли ж припиняться сутички. Вони траплялися у неї вже трохи більше тижня, але в цей день видалися особливо сильними. Вона приклала руки до низу живота. Дуже вже затверділому.


«О Боже, а якщо пологи почнуться прямо зараз? Що, якщо почнуться?»


Вона намагалася переконати себе, що пологи не можуть початися, поки не відійшли води. Але що вона знала про пологи? Дуже мало. Навіть Розалита Мунос, повитуха з великим досвідом, нічим не могла їй допомогти, тому що приймала людських дітей, маючи справу з матерями, які і виглядали вагітними. Сюзанна ж за час, проведений в Кальє, швидше стиснулася, ніж пролунала. І якщо Роланд прав щодо її дитину...


«Це не дитина. Це малої і він належить не мені. Належить Міа, ким би вона не була. Міа, не знає батька».


Сутички припинилися. Низ живота розслабився, закам'янілість пройшла. Вона провела пальцем по статевої щілини. Відчуття ті ж, що і завжди. Так що ще кілька днів вона протримається. Повинна протриматися. Погодившись з Роландом, що в ка-тете більше не повинно бути секретів, вона вважала, що це треба все ж тримати при собі. Коли почнеться вирішальна сутичка, їх буде семеро проти сорока чи п'ятдесяти. Може, й сімдесяти, якщо Вовки наваляться на них разом. Їм доведеться битися на межі сил, від кожного потрібна максимальна концентрація. Тобто ніщо не повинно відволікати. І вона повинна бути там, у складі ка-тету.


Сюзанна натягнула джинси, застебнула гудзики, вийшла в сонячне світло, розгублено потираючи ліву скроню. Побачила новий засув на буді-туалеті, як і просив Роланд, заусміхалася. Потім глянула на свою тінь, і посмішка сповзла з її обличчя. В туалет, судячи по довжині її Чорної дами, вона входила в дев'ять ранку. Тепер Чорна дама говорила про те, що до полудня залишилося зовсім нічого.


«Це неможливо. Я пробула там лише кілька хвилин. Які потрібні, щоб відлити».


«А може, це правда. Може, все інше час там провела Міа».


— Ні, — вирвалося у Сюзанни. — Такого не може бути.


Але в душі вона відчувала, що може. Міа ще не взяла над нею вгору, але сил у неї додавалося. І вона збирала їх, щоб при першій можливості захопити контроль над тілом.


«Будь ласка, — заблагала Сюзанна, спершись рукою об стінку туалету, — Боже, дай мені ще три дні. Дай мені ці три дні, щоб ми виконали обов'язок перед дітьми цього міста, а потім роби, що забажаєш. Нехай все буде, як Ти хочеш. Ну, будь ласка...»


— Лише три дні, — пробурмотіла вона. — І якщо вони вкладуть нас тут, яка різниця, що буде потім. Ще три дні, Господи. Почуй мене, я прошу.


10


На наступний день Едді і Тіан Джеффордс вирушили на пошуки Енді і знайшли його на перетині Східної та Річковий доріг. Енді стояв і співав у всю міць своїх...


— Ні, — Едді хитнув головою, коли він і Тіан прямували до робота, — не можна сказати легенів, легенів у нього немає.


— Не зрозумів? — повернувся до нього Тіан.


— Не бери в голову, — відповів Едді. — Не важливо. — Але по асоціації «легкі — частина організму» у нього виникло питання: — Тіан, в Кальє є лікар?


Тіан в деякому подиві подивився на нього, похитав головою.


— У нас — ні, Едді. Лікарі — вони для багатих, багаті можуть піти до них, адже у них є гроші, а ось ми, якщо хворіємо, звертаємося до Сестер.


— Сестрам Орисы?


— Ага. Якщо ліки хороше, так зазвичай і буває, ми видужуємо. Якщо поганий, нам стає гірше. Зрештою земля всіх зцілює, ти розумієш?


— Так, — кивнув Едді, думаючи про те, з якими труднощами їм вдавалося вбудувати в такий порядок речей дітей-рунтов. Ті, хто повертався рунтами, зрештою вмирали, але довгі роки вони просто... не було.


— В людині є тільки три коробки, — продовжив Тіан. З кожним кроком вони наближалися до співаючого роботу. На сході, між Кальей Брін Стерджис і Тандерклепом, вітер піднімав пил до синього неба, хоча на цьому березі повітря практично стояв.


— Коробки?


— Ага, правильно кажеш, — кивнув Тіан і торкнувся чола, грудей і заду. — Головний, грудна і жопная. — Він розсміявся.


— Ти так вважаєш? — посміхнувся Едді.


— Ну... тут, коли ми одні, так, — відповів Тіан, — хоча, гадаю, жодна порядна леді не потерпить, щоб ці коробки обговорювали за її столом. — Він знову торкнувся голови, грудей і заду. — Розумова коробка, серцева і сральная.


Тіан зупинився. Енді не міг їх бачити, але повністю ігнорував — співав, схоже, оперну арію на незнайомому Едді мовою. То підкидав руки, то схрещував, і ці рухи, схоже, ув'язувалися в єдине ціле з співом.


— Слухай мене, — знову заговорив Тіан. — Людина складний по-розумному, ти розумієш. Нагорі — його думки, то є найкраща частина чоловіки.


— Чи жінки, — усміхнувся Едді.


Тіан кивнув, дуже серйозно.


— Ага, або жінки, але, кажучи чоловік, ми маємо на увазі і жінку, бо вона народжена з дихання чоловіки.


— Ти в цьому впевнений? — Едді думав про активісток феміністського руху, з якими стикався незадовго до того, як перенісся з Нью-Йорка в Серединний світ. Він сумнівався, що ця версія сподобається їм більше, ніж біблійна, згідно з якою Єва створена з ребра Адама.


— Будемо вважати, що так, але першого чоловіка народила леді Ориса, так, у всякому разі, скажуть тобі люди похилого віку. Вони кажуть: «Кан-ах, кан-тах, аннах, Ориса», що означає: «Всі дихання йде від жінки».


— Так розкажи мені про цих коробках.


— Найкраща і найбільш висока — головний, з усіма ідеями та мріями. Наступна — серцева, з усіма нашими почуттями, любов'ю і сумом, радістю, щастям...


— Емоції.


Тіан подивився на нього з подивом і повагою одночасно.


— Ти так говориш?


— Ну, так кажуть там, звідки я прийшов, так що будемо вважати, що так воно і є.


— Гаразд. — Тіан кивнув головою з таким виглядом, ніби ідея здалася йому цікавою, нехай він і не до кінця її зрозумів. На цей раз він торкнувся промежини, а не заду.


— У цій останній коробці все, що ми звемо нижчої каммалой: трахнути, посрати, зробити людині підлість без жодного на те приводу.


— А якщо ти робиш її з якогось приводу?


— Ну, тоді це не підлість, а відповідна реакція, — усміхнувся Тіан. — У цьому випадку вона йде з серцевою коробки або з головного.


— Дивний у тебе уявлення про людину, — сказав Едді, але подумав, що нічого дивного в принципі-то і немає. Перед його уявним поглядом виникли три акуратно поставлені один на одного коробки: головний — на серцеву, серцева — на коробку з фізіологічними функціями і безпричинної люттю, іноді охоплює людей. Особливо йому сподобалося використання Тианом слова підлість в якості певної норми поведінки. Щось в цьому є чи немає? Тут слід було подумати, та тільки часу на це не було.


Енді все стояв, виблискуючи на сонці, продовжуючи співати. Едді раптом згадалися хлопчаки з його району, які раптом вигукували: «Я — цирульник із Севільї, треба стригтися у мене!» — а потім тікали з божевільним реготом.


— Енді, — гукнув Едді, і робот тут же замовк.


— Хайл, Едді, я добре тебе бачу! Довгих днів і приємних ночей!


— І тобі того ж, — відповів Едді. — Як поживаєш?


— Відмінно, Едді, — вигукнув Енді. — Я завжди співаю перед першим семиноном.


— Семиноном?


— Так ми називаємо пилові бурі, після них настає справжня зима. — Тіан вказав на хмари пилу за Уайе. — Он іде перша. Думаю, добереться до нас в день приходу Вовків або днем пізніше.


— В день приходу, сей, — уточнив Енді. — Семинон приходить — теплі дні йдуть, так у нас кажуть. — Він нахилився до Едді. В блискучій голові заклацало, сині очі спалахували і гасли. — Едді, я склав відмінний гороскоп, дуже довгий і складний, і він показує перемогу над Вовками! Велику перемогу! Ти знищиш своїх ворогів, а потім зустрінеш прекрасну леді!


— Я вже зустрів прекрасну леді. — Едді щосили намагався вигнати з голосу злісні нотки. Він прекрасно розумів, що означало мерехтіння синіх очей: металевий сучий син сміявся над ним. «Що ж, — подумав він, — можливо, через пару днів цей сміх вийде тобі боком, Енді. Я дуже на це сподіваюся».


— Так, зустрів, але багато одружені чоловіки вважають жінок і на боці, як я нещодавно і сказав сэю Тіан Джеффордсу.


— Тільки не ті, хто любить своїх дружин, — пирхнув Тіан. — Я тоді говорив тобі про це і говорю зараз.


— Енді, старина, ми прийшли до тебе в надії, що ти допоможеш нам послугу, — змінив тему Едді. — Увечері, напередодні приходу Вовків, нам дуже знадобиться твоя допомога. Якщо, звичайно, ти зможеш нам її надати.


Тепер заклацало в грудях Енді, а в очах начебто спалахнула тривога.


— Я готовий зробити все, що в моїх силах, сеі. Немає для мене більш приємного заняття, ніж допомагати друзям, але дуже багато чого я робити не можу, при всьому бажанні.


— Через закладену в тебе програми.


— Ага, — самовдоволення пішло з голосу Енді. Тепер він більше нагадував машину. «Та вже, безпрограшна позиція, — подумав Едді. — Обережний ти у нас, Енді. Бачив, як вони приходили і йшли, чи не так? Іноді вони називають тебе мішком з болтами, здебільшого ігнорують, але в будь-якому випадку ти расхаживаешь по їх кістках, співаючи пісні, чи не так? Але на цей раз у тебе нічого не вийде, приятель. Я постараюся, щоб нічого не вийшло».


— Коли тебе побудували Енді? Питаю з цікавості? Коли ти зійшов з конвеєра ЛаМерка?


— Дуже давно, сей. — Сині очі ледь помітно мерехтіли. Енді більше не сміявся.


— Дві тисячі років тому?


— Я думаю, більше. Сей, я знаю пісню про п'яницю, яка може тобі сподобатися, вона така кумедна...


— Може, в інший раз. Послухай, друже, якщо тобі дві тисячі років, як вийшло, що в твоїй програмі закладена інформація про Вовків?


У тілі Енді щось дзенькнуло, ніби розбилося. А заговорив він мертвим, позбавленим емоцій голосом, який Едді вперше почув на краю Серединного лісу, Голосом Боско Боба, коли старий Боб збирався зігнати хмари і залити тебе дощем.


— Який твій пароль, сей Едді?


— Думаю, ми з тобою це вже проходили, чи не так?


— Пароль. У тебе десять секунд. Дев'ять... вісім... сім...


— Пароль — дуже зручна ширма, чи не так?


— Неправильний пароль, сей Едді.


— Прямо-таки П'ята поправка[90].


— Два... один... нуль. Ти можеш зробити другу спробу. Хочеш робити другу спробу, Едді?


Едді сліпуче посміхнувся роботу.


— Семинон дме влітку, друже?


Знову почулися клацання і побрязкування. Голова Енді, схилена в одну сторону, схилилася в іншу.


— Я втратив хід твоїх думок, Едді з Нью-Йорка.


— Вибач. Я всього лише дурна людина, розумієш? Ні, я не хочу робити другої спроби. У всякому разі, зараз. Дозволь краще сказати, яка нам потрібна допомога, щоб ти міг відповісти, чи дозволить програма надати її. Це справедливо?


— Зрозуміло, сей Едді.


— Відмінно. — Едді взяв Енді через тонку металеву руку. Виявив, що поверхня гладка, але неприємна на дотик. Ніби покрита змазкою. Руку, однак, він не випустив, продовжив довірчим тоном: — Я кажу тобі це лише тому, що ти вмієш зберігати секрети.


— О так, сей Едді! Ніхто не зберігає секрети краще Енді! — Робот знову відчув під ногами твердий грунт, і голос повернулося самовдоволення.


— Ну... — Едді піднявся навшпиньки. — Нахилися до мене.


У корпусі Енді зажужжали сервомотори, в серцевому коробці, якби він був людиною, а не залізякою, набиту досягненнями високих технологій. Він нахилився. А Едді, стоячи навшпиньки, витягнувся в струнку, прямо-таки хлопчик, ділиться своїми секретами з дорослим.


— У батька Каллагэна є зброя з нашого рівня Вежі, — прошепотів він. — Гарне зброю.


Голова Енді повернулася. Очі яскраво блиснули, засвідчуючи про подиві. Едді зберігав кам'яне обличчя, стримуючи сміх.


— Ти говориш правду, Едді?


— Будь певен.


— Батько каже, що знаряддя потужні, — втрутився Тіан. — Якщо вони спрацюють, ми виб'ю з Волков дух. Але ми повинні перевезти їх на північ від міста... а вони важкі. Зможеш ти допомогти нам завантажити їх у віз напередодні приходу Вовків, Енді?


Мовчання. Клацання і звяки.


— Готовий сперечатися, програма йому не дозволить. — Едді сумно зітхнув. — Що ж, якщо ми зберемо міцних хлопців...


— Я можу вам допомогти, — перервав його Енді. — Де зберігаються ці знаряддя, сеі?


— Зараз краще про це не говорити, — відповів Едді. — Приходь в дім батька рано ввечері, напередодні приходу Волков.


— О котрій годині мені прийти?


— Як щодо шести?


— В шість годин. І як багато у вас знарядь? Принаймні скажіть мені, щоб я зміг розрахувати необхідні енергетичні рівні.


«Мій друг, щоб розпізнати брехню, потрібен брехун, чи не так?» — весело подумав Едді, але обличчя його залишилося байдужим.


— З дюжину. Максимум п'ятнадцять. Кожне важить кілька сотень фунтів. Ти знайомий з фунтами, Енді?


— Ага, спасибі тобі. Фунт дорівнює приблизно чотирьохсот п'ятдесяти грамам. Шістнадцяти унціям. Це великі знаряддя, Едді. Вони зможуть стріляти?


— Ми впевнені, що зможуть. Не так, Тіан?


Тіан кивнув.


— Ти нам допоможеш?


— Ага, з задоволенням. Шість годин вечора, біля будинку священика.


— Спасибі тобі. — Едді вже повернувся, щоб піти, але зупинився. — І нікому ні слова, чуєш?


— Звичайно, сей, вважайте, що ви мені нічого не говорили.


— Саме так. Менше за все ми хочемо, щоб Вовкам стало відомо, що нам є чим їх зустріти, крім револьверів.


— Зрозуміло, сей. Які хороші новини. Чудового вам дня, сеі.


— І тобі, Енді, — відповів Едді. — І тобі.


11


Коли вони поверталися до фермі Тіана, розташованої всього в двох милях від того місця, де вони знайшли Енді, Тіан запитав:


— Він повірить?


— Не знаю, — відповів Едді. — Але я його сильно здивував, ти це відчув?


— Так, — кивнув Тіан. — Так, відчув.


— Він прийде, щоб подивитися, чи є у нас зброю, це я гарантую.


Тіан заусміхався.


— Твій дін розумний.


— Це точно, — погодився Едді. — Це точно.


12


Джейк знову лежав без сну, дивлячись у стелю кімнати Бенні. Знову Ыш лежав на ліжку Бенні, згорнувшись клубком, суне ніс під хвіст. Наступним ввечері Джейку належало повернутися в дім батька Каллагэна, до свого ка-тету, і йому не терпілося залишити ранчо. Наступна ніч була останньою перед приходом Вовків, але ця — лише передостанній, і Роланд вирішив, що Джейк повинен провести її в «Рокинг Бі». «Не можна допустити, щоб у них виникли хоча б найменші підозри», — сказав він. Джейк визнавав його правоту, але перебування на ранчо обтяжувала його. Мало того, що належало битися з Вовками, так ще не давали спокою думки, як через два дні буде дивитися на нього Бенні.


«Може, нас всіх уб'ють, — подумав Джейк. — І тоді не доведеться хвилюватися».


І думка ця скоріше радувала, ніж печалила.


— Джейк? Ти спиш?


На мить подумав Джейк прикинутися сплячим, але внутрішній голос зневажливо хмикнув, бачачи таку боягузтво.


— Ні, але повинен змусити себе заснути, Бенні. Сумніваюся, що завтра вночі вдасться поспати.


— Напевно, немає. — В голосі чулося повагу. — Ти боїшся?


— Звичайно, боюся. За кого ти мене приймаєш? За божевільного?


Бенні підвівся на лікті.


— І скільки ти збираєшся вбити?


Джейк обдумав питання. Від цього питання у нього засмоктало під ложечкою, але він все одно обміркував його.


— Не знаю. Якщо Волков буде сімдесят, мені доведеться укласти десять.


Раптово йому згадалися уроки англійської мови у міс Ейвері. Жовті плафони під стелею з лежачими в них дохлими мухами. Лукас Хансон, завжди намагався підніжкою збити його з ніг, коли він йшов по проходу. Розбір речень на дошці: чітке місце визначення в структурі пропозиції. Петра Джессерлинг, завжди носила вільні светри і яка закохалась у нього (так, принаймні, стверджував Майк Янко). Бубонить голос місіс Ейвері. Потім перерва на ланч. Знову урок, і запекла боротьба з норовящими опуститися століттями. Невже цей хлопчик, цей зразковий учень школи Пайпера збирається відправитися на північ від фермерського містечка Калья Брін Стерджис, щоб битися з крадущими дітей монстрами? Може статися, що тридцять шість годин цей хлопчик буде лежати мертвим, з нутрощами, розмазаними по бруду вибухом невідомого йому снітч? Та ні, таке просто неможливо, правда? Домоправительниця, місіс Шоу, зрізала скоринки з сандвічів хлопчика і іноді називала його Бамой. Батько вчив, як треба розраховувати пятнадцатипроцентные чайові. Такі хлопчики, звичайно ж, не повинні помирати зі зброєю в руках. Адже не повинні?


— Готовий сперечатися, ти вкладеш двадцять! — не вгамовувався Бенні. — Як же мені хочеться бути поряд з тобою! Битися пліч-о-пліч! Пух! Пух! Пух! Потім ми що револьвери і...


Джейк сіл, з цікавістю подивився на Бенні.


— Ти бився? Якщо б міг?


Бенні задумався. Його обличчя змінилося, стало старше, мудріше. Він похитав головою.


— Ні. Я б злякався. А хіба ти не боїшся? Скажи правду.


— Боюся до смерті, — відповів Джейк.


— Померти?


— І це теж. Але ще більше підвести інших.


— Ти не підведеш.


«Тобі легко говорити», — подумав Джейк.


— Раз вже мені доведеться піти з дітьми, — продовжив Бенні, — я радий, що з нами буде і мій батько. Він бере з собою арбалет. Ти бачив, як він стріляє?


— Ні.


— Відмінно стріляє. Якщо хто-небудь з Волков прорветься повз вас, вона його покладе. Прицілиться в те місце, де у нього зябра, і хана!


«А якщо б Бенні знав, що зябра — це брехня? — задався питанням Джейк. — Неправдива інформація, яку його батько повинен передати господарям Вовків? Якщо б знав...»


Едді заговорив в її свідомості, Едді, навчений вуличним досвідом бруклинец: «Так, а якби риби їздили на велосипедах, то кожна клята річка ставала б «Тур де Франс».


— Бенні, мені дійсно потрібно поспати.


Слайтман-молодший ліг. Ліг і Джейк, знову втупившись у стелю. Тепер він злився з-за того, що Ыш влаштувався на ліжку Бенні і взагалі здружився з ним. Тепер він злився на все і вся. І години, що залишилися до ранку, коли йому треба було зібрати речі, сісти на коня і відправитися в місто, погрожували тривати до безкінечності.


— Джейк?


— Що, Бенні, ну що?


— Вибач, я просто хотів сказати, що дуже радий твоєму приїзду. Ми добре провели час, чи не так?


— Так, — відповів Джейк і подумав: «Ніхто не повірить, що він старший за мене. Його послухати... ну, не знаю... йому п'ять років, не більше». Звичайно, це було несправедливо, але Джейк побоювався, що розплачеться, якщо не буде несправедливим. Він ненавидів Роланда за те, що той засудив його до цієї останньої ночі в «Рокинг Бі». — Так, просто відмінно.


— Мені буде тебе бракувати. Але я готовий сперечатися, що вам поставлять пам'ятник в Павільйоні.


— Мені теж бракуватиме тебе.


— Ти щасливий, йдеш по Променю, буваєш в різних місцях. Я, напевно, до кінця своїх днів залишуся в цьому засранном містечку.


«Ні, не залишишся. Тобі і твоєму батькові чекають далекі мандри, якщо вам дозволять піти звідси. Думаю, ти до кінця своїх днів будеш мріяти цим маленьким засранным містечком, який був тобі будинком. І причина в мені. Я побачив... і розповів. А що залишалося?»


— Джейк?


Більше він виносити цього не міг. Бенні просто зводив його з розуму.


— Спи, Бенні. І не заважай спати мені.


— Добре.


Бенні повернувся обличчям до стіни. Незабаром його дихання сповільнилося. Потім він почав тихенько сопіти. Джейк пролежав без сну до півночі, потім нарешті заснув. І побачив сон. Роланд стояв на колінах в пилу Східної дороги, обличчям до мчить на нього з боку річки ордам Волков. Він намагався перезарядити револьвер, але обидві руки не бажали його слухатися. Патрони лежали поруч. Він усе ще намагався перезарядити великий револьвер, коли копита коней Волков розтоптали його.


13


На світанку дня, що передує приходу Вовків, Едді й Сюзанна стояли біля вікна спальні для гостей в будинку батька Каллагэна і дивилися на галявину, що йде вниз по схилу до котеджу Троянди.


— Що він у ній знайшов, — сказав Сюзанна. — Я рада за нього.


Едді кивнув.


— Як ти себе почуваєш?


Вона посміхнулася.


— Відмінно, — і не кривила душею. — А ти, солоденький?


— Мені буде бракувати справжньою ліжка і даху над головою, я буду мріяти про те, щоб знову потрапити в таку, а в іншому все чудово.


— Якщо щось трапиться, тобі більше не доведеться хвилюватися про ліжка.


— Це правда, — кивнув Едді, — але я вважаю, що все пройде як по писаному. А ти?


Перш ніж вона встигла відповісти, сильний порив вітру похитав будинок, засвистів під звісами даху. «Семинон каже: «З добрим вранці», — подумав Едді.


— Не подобається мені цей вітер, — похитала головою Сюзанна. — Це фактор невизначеності.


Едді вже відкрив рот.


— Якщо скажеш що-небудь щодо ка, я двіну тобі по носі.


Едді закрив рот, провів рукою вздовж губ, немов закриваючи їх на «блискавку». Сюзанна все одно легенько, наче пір'їнкою, торкнулася кісточками пальців його носа.


— У нас відмінний шанс перемогти. Занадто довго все було по-їхньому, і вони запливли жиром. Як Блейн.


— Так. Як Блейн.


Вона опустила руку йому на стегно, повернула обличчям до себе.


— Але всяке може статися, а тому я хочу тобі дещо сказати, поки ми вдвох. Хочу сказати, що дуже тебе люблю, Едді. — Вона говорила просто, без драматичного надриву.


— Я знаю, що любиш, тільки ніяк не можу зрозуміти чому.


— Тому що завдяки тобі я стала єдиним цілим. В молодості я, з одного боку, думала, що любов — це велика таємниця, а з іншого — мені здавалося, що її придумали голлівудські продюсери, щоб продавати більше квитків під час Депресії.


Едді розсміявся.


— А тепер я думаю, що ми обидва народилися з дірою в серцях і ходили по землі в пошуках того, хто зможе заповнити цю дірку. Ти... Едді, ти заповнив дірку в моєму серці. — Вона взяла його за руку і повела до ліжка. — А тепер я хочу, щоб ти заповнив мене по-іншому.


— Сюзі, а можна?


— Не знаю, та мені без різниці.


Любов'ю вони займалися повільно, ніжно, додавши швидкості тільки в самому кінці. Вона скрикнула, уткнувшись йому в плече, а Едді, на межі оргазму, встиг подумати: «Я можу втратити її, якщо не буду обережний. Не знаю, звідки мені це відомо... але відомо. Вона просто зникне».


— Я теж люблю тебе, — прошепотів він, коли потім вони лежали пліч-о-пліч.


— Так. — Вона взяла його за руку. — Я знаю. І рада.


— Це так приємно — доставляти комусь радість. Раніше я не знав.


— Нічого страшного. — Сюзанна поцілувала його в куточок рота. — Ти швидко навчився.


14


У маленькій вітальні Троянди стояло крісло-качалка. Стрілець сидів у ньому голим і тримав у руці глиняне блюдце. Курив і дивився на сонце, що сходить. І у нього не було впевненості, що знову зможе помилуватися світанком з цього крісла.


Роза вийшла з спальні, теж гола, стала біля дверей, дивлячись на Роланда.


— Як суглоби, скажи мені, прошу тебе?


Роланд кивнув.


— Твоє масло — просто чудо.


— Шкода, що довго не діє.


— Не діє, — погодився Роланд. — Але є інший світ, світ моїх друзів, і, можливо, там знайдеться засіб, що подіє. У мене передчуття, що скоро ми вирушимо туди.


— Знову битися?


— Думаю, так.


— Цим шляхом ти в будь-якому випадку повертатися не будеш, так?


Роланд подивився на неї.


— Ні.


— Ти втомився, Роланд?


— До смерті.


— Тоді підемо в ліжко, трохи відпочинеш, а?


Він загасив недопалок у глиняному блюдце, встав. Посміхнувся. Зразу помолодшав.


— Я кажу спасибі тобі.


— Ти — хороша людина, Роланд із Гилеада.


Він обдумав її слова, потім похитав головою.


— Все життя у мене були самі швидкі руки, а от з тим, щоб бути хорошим, я як-то гальмував.


Вона простягнула до нього руку.


— Іди до мене, Роланд. Кам-каммала.


І він пішов.


15


Незабаром після полудня Роланд, Едді, Джейк і батько Каллагэн виїхали на Східну дорогу, яка на цій ділянці тягнулася з півдня на північ, уздовж звивистої Девар-Тете Уайе. Лопати вони заховали в згорнутих спальних мішках, притороченных до сідел. Сюзанну, в силу її вагітності, на цю операцію не взяли. Вона приєдналася до Сестер Орисы, які встановлювали біля Павільйону великий намет і готували частування. Незважаючи на те що до вечора було ще далеко, в Калью Брін Стерджис почали з'їжджатися люди, зовсім як на свято. Тільки в цей день їм не обіцяли ні феєрверків, ні скачок. Енді і Бен Слайтман не попалися їм на очі, і це радувало.


— Тіан? — спитав Роланд Едді, порушивши важке мовчання.


— Зустрінеться зі мною у будинку Каллагэна. У п'ять годин.


— Добре. — Роланд кивнув. — Якщо ми не закінчимо до чотирьох, ти повернешся до міста один.


— Якщо хочеш, я поїду з тобою, — запропонував Каллагэн. Китайці вірили: якщо ти рятуєш людині життя, то з цього моменту береш на себе відповідальність за нього. Каллагэн якось не замислювався над цим висловом, але після того як відтягнув Едді від краю прірви в Печери двері, став схилятися до думки, що це не просто слова.


— Краще тобі залишитися з нами, — відповів Роланд. — Едді і сам впорається. А тут у мене є для тебе робота. Крім копання.


— Так? І яка? — запитав Каллагэн.


Роланд вказав на пилові вихори, що піднімалися й опадали попереду.


— Віджени молитвою цей чортів вітер. І чим швидше, тим краще. Щоб завтра вранці його точно не було.


— Тебе хвилює збереження укриттів? — спитав Джейк.


— З укриттями нічого не трапиться. А я хвилююся через Сестер Орисы. Кидати тарілку — справа тонка навіть при повному штилі. А якщо в день приходу Волков буде дути сильний вітер, зросте ймовірність того, що тарілки зіб'ються з курсу. — Він простяг руку до затянутому пилом горизонту. — Сильно зросте.


Каллагэн посміхався.


— Я з радістю помолюся, але поглянь на схід, перш ніж починати хвилюватися. Прошу тебе, чекай.


Вони повернулися. Качани кукурудзи вже зібрали, залишилися тільки стебла, схожі на скелети. За кукурудзяними полями починалися рисові, що йдуть до річки. Річкою Пограниччі й закінчувалося. А на іншому березі кружляли і іноді стикалися пилові смерчі, що досягають висоти сорока футів. У порівнянні з ними ті, що «танцювали» на їх березі, здавалися карликами.


— Семинон часто добирається до Уайе, а потім повертає назад, — продовжив Каллагэн. — Старі люди кажуть, що лорд Семинон просить леді Орису пропустити його, коли він добирається до води, але вона здебільшого відмовляє йому в цьому з ревнощів. Бачте...


— Семинон одружився на її сестрі, — вставив Джейк. — Леді Рису хотіла сама вийти за нього заміж, утворити союз вітру і рису, і вона все ще злиться на Семинона.


— Звідки тобі це відомо? — поцікавився Каллагэн.


— Від Бенні, — відповів Джейк і замовк. Спогади про довгих розмовах на сіннику або на березі річки та обмін легендами навівали смуток і завдавали болю.


Каллагэн кивнув.


— Ти правий. Я думаю, це якийсь природний феномен. Там — холодне повітря, над річкою — теплий, але, як би те ні було, за всіма ознаками, семинон піде, як прийшов.


Вітер кинув пил в його обличчя, як би доводячи зворотне, і Каллагэн розсміявся.


— До світанку вітер стихне, я майже можу це гарантувати. Але...


— Майже що недостатньо, батько.


— Ось що я тобі скажу, Роланд, раз майже — недостатньо, я з радістю помолюся.


— Ми говоримо спасибі тобі. — Стрілець повернувся до Едді і націлив два пальці лівої руки на своє обличчя.


— Очі, так?


— Очі, — кивнув Едді. — І пароль. Якщо не дев'ятнадцять, то дев'яносто дев'ять.


— Ти не знаєш напевно.


— Знаю.


— І все-таки... будь обережний.


— Буду.


Через кілька хвилин вони під'їхали до того місця, де кам'янистий путівець йшов в бік сухих русел річок, до закинутих шахт «Глорія», «Червона птах-1 і 2». Городяни думали, що вози залишать тут, і мали рацію. Ще вони думали, що діти та їх супроводжуючі пішки доберуться путівцем до однієї з покинутих шахт, і в цьому помилялися.


Скоро троє з них рили укриття в західному кюветі, а четвертий стояв на сторожі. Але по дорозі ніхто не їхав: фермери, які жили далі, давно вже були в місті, так що робота йшла жваво. У чотири Едді залишив решту закінчувати розпочате, а сам поскакав на зустріч з Тианом Джеффордсом з одним з револьверів Роланда на стегні.


16


Тіан приніс арбалет, і коли Едді звелів йому залишити зброю на ганку будинку Каллагэна, здивовано подивився на нього.


— Він не здивується, побачивши мене з револьвером на боці, але у нього можуть виникнути питання, якщо він побачить в твоїх руках арбалет, — пояснив він. Битва з Вовками починалася, і тепер, коли дійшло до справи, хвилювання зникло геть. Серце билося повільно і рівно. Зір став різкіше: він бачив тінь, що падає кожної травичкою. — Я чув, він сильний. І дуже швидкий, коли потрібно. Я впораюся з ним сам.


— А чому ти узяв мене?


«Тому що навіть розумний робот не відчує підступу, якщо я прийду з таким неделухом, як ти». Однак настільки правдивої відповіді явно бракувало б дипломатичності.


— На всяк випадок, — відповів Едді. — Пішли.


І вниз по схилу вони попрямували до будки-туалету. За останні тижні Едді користувався ним багато разів і завжди із задоволенням (приємно, чи знаєте, подтираться м'якою, висушеною травою, не боячись обпектися ніжну шкіру чим-небудь отруйним), але вперше придивився до будки зовні. Спрацювали її з товстих колод і дощок, схоже, на совість, але Едді не сумнівався, що Енді зможе рознести будку, якщо захоче. Якщо вони дадуть йому шанс.


Роза вийшла з свого котеджу, подивилася на них, приклавши козирком руку до очей, прикриваючи їх від сонця.


— Як справи, Едді?


— Поки добре, Рози, але тобі краще піти в будинок. Тут буде заварушка.


— Правда? У мене є тарілки...


— Не думаю, що вони допоможуть, — відповів Едді. — Втім, можеш залишитися, якщо є бажання.


Вона мовчки кивнула і зникла в будинку. Чоловіки сіли по боках відчинених дверей в туалет. Тіан спробував звернути самокрутку. Перша випала з його тремтячих пальців, він спробував знову.


— Я в цьому не сильний, — сказав він, і Едді зрозумів, що мова йде не про вміння згортати самокрутки.


— Все нормально.


Тіан з надією подивився на нього.


— Ти так говориш?


— Кажу, і нехай так і буде.


Рівно о шостій годині («У мерзотника, повинно бути, годинники, які показують час з точністю до мільйонної частки секунди», — подумав Едді) Енді вийшов з-за будинку батька Каллагэна, відкидаючи на траву довгу тонку тінь. Побачив їх. Сині очі блиснули. Він вітально підняв руку. Світло призахідного сонця відбився від рук, склалося враження, ніби вона залита кров'ю. Едді теж підняв руку і став, посміхаючись. Задався питанням: чи всі думаючі машини, які раніше працювали в цьому забутому Богом світі, обернулися проти своїх колишніх господарів, і якщо так, чому?


— Стій тихо, говорити буду я, — процідив він куточком рота.


— Так, добре.


— Едді! — вигукнув Енді. — Тіан Джеффордс! Як приємно бачити вас обох! Та знаряддя, які знищать Вовків! Здорово! Де вони?


— Заховані в сортирі, — відповів Едді. — Ми підженемо віз, як тільки ти їх дістанеш, але вони важкі... й місця там мало, не розвернутися.


Він відступив убік. Енді наблизився. Його очі спалахували й гасли, але на цей раз робот безумовно не сміявся. А спалахували вони так сильно, що людям доводилося жмуритися.


— Я впевнений, що зможу їх дістати. Я так радий, що можу допомогти. Дуже часто мені доводилося жалкувати, що моя програма не дозволяє...


Робот уже стояв біля дверей в будку-туалет, трохи зігнувши ноги, щоб циліндрична голова не зачепила об одвірок. Едді дістав із кобури револьвер Роланда. Як завжди, долоня лягла щільно на гладку рукоятку сандалового дерева.


— Вибач, Едді з Нью-Йорка, але ніяких знарядь я не бачу.


— Не бачиш, — погодився Едді. — Я теж не бачу. А ось кого я бачу, - це паршивого зрадника, який співає дітям пісні, а потім посилає їх...


Енді розвернувся з неймовірною швидкістю. Едді здалося, що сервомотори вже дуже голосно заревіли. Їх розділяло три фути.


— Ти цього заслужив, сталевий мерзотник. — З цими словами Едді вистрілив двічі. Гуркіт розірвав вечірню тишу. Очі Енді вибухнули і згасли. Тіан скрикнув.


— НІ! — закричав Енді так голосно, що в порівнянні з цим криком револьверний постріл видався бавовною долонь. — НІ, МОЇ ОЧІ, Я НЕ МОЖУ БАЧИТИ, О НІ, ВИДИМІСТЬ НУЛЬ, МОЇ ОЧІ, МОЇ ОЧІ...


Тонкі сталеві руки злетіли до розбитих глазницам, в яких тепер блищали сині іскри. Ноги Енді випростались, циліндрична голова пробила верхню поперечину дверної коробки, дошки фронтону і тріски полетіли на всі боки.


— НІ, НІ, НІ, Я НЕ МОЖУ БАЧИТИ, ВИДИМІСТЬ НУЛЬ, ЩО ВИ ЗІ МНОЮ ЗРОБИЛИ? ЗАСІДКА, НАПАД, Я СЛІПИЙ, КОД СІМ, КОД СІМ, КОД СІМ!


— Допоможи мені штовхнути його, Тіан! — гукнув Едді, кинувши револьвер у кобуру. Але Тіан стояв стовпом, витріщаючись на робота, голова якого «вписалася» у фронтон будки-туалету, а чекати Едді не міг. Тому зробив крок вперед і вперся руками в табличку з ім'ям Енді, його призначенням і серійним номером. Робот виявився напрочуд важким (спочатку Едді здалося, що він намагається зрушити з місця бетонний блок), але його осліпили, захопили зненацька, він втратив орієнтацію. Подався назад, слова замовкли, замість них оглушливо завила сирена. Едді подумав, що від цього виття у нього розколеться голова, але він схопився рукою за двері і зачинив її. Зверху зяяла дірка, але двері зачинилися і Едді зміг засунути засув, широкий і товстий.


Роза вибігла з свого котеджу з тарілками в обох руках. Її очі стали завбільшки з блюдця.


— Що сталося? В ім'я Бога і Людини-Ісуса, що сталося?


Перш ніж Едді встиг відповісти, найсильніший удар потряс будку-туалет. Вона навіть зрушилася вправо, відкривши край вигрібної ями.


— Це Енді, — скористався з короткої паузи Едді. — Я думаю, щось у нього не склалося з гороскопом, ось він і...


— ВИ МЕРЗОТНИКИ! — Таким голосом Енді ще не говорив. Не було в ньому ні самовдоволення, ні прихованої насмішки, ні неправдивої покірності. — ВИ МЕРЗОТНИКИ! ОБМАНЩИКИ! Я ВАС УБ'Ю! Я СЛІПИЙ, О, Я СЛІПИЙ, КОД СІМ! КОД СІМ! — Слова знову змінилися сиреною. Роза кинула тарілки, затулила вуха руками.


Новий удар потряс будку, на цей раз вилетіли дві дошки, у щілини показалася рука Енді. Промені призахідного сонця пофарбували її в червоний колір, чотири пальці судорожно стискалися і розтискалися. Здалеку до Едді долинув собачий гавкіт.


— Він вирветься назовні, Едді! — Тіан схопив Едді за плече. — Він вирветься назовні!


Едді струсив його руку і ступив до дверей. Пролунав ще один потужний удар. Нові дошки вилетіли з стіни туалету. Впали на траву. Але Едді не міг перекричати виття сирени, надто він був гучним. Залишалося тільки чекати і, перш ніж Енді знову врізав по стіні, сирена замовкла.


— МЕРЗОТНИКИ! — закричав Енді. — Я ВАС УБ'Ю! ДИРЕКТИВА ДВАДЦЯТЬ, КОД СІМ! Я ОСЛІП, ВИДИМІСТЬ НУЛЬ, БОЯГУЗЛИВІ...


— Енді, робот-посланець! — прокричав Едді. Ще раніше він написав олівцем Каллагэна серійний номер робота на одному з дорогоцінних клаптиків паперу священика і тепер зачитав його. — DNF-44821-V-63! ПАРОЛЬ!


Удари і несамовиті крики припинилися, як тільки Едді закінчив викрикувати серійний номер, але і в тиші в його вухах ще стояло виття сирени. Дзенькнув метал, почулися клацання реле. Потім: «Це робот DNF-44821-V-63. Будь ласка, назвіть пароль. — Пауза, потім безпристрасний голос продовжив: — Ти підлий негідник: Едді Дін з Нью-Йорка. У тебе десять секунд. Дев'ять...


— Дев'ятнадцять, — гукнув Едді крізь двері.


— Пароль невірний. — І в голосі, нехай він належав роботу, виразно чулося зловтіха. — Вісім... сім...


— Дев'яносто дев'ять.


— Пароль невірний. — Тепер зловтіха змінилося торжеством. І Едді вже прокляв свою самовпевненість, виявлену на Східній дорозі. Помітив погляди, повні жаху, якими обмінялися Троянда і Тіан. Помітив, що собаки продовжували гавкати.


— П'ять... чотири...


Не дев'ятнадцять. Не дев'яносто дев'ять. Що ще? Як же вимкнути цю бляшанку?


— ...три...


І тут перед його уявним поглядом блиснула яскраво, як очі Едді зовсім недавно, до того, як револьвер Роланда навіки їх погасив, напис на паркані у пустиря, завдана розпорошеною з балончика рожевою фарбою і покрывшаяся пилом: «Про Сюзанна-Міо, роздвоєна дівчинка моя. Пришвартовала свій БРИГ аж у ДІКСІ-ПИГ, в році...»


— ...два...


Не перший і не другий — разом. Ось чому цей чортовий робот не запропонував перейти до другої спроби. Він, звичайно, помилився з паролем, але лише частково.


[91]— Дев'ятнадцять дев'яносто дев'ять! — прокричав Едді крізь двері.


За дверима запанувала повна тиша. Едді чекав, що знову завоет сирена, що Енді відновить спроби вирватися з будки-туалету. Тоді б він велів Тіан і Троянді бігти зі всіх ніг, спробував би їх прикрити...


Голос, знову пролунав з-за дверей, рівна, безпристрасний, належав машині. Самовдоволення або люті в нього не чулося. Енді, якого знали багато поколінь жителів Кал'ї, зник назавжди.


— Спасибі. Я — Енді, робот-посланець з багатьма іншими функціями. Серійний номер DNF-44821-V-63. Чим я можу вам допомогти?


— Отключайся.


Знову в туалеті надовго замовкли.


— Ти зрозумів, що я тобі кажу?


Тихий, сповнений жахом голос: «будь Ласка, не змушуй мене. Ти — погана людина. О, ти — поганий чоловік».


— Отключайся негайно.


Знову мовчання. Роза стояла, притиснувши руку до грудей. Кілька чоловіків з'явилися з-за будинку батька Каллагэна, з луками й арбалетами. Роза махнула їм рукою, як би кажучи, що робити їм тут нічого.


— DNF-44821-V-63, виконуй наказ!


— Так, Едді з Нью-Йорка, я відключаюся. — Неймовірна жалість до себе прокралася в цей новий, тихий голос Енді. Від цього голосу по шкірі Едді побігли мурашки. — Енді осліп і відключається. Тобі відомо, що мої головні паливні елементи розряджені на дев'яносто вісім відсотків, і я, можливо, вже ніколи не зможу зарядити їх знову?


Едді згадав гігантів-рунтов, що стоять у дворі будинку Джеффордсов, Тіа і Залмана, подумав про інших рунтах, горі і біді цього міста, подумав про близнюках Тавери, таких розумних, кмітливих. І таких гарних.


— Нічого не поробиш, це необхідно. Досить балачок, отключайся.


Всередині наполовину розвалена будки-туалету знову запанувала тиша. Тіан і Троянда навшпиньки підійшли до Едді, і втрьох вони дивилися на замкнені двері. Роза схопила Едді за передпліччя. Він тут же скинув її руку. Щоб вона не заважала йому, якщо раптом доведеться вихоплювати револьвер. Хоча він і не знав, куди тепер стріляти, після того, як Енді втратив око.


Нарешті з будки почувся голос Енді, бездушний, але посилений динаміками. При перших же звуках Тіан і Троянда позадкували, Едді залишився на місці. Йому вже доводилося чути і такий голос, і такі слова, на галявині величезного ведмедя. Ні, слова, звичайно, трохи відрізнялися, але зміст залишався незмінним.


— DNF-44821-V-63 ВІДКЛЮЧАЄТЬСЯ! СУБЪЯДЕРНЫЕ КЛІТИНКИ І БЛОКИ ПАМ'ЯТІ В РЕЖИМІ ВІДКЛЮЧЕННЯ! ВІДКЛЮЧЕННЯ ЗАВЕРШЕНО НА ТРИНАДЦЯТЬ ВІДСОТКІВ! Я — ЕНДІ, РОБОТ-ПОСЛАНЕЦЬ З БАГАТЬМА ІНШИМИ ФУНКЦІЯМИ! БУДЬ ЛАСКА, ПОВІДОМТЕ ПРО МОЄ МІСЦЕЗНАХОДЖЕННЯ В ПРОМИСЛОВУ КОМПАНІЮ ЛАМЕРКА АБО В ПІВНІЧНИЙ ЦЕНТР ПОЗИТРОНИКИ, ЛТД! ЗАТЕЛЕФОНУЙТЕ 1-900-54! ВИНАГОРОДА ГАРАНТОВАНА! ПОВТОРЮЮ, ВИНАГОРОДА ГАРАНТОВАНА! ВСІ СУБЪЯДЕРНЫЕ КЛІТИНКИ І БЛОКИ ПАМ'ЯТІ В РЕЖИМІ ВІДКЛЮЧЕННЯ! ВІДКЛЮЧЕННЯ ЗАВЕРШЕНО НА ДЕВ'ЯТНАДЦЯТЬ ВІДСОТКІВ! Я — ЕНДІ...


— Ти був Енді, — м'яко зауважив Едді. Повернувся до Тіан і Троянді, посміхнувся, побачивши їх перелякані обличчя. — Все скінчено. Він ще якийсь час побубнит, а потім замовкне. Можете використовувати його... ну, не знаю... замість лякала.


— Я думаю, ми розберемо підлогу і прямо там його і поховаємо. — Роза вказала на будку-туалет.


Посмішка Едді стала ширше. Йому сподобалася ця ідея: поховати Енді в гівні. Дуже сподобалася.


17


Коли сутінки перейшли в ніч, Роланд сидів на краю естради і спостерігав, як жителі Кал'ї віддають належне частування Сестер Орисы. Кожен з них знав, що це, можливо, остання спільна трапеза, що до завтрашнього вечора їх маленьке містечко може перетворитися в палаючі руїни, але на обличчях грали посмішки. Не тільки тому, думав Роланд, що вони хотіли підбадьорити дітей. Вони відчували величезне полегшення, тому що нарешті-то чинили правильно. Відчували полегшення, навіть знаючи, що заплатити, можливо, доведеться високу ціну. Ось посмішки не сходили з їхніх осіб. У більшості своїй ці люди збиралися провести ніч на галявині, поруч з дітьми і внуками, для яких поставили величезний намет, — і залишитися тут і після їх від'їзду, дивлячись на північно-схід, чекаючи результату битви. Вони вважали, що будуть постріли (цих звуків багато хто ніколи не чули), а потім хмара пилу, що визначає місце розташування Вовків, опаде і рушить у зворотному напрямку, до річки, або почне швидко наближатися до міста. В останньому випадку городяни розбіглися хто куди і чекали, поки Вовки закінчать трощити місто. А потім перетворилися б у біженців у власному будинку. Стануть вони відбудовувати місто заново при такому розкладі? Роланд у цьому сумнівався. Якщо немає дітей, а от в тому, що Вовки на цей раз заберуть всіх, у Роланда не було ні найменших сумнівів, чого будувати? Так що незабаром Калья Брін Стерджис перетвориться на місто-привид.


— Прошу вибачення, сей.


Роланд повернувся на голос. Поруч стояв Уейн Оуверхолсер з капелюхом в руках. Більше схожий на волоцюгу, що шукає роботу, ніж на самого багатого фермера Кал'ї. У великих очах читалася туга.


— Нема чого тобі просити пробачення, якщо я ношу подаровану тобою капелюха, — добродушно відповів Роланд.


— Так, але... — Оуверхолсер замовк, схоже, не знаючи, як продовжити, а потім вирішив відразу перейти до справи: — Рубен Каверра — один з тих, кого ти вибрав супроводжують дітей, чи не так?


— Так.


— Цим вранці у нього розірвався живіт. — Оуверхолсер доторкнувся до свого в тому місці, де знаходився апендикс. — Він стогне від болю і горить у лихоманці. Швидше за все помре від зараження крові. Деякі одужують, ага, але небагато.


— Це сумно. — Роланд вже думав про те, ким замінити Каверру. Цей небагатослівний кремезний чоловік справив на нього відмінне враження. Він мало що знав про страх, а вже поняття «боягузтво» було для нього просто невідомо.


— Візьми мене замість нього, а?


Роланд пильно дивився на Оуверхолсера.


— Будь ласка, стрілок, я не можу стояти осторонь. Думав, що можу... повинен... але не можу. Мені від цього сумно. — І так, Роланд бачив, нудно, краще і не скажеш.


— Твоя дружина знає, Вейн?


— Ага.


— І говорить «так»?


— Каже.


Роланд кивнув.


— Будь тут за півгодини до зорі.


Безмірна, ні з чим не порівнянна подяку освітила обличчя Оуверхолсера, перетворила його в молодої людини.


— Спасибі, Роланд! Я кажу спасибі тобі! Велике спасибі!


— Я радий, що ти з нами. А тепер послухай мене.


— Слухаю тебе уважно.


— Все може піти не так, як я говорив на зборах.


— Через Енді?


— У тому числі.


— А кого ще? Ти не хочеш сказати, що є й інший зрадник? Ти так не говориш?


— Я хочу сказати тільки одне: якщо ти йдеш з нами, то повинен робити все, як я скажу. Ти мене зрозумів?


— Так, Роланд. Дуже добре.


Оуверхолсер знову подякував його за отриманий шанс померти на північ від міста і поспішно ретирувався, як і раніше тримаючи капелюха в руках. Може, боявся, що Роланд передумає.


Підійшов Едді.


— Оуверхолсер вирішив скласти нам компанію?


— Схоже на те. Енді не доставив тобі особливих турбот?


— Швидше ні, ніж так, — відповів Едді, не відчуваючи особливого бажання зізнатися в тому, що він, Тіан і Розалита, можливо, трохи не перетворилися в головешки. Здалеку раніше доносився посилений динаміками бездушний голос. Але голосити роботу залишалося недовго. Відключення, згідно з голосу, завершилося вже на сімдесят дев'ять процентів.


— Я думаю, ти добре попрацював.


Компліменти Роланда завжди перетворювали Едді в короля на горі, але він намагався не подавати виду.


— Сподіваюся, що завтра у нас вийде не гірше.


— Сюзанна?


— Начебто нормально.


— Нічого такого? — Роланд потер чоло над лівою бровою.


— Я, в усякому разі, не бачив.


— А як щодо уривчасто мови?


— Теж не помітив. Поки ви копали, вона кидала тарілки. — Він глянув на Джейка, який сидів на гойдалці з Ышем на колінах. — От за кого я хвилююся. Я радий, що він виїхав з ранчо. Там йому було нелегко.


— Іншому хлопчикові буде куди важче. — Роланд підвівся. — Я повертаюся в будинок Каллагэна. Трохи посплю.


— Ти зможеш спати?


— Так, звичайно, — відповів Роланд. — З допомогою котячого масла Троянди я сплю як убитий. Тобі, Сюзанні і Джейку треба б спробувати.


— Добре.


Роланд кивнув.


— Завтра вранці я тебе розбуджу. Приїдемо сюди разом.


— А потім будемо битися.


— Так. — Роланд дивився на Едді. Сині очі поблискували у вогні смолоскипів. — Будемо битися. Поки не помремо ми чи не помруть вони.


Розділ 7


Вовки


1


Дивіться зараз, і дивіться уважно:


Ось дорога, широка, підтримувана в хорошому стані, як і будь-яка другорядна дорога Америки, тільки без асфальту. Покриття, щільно наїжджену землю, в Кальє називали огганом. Ліворуч і праворуч акуратні кювети. Через рівні відстані під огганом прокладені дерев'яні труби, що з'єднують кювети. У слабкому, неземному крізь світлі дюжина фургонів, з парусиновым верхи, в таких зазвичай їздять Менні, котиться по дорозі. Парусина яскраво-біла, щоб відбивати сонячні промені і зберігати у фургоні відносну прохолоду навіть в спекотні літні дні. А зараз фургони нагадують дивні, низько летять хмари. Кожен запряжений чотирма або шістьма мулами або кіньми. На козлах — по дві людини, з тих, кому належить битися з Вовками, або з супроводжуючих дітей. Першим фургоном править Оуверхолсер, поруч з ним сидить Маргарет Эйзенхарт. На другому — Бен Слайтман, компанію яким становить Роланд. На п'ятому — Тіан і Залия Джеффордс. На шостому — Едді й Сюзанна Дін. Складене інвалідне крісло Сюзанни лежить за козлами. Баки і Аннабель Хав'єр «рулять» десятим фургоном. На козлах останнього — батько Доналд Каллагэн і Розалита Мунос.


Під парусиновыми тентами фургонів дев'яносто дев'ять дітей. Сорок дев'ять пар близнюків плюс, само собою, Бенні Слайтман. Він їде в останньому фургоні (чомусь не захотів їхати з батьком). Діти майже не розмовляють. Найменші сплять, їх доведеться розбудити, коли фургони доберуться до мети. Попереду, менше ніж за милю, — те саме місце, де ліворуч від дороги відходить кам'янистий путівець, що веде до сухих руслах річок і занедбаних шахт. Праворуч пологий схил збігає до самої води. Всі візника дивляться на схід, у бік вічної темряви, де знаходиться Тандерклеп. Вони шукають очима, що наближається, запорошене хмара. Його немає. Поки що. Навіть семинон вірш, так що немає і пилових смерчів. Бог, схоже, почув молитви Каллагэна, у всякому разі, щодо вітру.


2


Бен Слайтман, що сидів на козлах поряд з Роландом, заговорив так тихо, що стрілець ледь розчув його.


— І що ти зі мною зробиш?


Якби при виїзді з Кал'ї Брін Стерджис Роланда попросили оцінити шанси Слайтмана на виживання, він би сказав: п'ять із ста. Не більше. Все залежало від двох критичних питань та правильності відповідей на них. Причому перше питання треба задати самому Слайтману. Відверто кажучи, Роланд не очікував, що Слайтман його задасть, однак питання прозвучало з вуст старшого ковбоя. Роланд повернув голову і подивився на нього.


Слайтман сильно зблід, але зняв окуляри і не відвів очей. Стрілець вирішив, що це не говорило про особливої сміливості. Просто Слайтман-старший досить добре розібрався в психології стрілка і знав, що повинен дивитися йому в очі, щоб отримати хоч маленьку надію на виживання.


— Так, я знаю. — У голосі дрож відсутня, поки відсутня. — Що знаю? Що вам усе відомо.


— Думаю, з того моменту, як ми розібралися з твоїм партнером. — У слові партнер чувся сарказм (сарказм був єдиною формою гумору, властивої Роланду), і Слайтмана пересмикнуло. Але він кивнув, як і раніше дивлячись Роланду в очі.


— Мені довелося визнати, що ви знаєте про мене, раз дізналися про Енді. Хоча він ніколи б не заклав мене. Такого в його програмі не було. — На більше його не вистачило витримки, він опустив очі, прикусив губу. — Але зрозумів я завдяки Джейку.


Роланд не зміг приховати відбилася на обличчі здивування.


— Він змінився. Він не хотів, намагався триматися як раніше, але змінився. По відношенню до мого хлопчика, не до мене. В останній тиждень, може, півтори. Бенні... скажімо так, був у подиві. Щось відчував, але не знав, в чому справа. Я знав. Начебто твоєму хлопцеві більше не хотілося спілкуватися з моїм. Я запитав себе, в чому причина. Відповідь довго шукати не довелося. Він лежав на поверхні.


Роланд відставав від фургона Оуверхолсера. Хлестнул віжками коней. Вони додали кроці. У фургоні частина дітей спали, мирно похропуючи, інші тихо розмовляли між собою. Він попросив Джейка зібрати коробку дитячих речей і бачив, як хлопчик виконує завдання. Джейк взагалі не ухилявся від роботи. В цей день він надів капелюх з широкими полями, щоб прикрити очі від сонця, на боці висів пістолет батька. Їхав він на козлах одинадцятого фургона, разом з Естрадою. Роланд вважав, що у Слайтмана теж хороший хлопчик, та тільки батько у нього виявився нікудишнім.


— Джейк був у «Догане» в одну з ночей, коли ти і Енді приходили туди, щоб повідомити новини нашим сусідам, — сказав Роланд. Слайтман, що сидів поруч з ним, скривився, як від удару в живіт.


— Ось воно що. Так, я відчув... або подумав, що відчуваю... — Довга пауза. — Чорт.


Роланд подивився на схід. Небо трохи прояснилося, але як і раніше не було ніякої пилу. Воно й на краще. Після того як з'явиться пил, Волков довго чекати не доведеться. Їх сірі коні дуже швидкі. Як би між іншим, буденно, Роланд задав друге питання. Якщо б Слайтман дав на нього негативну відповідь, то не дожив би до приходу Вовків, яку б швидкість не розвинули їх сірі коні.


— Якщо б ти його знайшов, Слайтман... якщо б знайшов мого хлопчика... ти б його вбив?


Слайтман знову надів окуляри, виграючи час. Роланд не міг сказати, чи усвідомлює він важливість питання чи ні. Спокійно чекав, що вибере батько приятеля Джейка, життя або смерть. На довгі роздуми часу у нього не було, вони наближалися до місця, де фургонів мав зупинитися, а дітям — зійти на землю.


Слайтман нарешті підняв голову, змусив себе зустрітися з Роландом поглядом. Відкрив рот, хотів щось сказати, та не зміг. Роланд зрозумів чому: Слайтман міг відповісти на питання стрілка чи подивитися йому в очі, але не одночасно.


І лише коли, опустивши очі, Слайтман зміг вимовити: «Так, думаю, нам би довелося його вбити, — пауза, кивок головою; а коли він трохи повернув голову, а по щоці скотилася сльоза: — Так, що нам залишалося? — і, коли зустрівся поглядом з Роландом, зрозумів, що доля його вирішена. — Зроби все швидко, і нехай мій хлопчик цього не побачить. Прошу тебе, будь ласка!»


Роланд знову стьобнув віжками по спинах коней.


— Я не той, хто обірве твоє жалюгідне життя.


У Слайтмана перехопило подих. Коли він говорив — так, він вбив би дванадцятирічного хлопчика, щоб зберегти в таємниці свою зраду, на його обличчі читалося гідність. Тепер йому подарували надію, і перекошене обличчя його уродовало. Він шумно видихнув.


— Ти знущаєшся наді мною. Дражниш. Ти все одно збираєшся вбити мене. Чому ні?


— Боягуз судить про всіх по собі, — відповів Роланд. — Я не вб'ю тебе без крайньої на те необхідності, Слайтман, тому що я люблю свого хлопчика. Ти це повинен розуміти, чи не так? Щодо любові до свого хлопчику?


— Так. — Слайтман нахилив голову, почав терти начорно засмаглу шию. Шию, якої, як він очікував, більше не доведеться відчувати гарячі сонячні промені.


— Але ти повинен зрозуміти і ще дещо. Заради власного блага і заради Бенні. Якщо Вовки переможуть, ти помреш. В цьому жодних сумнівів немає. Я тобі це гарантую.


Слайтман знову дивився на нього, очі за скельцями окулярів перетворилися на щілинки.


— Слухай мене уважно, Слайтман, і постарайся зрозуміти те, що тобі зараз скажу. Нас не буде там, де розраховують знайти нас Вовки, не буде і дітей. Програємо ми або переможемо, на цей раз вони зазнають втрат. Програємо ми або переможемо, вони дізнаються, що керувалися неправдивою інформацією. І хто з мешканців Кал'ї Брін Стерджис міг повідомити їм неправдиву інформацію? Тільки двоє. Енді і Бен Слайтман. Енді відключився, він — поза межами їх досяжності. — Стрілець обдарував Слайтмана посмішкою, холодної, як Північний полюс. — На відміну від тебе. І того, хто тобі так дорогий, що заради нього ти пішов на зраду.


Слайтман завмер, обдумуючи почуте. Безсумнівно, такі думки раніше в голову йому не приходили, але тепер він ясно бачив, що логіка на стороні Роланда.


— Вони швидше за все вирішать, що ти свідомо перебіг на бік противника, — продовжив Роланд, — і вб'ють тебе, навіть якщо ти спробуєш довести, що за тобою провини немає. І твого сина теж вб'ють. З помсти.


Червоні плями, які виступили на щоках Слайтмана, поки стрілець говорив, троянди сорому, як називав їх Роланд, зблідли, коли він уявив собі, як Вовки вбивають його сина. А може, відвозять Бенні на схід, щоб перетворити в рунта.


— Я шкодую, — пробурмотів Слайтман. — Жалкую про те, що зробив.


— Кому потрібні твої жалі, — знизав плечима Роланд. — Ка діє, а світ рухається.


Слайтман промовчав.


— Я маю намір визначити тебе в супроводжують дітей, як і говорив, — продовжив Роланд. — Якщо все пройде, як я задумав, брати участь у бою з Вовками тобі не доведеться. Якщо щось піде не так, як я задумав, пам'ятай, що супроводжують командує Сарі Адамс. Потім я з нею поговорю, і ти повинен сподіватися, що вона скаже про тебе тільки хороше. Так що точно виконуй всі її вказівки. — Слайтман знову промовчав, тому що в голосі Роланда додалося різкості. — Скажи мені, що ти мене зрозумів, боги тебе забирай. Я хочу почути: «Так, Роланд, я зрозумів».


— Так, Роланд, я зрозумів тебе дуже добре. — Пауза. — Якщо ми переможемо, городяни дізнаються, як ти думаєш? Дізнаються про мене?


— Від Енді не дізнаються, — відповів Роланд. — Він своє отболтал. Від мене теж, якщо ти зробиш все, що обіцяв. Буде мовчати і мій ка-тет. З поваги не до тебе, а до Джейка Чемберзу. І якщо Вовки потраплять в розставлену мною пастку, з чого городянам підозрювати, що Енді — не єдиний зрадник. — Він холодно дивився на Слайтмана. — Вони — наївні люди. Довірливі. Ти знаєш. Тому що цим користувався.


Рум'янець знову спалахнув на щоках Слайтмана. Він втупився собі під ноги. Роланд підняв голову, побачив, що до потрібного місця залишилося менше чверті милі. Задоволено кивнув. На східному горизонті хмара пилу ще не з'явилося, але він відчував, що чекати залишилося недовго. Момент зустрічі з Вовками наближався. Десь там, на іншому березі річки, вони сходили з поїзда і сідали на коней, щоб помчати як вітер. Вітер з пекла.


— Я зробив це заради мого сина, — прошепотів Слайтман. — Енді прийшов до мене і сказав, що вони обов'язково його візьмуть. Десь там, Роланд... — Він вказав на схід, у бік Тандерклепа. — Де-то там знаходяться нещасні істоти, яких називають Руйнівники. Вони — заручники. Енді каже, що вони — телепати і психокинетики, і, хоча я не знаю цих слів, мені відомо, що щось пов'язане з головою. Руйнівники — люди, вони їдять, і їжа підтримує життя в їх тілах, але їм потрібна й інша їжа, особлива, щоб підживлювати їх надприродні здібності.


— Їжа для мозку, — Роланд кивнув. Згадав, що мати називала рибу їжею для мозку. І тут же, без усякого зв'язку, подумав про нічні мандри Сюзанни. Тільки не Сюзанна приходила в опівнічний банкетний зал — Міа. Дочка, не знає батька.


— Так, саме так, — погодився Слайтман. — У будь-якому разі цим щось володіють тільки близнюки, це щось пов'язує їх уми. І вони, не Вовки, а ті, хто посилав Вовків, забирали у дітей це щось. Після чого діти перетворювалися на ідіотів. Рунтов. Це їжа, Роланд, ти розумієш? Ось чому вони забирають дітей! Щоб годувати своїх клятих Руйнівників! Не їхні шлунки або тіла, а мізки! І я навіть не знаю, що вони там руйнують!


— Два Промені, які все ще тримають Вежу, — відповів Роланд.


Слайтмана як громом вразило. На обличчі відбився страх.


— Темну Вежу? — прошепотів він. — Ти правду кажеш?


— Так, — кивнув Роланд. — Хто такий Фінлі? Фінлі О Тього.


— Я не знаю. Голос, який приймає мої повідомлення, ось і все. Тахін, я думаю... ти знаєш, хто це?


— А ти?


Слайтман похитав головою.


— Тоді більше не будемо про це. Можливо, з часом я зустріну його, і тоді він відповість мені за всіх цих дітей.


Слайтман мовчав, і Роланд відчував його сумніви. Що ж, він мав право сумніватися. Розмова підходила до кінця, і натяг невидимою стрічки, стягивающей груди стрілка, початок слабшати. Вперше він повернувся обличчям до Слайтману.


— Енді завжди знаходив такого, як ти, Слайтман. Я не сумніваюся, що для цього його і залишили, як не сумніваюся і в тому, що смерть твоєї дочки, сестри Бенні, не була випадковою. Їм завжди був потрібен один залишився в живих близнюк і один слабовільний батько.


— Ти не можеш...


— Мовчати. Ти вже сказав все, що міг.


Слайтман замовк, сидячи поруч з Роландом.


— Я знаю, що таке зрада. Мені самому доводилося зраджувати, навіть одного разу Джейка. Але це нічого не змінює. Ти такий, як є, скажу це прямо. Ти — пожирач падали. Рости, перетворилася в стерв'ятника.


Рум'янець заливав щоки Слайтмана.


— Я зробив це заради мого хлопчика, — вперто повторив він.


Роланд плюнув в свою складену човником долоню, потім підняв руку і провів долонею по щоці Слайтмана. Щока палала від прилившей крові. Потім стрілок взявся за окуляри, поправив їх на переніссі.


— Ти не одмиєшся. З-за них. Очками вони позначили тебе, Слайтман. Окуляри — твоє тавро. Ти кажеш, що зробив це заради свого хлопчика, щоб спати по ночах. Я кажу собі, що зрадив Джейка, щоб не втратити шанс врятувати Башту... і завдяки цьому можу спати по ночах. Різниця між нами, єдина різниця полягає в тому, що я ніколи не брав очок. — Він витер руку об штани. — Ти продався, Слайтман. І ти забув обличчя свого батька.


— Залиш мені життя, — прошепотів Слайтман. Він стер зі щоки слину стрілка. По обличчю потекли сльози. — Заради мого хлопчика.


Роланд кивнув.


— І Все робиться заради твого хлопчика. Ти потягнув його за собою, як дохлого курчати. Гаразд, досить про це. Якщо все пройде, як я задумав, ти зможеш і далі жити з ним в Кальє і старіти, шановний сусідами. Ти будеш одним з тих, хто воював з Вовками, коли стрілки прийшли в місто по Стежці Променя. Коли ти не зможеш ходити самостійно, він буде ходити з тобою і підтримувати тебе. Я це бачу, і мені не подобається те, що я бачу. Тому що людина, яка продає душу за окуляри, може продати її знову, набагато дешевше, і рано чи пізно твій хлопчик все про тебе дізнається. І найкраще, що ти можеш зробити для свого хлопчика, — загинути сьогодні смертю героя. — Перш ніж Слайтман встиг відповісти, Роланд підняв руку і закричав: — Гей, Оуверхолсер! Ми на місці! Оуверхолсер! Зупиняй фургон. Приїхали!


— Роланд... — почав Слайтман.


— Ні. — Роланд натягнув віжки. — Розмову закінчено. Тільки пам'ятай, що я тобі сказав, сей: якщо у тебе з'явиться шанс померти сьогодні героєм, зроби синові послугу, використовуй його.


3


Спочатку все йшло згідно з планом, і вони називали це ка. Коли почалися накладки і з'явилися перші жертви, вони теж називали це ка. Ка, про що міг би сказати їм стрілок, дуже часто — останнє пояснення, за що може зачепитися людина.


4


Роланд розтлумачив дітям, чого від них хоче, ще на галявині біля шатра, під палаючими смолоскипами. Тепер, коли розвиднілось, хай сонце ще не піднялося на крилах, вони вишикувалися на дорозі, як він і просив, від найстарших до наймолодших, кожна пара близнюків трималася за руки. Фургони поставили з лівого боку дороги, так, що колеса, звернені до кювету, ледь в нього не сповзали. Єдиним проміжком у рядку фургонів був з'їзд на кам'янистий путівець, що йде до пересохшим руслах річок і занедбаних шахт. Уздовж шеренги дітей ланцюжком розосередилися доглядачі, їх кількість збільшилася до дванадцяти за рахунок Тіана, батька Каллагэна, Слайтмана і Уейна Оуверхолсера. З іншого боку дороги, у кювету по праву руку, стояли Едді, Сюзанна, Троянда, Маргарет Эйзенхарт і дружина Тіана, Залия. У кожної жінки висіла на боці плетена сумка, наповнена тарілками. Коробки з додатковими орисами спустили в кювет за їх спинами. Вони взяли з собою двісті тарілок.


Едді подивився на інший берег річки. Ніякої пилу. Сюзанна нервово посміхнулася йому, він — їй. Він знав, це найважчий момент, момент, коли присутній страх. Потім червоний туман затягне свідомість і від страху не залишиться і сліду. А поки він повністю віддавав собі звіт, що вони безпорадні і вразливі, як черепахи без панцира.


Джейк пройшовся вздовж шеренги дітей, збираючи всякі дрібниці: шпильки для волосся, пустушку, свистунець, старий черевик з відірваною підошвою, дірявий носок. Два-три десятки речей. З коробкою повернувся до Роланду.


— Бенні Слайтман! — гаркнув стрілок. — Френк Тавери! Франсіна Тавери! До мене!


— Гей, а це ще навіщо? — Батько Бенні негайно стривожився. — Чому ти залишаєш мого сина на лінії ог...


— Щоб він виконав свій обов'язок, як виконаєш його ти, — відповів Роланд. — Більше ні слова!


Троє дітей, яких він покликав, підбігли до нього, встали поруч з Джейком. Особи близнюків Тавери розчервонілися, очі виблискували, вони раніше трималися за руки.


— Слухайте уважно, щоб мені не довелося повторювати ні єдиного слова, — почав Роланд. Бенні і близнюки Тавери заклопотано нахилилися вперед. Джейк тримався більш впевнено, йому просто не терпілося зірватися з місця. Свою роль він знав, знав і те, що потім буде. Повинно відбутися, якщо план Роланда реалізується.


Роланд звертався до дітей, але говорив досить голосно, щоб його почули і дорослі-супроводжуючі:


— Ви підете по путівцю і кожні кілька кроків будете щось кидати на землю, немов ви поспішали і щось падало у вас з кишень і з рук. І я хочу, щоб ви четверо поспішали. Бігти не треба, але йти доведеться швидко. Дійшовши до того місця, де путівець розділяється, це в півмилі звідси, не далі. Ви мене зрозуміли? Далі — ні кроку.


Всі четверо енергійно кивнули. Роланд перевів погляд на дорослих.


— Ці четверо підуть першими. Через дві хвилини за ними рушать інші, спочатку старші, потім молодші. Шлях їм належить недалекий, останні пари, можливо, залишаться на дорозі. — Роланд підняв голос до командного: — Діти! Коли ви почуєте ось цей звук, повертайтеся! Швидко повертайтеся до мене! — Роланд засунув у рот два пальці лівої руки і засвистів так пронизливо, що деякі діти затиснули вуха.


— Сей, якщо ти хочеш заховати дітей в одній з печер, навіщо їм повертатися? — запитала Аннабель Хав'єр.


— Тому що вони не підуть до печер, — відповів Роланд. — Вони підуть туди. — Він вказав на схід. — Леді Ориса подбає про дітей. Вони сховаються в рисі, біля самої води. — Вони подивилися в указаному ним напрямку і саме тоді побачили пил.


Вовки рушили до Кальє Брін Стерджис.


5


— Наші друзі поспішають до нас, солоденький, — усміхнулася Сюзанна.


Роланд кивнув, повернувся до Джейка.


— Давай, Джейк. Як я і говорив.


Джейк зачерпнув пригорщу зібраної нісенітниці з коробки, передав їх спочатку Френку, потім Франсине, Бенні. Граціозно, мов молодий олень, перестрибнув через лівий кювет і швидко закрокував по кам'янистому путівцем. Бенні тримався поруч з ним, Френк і Франсіна трохи ззаду. Буквально через кілька кроків Франсіна кинула на землю маленьку дитячу шапочку.


— Гаразд, — подав голос Оуверхолсер, — щось я починаю розуміти. Вовки побачать дитячі речі і остаточно переконаються, що діти заховані в одній з печер. Але навіщо посилати на путівець інших, стрілок? Чому відразу не заховати їх у річки?


— Ми повинні виходити з припущення, що Вовки можуть знаходити здобич по запаху, як справжні вовки, — відповів Роланд, знову підвищив голос: — Діти, на путівець! Старші — першими! Кожен тримає за руку іншого і не відпускає. Всі повертаються на мою свистка!


Перші пари зрушили з місця. Через кювет їм допомагали перебиратися Каллагэн, Сарі Адамс, Хавьеры і Бен Слайтман. На обличчях усіх дорослих відбивалася тривога. На обличчі Слайтмана ще й недовіра.


— Вовки згорнутий з дороги, тому що у них є підстави вірити, що діти в печері, — продовжив Роланд, — але вони не дурні, Вейн. Вони будуть шукати свідчення того, що діти йшли цим путівцем, і ми їм ці свідоцтва надамо. Якщо вони вловлюють запахи, а я готовий поставити урожай останнього року, що вловлюють, вони отримають ці запахи, а також побачать розкидані по путівцю стрічки, шпильки, черевики. Після того як запахи основної групи обірвуться, четвірка дітей, яких я послав до розвилки, протягне їх далі. Можливо, запах, залишений Джейком і компанією, заведе Волков подалі від дороги, можливо — ні. Але до того часу це вже не буде мати ніякого значення.


— Але...


Роланд його проігнорував. Повернувся до свого маленького загону бійців. П'ятеро плюс він сам, плюс Джейк. Всього семеро. «Гарне число, — сказав він собі. — Число сили». Подивився на хмару пилу. Воно піднялося вище, ніж пилові смерчі, викликані семиноном, і наближався з лякаючою швидкістю. Однак Роланд вважав, що часу в них вистачить.


— Слухайте уважно. — Він звертався до Залии, Маргарет і Троянді. Члени ка-тету вже знали секрет, який шепнув на вухо Едді дід Тіана на ганку будинку Джеффордсов. — Вовки — не люди і не монстри; вони — роботи.


— Роботи! — вигукнув Оуверхолсер, скоріше здивовано, ніж недовірливо.


— Ага, і мою ка-тету вже доводилося мати з такими справу. — Роланд подумав про галявині, де здихав величезний ведмідь-кіборг. — Вони надягають капюшони, щоб приховати маленькі обертаються штуковини на маківці. Вони, можливо, такої ширини і висоти. — Роланд показав, що ширина сенсорного блоку п'ять дюймів, а висота — два. — Саме таку штуковину і зрубала Моллі Дулін своєю тарілкою. Потрапила в неї випадково. Ми ж будемо стріляти в них навмисно.


— Думаючі шапочки, — вставив Едді. — Їх зв'язок з навколишнім світом. Без них Вовки — купа собачого лайна.


— Поціляйте сюди. — Роланд підняв праву руку на дюйм над темечком.


— Але груди... зябра в грудях... — В голосі Маргарет чулося крайнє здивування.


— Дитячі казки, — відповів Роланд. — Поціляйте в верхню частину капюшона.


— Коли-небудь я сподіваюся дізнатися, чому нам на вуха навішали так багато локшини, — процідив Тіан.


— Сподіваюсь, що такий день настане, — Роланд кивнув. Останні з дітей, найменші, ступили на путівець, тримаючись за руки. Старші, повинно бути, вже пішли на восьму частину милі. Квартет Джейка пройшов вже чверть. Роланд вирішив, що цього достатньо, повернувся до супроводжуючим.


— Зараз вони повернуть назад. Переведете їх через дорогу і хай ідуть за сусіднім проходах між стеблами. — Він махнув рукою на кукурудзяне поле. — Сподіваюся, мені не треба говорити вам, що стебла чіпати не можна, особливо ростуть біля дороги? Щоб Вовки нічого не помітили?


Вони похитали головами.


— У краю рисового поля заведіть їх в одну з дренажних канав. По канаві спустіться до самої річки, а там, де ріс густий і зелений, укладіть дітей у воду. — Він розвів руками, сині очі блищали. — Розподіліть їх по полю. Дорослі повинні зайняти позиції з боку річки. Якщо виникнуть проблеми, з'являться нові Вовки, трапиться щось ще, біди потрібно чекати саме звідти.


І, не даючи їм шансу задати питання, Роланд знову засунув два пальці лівої руки в куточки рота і пронизливо свиснув. Воун Эйзенхарт, Крелла Ансельм і Уейн Оуверхолсер приєдналися до решти супроводжуючим і почали кричати самим маленьким, щоб ті поверталися на дорогу. Едді тим часом знову озирнувся і був вражений, побачивши, наскільки скоротилася відстань між хмарою пилу і річкою. З іншого боку, така швидкість не могла здатися дивною всім, хто знав, що скачуть Вовки не на справжніх конях, а на механічних пристроях, які тільки схожі на коней. «Прямо-таки флотилія поліцейських «шеві», — подумав він.


— Роланд, вони швидко наближаються! Чертовски швидко!


Стрілець озирнувся.


— Ми встигнемо.


— Ти впевнений? — запитала Роза.


— Так.


Найменші вже переходили дорогу, тримаючись за руки, з величезними від страху і хвилювання очима. Їх вели Кантаб-Менні і його дружина, Ара. Вона звеліла їм йти по проходах між кукурудзяними стеблами і не зачіпати їх.


— Чому, сей? — запитав один малюк, не старше чотирьох років. На промежині його комбінезона розпливалася темна пляма. — Качани-то вже зібрані.


— Це така гра, — відповів йому Кантаб. — Вона називається «Не задень стебло». — Він заспівав. Деякі діти приєдналися до нього, але більшість злякано мовчали.


Близнюки перетинали дорогу, чим далі — тим вище і старше, а Роланд знову подивився на схід. Прикинув, що Вовкам знадобиться ще десять хвилин, щоб дістатися до берега Уайе, цих десяти хвилин цілком вистачало, але, боги, які ж вони швидкі! В голову прийшла думка, що Бенні Слайтмана і близнюків Тавери слід залишити нагорі. В плані цього не було, але, коли справа наближається до розв'язки, плани практично завжди починають змінюватися. Їх доводиться міняти.


Остання пара перетнула дорогу, з супроводжуючих на ній залишилися тільки Оуверхолсер, Каллагэн, Слайтман-старший і Сарі Адамс.


— Ідіть, — наказав їм Роланд.


— Я хочу почекати мого хлопчика! — запротестував Слайтман.


— Ідіть!


Слайтман хотів заперечити, але Сарі Адамс торкнулася одного його ліктя, а Оуверхолсер взявся за другий.


— Пішли, — сказав Оуверхолсер. — Він подбає про твоє хлопчика, як про своє.


Слайтман кинув на Роланда погляд, повний сумнівів, переступив через кювет і разом з Оуверхолсером і Сарі рушив слідом за останніми близнюками.


— Сюзанна, покажи їм укриття.


Вони простежили за тим, щоб діти перебиралися через кювет з боку річки досить далеко від того місця, де днем раніше вони вирили укриття. Тепер же Сюзанна куксами відкинула листя, гілки, кукурудзяні стебла, звичайне вміст придорожнього кювету з осені. Відкрилась чорна діра.


— Це окоп. — В голосі чулися чи не извиняющиеся нотки. — Зверху покладені дошки. Легкі, відкинути їх — пара дрібниць. Роланд зробив... ну не знаю, як ви це називаєте, а там, звідки я прийшла, це називається перископом, такий пристрій з дзеркалами всередині, яке дозволяє бачити з окопу, що відбувається на дорозі... щоб ми могли піднятися в потрібний момент. Коли ми це зробимо, дошки розлетяться в різні боки.


— Де Джейк і решта троє? — спитав Едді. — Вони вже повинні повернутися.


— Ще рано, — відповів Роланд. — Заспокойся, Едді.


— Я не можу заспокоїтися. І вже не рано. Ми як мінімум повинні їх бачити. Я піду туди...


— Ми повинні знищити якомога більше Вовків до того, як вони зметикують, що відбувається. А це означає, що основні наші сили повинні бути тут, у них за спиною.


— Роланд, що щось не так.


Стрілець проігнорував його слова.


— Леді-сей, забирайтеся в окоп, будь ласка. Додаткові коробки з тарілками будуть з вашої сторони. Ми лише закидаємо їх листям.


Він дивився на іншу сторону дороги, коли Залия, Троянда і Маргарет полізли в дірку, відкриту Сюзанною. Кам'янистий путівець до закинутих шахт залишався пустельним. Ні Джейка, ні Бенні, ні близнюків Тавери. Роланд почав схилятися до того, щоб визнати правоту Едді: щось пішло не так.


6


Джейк і його супутники швидко і без проблем дісталися до розвилки. Джейк кинув у бік «Глорії» зламану тріскачку, у бік «Червоних птахів» — дівчачий браслет з вовняних ниток. «Вибирайте, — подумав він, — і нехай кожна дорога стане для вас проклятої».


Повернувшись, побачив, що близнюки Тавери вже рушили в зворотний шлях. Бенні чекав його, зблідлий, із палаючими очима. Джейк кивнув йому, змусив себе відповісти посмішкою на посмішку Бенні.


— Пішли.


Тут до них долинув свист Роланда, і близнюки побігли, незважаючи на камені і сухі гілки, в надлишку валяються на путівці. Вони раніше трималися за руки, оббігаючи перешкоди, через які не могли перестрибнути.


— Ей, не біжіть! — вигукнув Джейк. — Він велів не бігти і дивитися під...


В цей самий момент нога Френка Тавери провалилася в нору чи промоїну. Джейк почув, як огидно хруснула кісточка, за перекосившемуся особі Бенні зрозумів, що почув той. Френк застогнав і повалився набік. Франсіна спробувала його втримати, але він занадто багато важив. Він гепнувся об землю, вдарився головою об скельний виступ. З рваної рани відразу потекла кров, засверкавшая в ранковому світлі.


«Біда, — подумав Джейк. — На нашому шляху».


Бенні витріщався на лежачого на землі Френка, його лице позеленіло. Франсіна опустилася на коліна поруч з братом, його нога зігнулася під неймовірним кутом, ступня залишалася в норі. Дівчинка важко, зі схлипами дихала. Потім схлипи як відрізало. Очі Франсины закотилися, і вона впала без пам'яті на брата.


— Пішли. — Джейк повернувся до Бенні, але той стояв стовпом, витріщаючись на близнюків. Джейк вщипнув його за плече. — Заради твого батька!


Ці слова змусили Бенні зрушити з місця.


7


Джейк побачив все холоднокровним, ясним поглядом стрілка. Кров на скельному виступі. Жмут волосся на ньому. Слина на губах Френка Тавери. Округлість грудей його сестри, распростершейся на брата. Наближаються Вовки. Про це сказав йому не свисток Роланда, а телепатія. «Едді, — подумав він. — Едді хоче йти сюди».


Джейк ніколи не використовував телепатію для уявного спілкування, але тут зробив спробу: «Залишайтеся на місці! Якщо ми не встигнемо повернутися, то спробуємо сховатися, щоб вони не помітили нас, проїжджаючи повз. НІ В ЯКОМУ РАЗІ НЕ ПРИХОДЬТЕ СЮДИ! НЕ СТАВТЕ ПІД УДАР НАМІЧЕНИЙ ПЛАН!»


Він поняття не мав, дійшло повідомлення до адресатів, але точно знав, що ні на що інше часу у нього немає. А тим часом Бенні... що? Що таке le mot juste? Місіс Ейвері в школі Пайпера тільки й повторювала le mot juste. Тут він згадав. Говорити швидко і невиразно. Так Бенні і говорив, слова налазили одна на іншу.


— Що ж нам робити, Джейк? Людина-Ісус, вони обидва без свідомості! А тільки що все було добре! Вони бігли, а потім... а якщо зараз прийдуть Вовки? Що, якщо вони прийдуть, коли ми будемо на дорозі? Нам краще залишити їх, як ти думаєш?


— Ми не можемо залишити їх, — відповів Джейк. Нахилився, схопив Франсину за плечі. Ривком посадив її, щоб вона не придавливала брата і він міг дихати. Її голова відкинулася назад, волосся були схожі на чорний шовк. Повіки здригнулися, під ними виднілися тільки білки. Не роздумуючи, Джейк вліпив їй ляпас. З усієї сили.


— О! Про! — Її очі відкрилися, сині, прекрасні, приголомшені.


— Піднімайся! — вигукнув Джейк. — Встань з нього!


Скільки часу пройшло? Як стало тихо після того, як діти повернули на дорозі! Ні щебетання птахів, ні криків рости. Він чекав другого свистка Роланда, але той і не думав свистіти. Дійсно, навіщо? Одного цілком вистачило.


Франсіна скотилася на землю, потім насилу піднялася.


— Допоможи йому... будь ласка, сей, благаю...


— Бенні, ми повинні витягнути його ногу з цієї нори. — Бенні опустився на одне коліно по іншу сторону від розпростертого на путівці підлітка. Його обличчя лишалося блідим, але губи стиснулися в тонку смужку, що, на думку Джейка, обнадіювало. — Візьмися за плече.


Бенні вхопився за праве плече Френка Тавери. Джейк через ліве. Їх погляди зустрілися над тілом лежачого без свідомості хлопчика. Джейк кивнув.


— Давай!


Вони разом потягли. Очі Френка Тавери розкрилися, такі ж сині і прекрасні, як у сестри, з грудей исторгся пронизливий крик. Але нога не звільнилася.


Застрягла міцно.


8


Тепер у хмари пилу з'явилося сіро-зелене основу, і вони вже чули тупіт багатьох кінських копит. Жінки Кал'ї вже залізли в окоп. У кюветі залишилися тільки Роланд, Едді й Сюзанна. Всі троє дивилися на пустельний путівець, що йде до печер.


— Я щось чула, — порушила мовчання Сюзанна. — Думаю, хтось із них поранився.


— Роланд, я піду до них, — обернувся до стрілку Едді.


— Цього хоче Джейк чи ти? — спитав Роланд.


Едді почервонів. Він чув, що сказав Джейк в його свідомості, не слова — думка, і припустив, що те ж саме почув і Роланд.


— Біля річки майже сотня дітей, на ґрунтовій дорозі — тільки четверо. Залізай в окоп, Едді. І ти, Сюзанна.


— А ти? — спитав Едді.


Роланд глибоко вдихнув, видихнув.


— Я допоможу, якщо вийде.


— Ти не збираєшся йти до нього, правда? — В очах Едді читалося наростаюче здивування. — Ти ж не збираєшся...


Роланд подивився на хмару пилу, на сіро-зелене підставу, яким вже через хвилину належало почати розділятися на окремих коней і вершників. Вершників з оскаленными вовчими масками під зеленими капюшонами. Вони не скакали до річки — летіли до неї.


— Ні, — відповів Роланд. — Не можу. Залізай в окоп.


Едді ще мить постояв, поклавши руку на руків'я великого револьвера, губи на побледневшем особі беззвучно ворушилися. Потім відвернувся від Роланда, схопив Сюзанну за руку. Опустився поряд з нею на коліна, слідом за нею прослизнув у дірку. Тепер в кюветі залишився тільки Роланд, з великим револьвером на лівому стегні. Через дорогу він дивився на путівець і не бачив ні Джейка, ні інших.


9


Бенні Слайтман відрізнявся міцним статурою, але не міг самотужки зрушити брилу, яка тримала ногу Френка Тавери. Джейк побачив це після першої спроби. Його розум (холоднокровна частина розуму) спробував порівняти вага хлопчика, який потрапив у капкан, і каменя, який став частиною капкана. Виходило, що камінь важив більше.


— Франсіна.


Вона подивилася на нього мокрими від сліз, полуслепыми від горя очима.


— Ти його любиш?


— Ага, всім серцем!


«Він і є твоє серце, — подумав Джейк. — Це добре».


— Тоді допоможи нам. Коли я скажу, тягни на себе з усієї сили. Не звертай уваги на крики, тягни.


Вона кивнула головою, начебто зрозуміла. Він дуже на це сподівався.


— Якщо ми не зможемо звільнити ногу на цей раз, нам доведеться залишити його тут.


— Я його не залишу! — заверещала Франсіна.


Сперечатися часу не було. Джейк став поруч з Бенні, вхопився за плоску скельну брилу. Під її зазубреним краєм закривавлена гомілку Френка йшла в чорну діру. Хлопчик вже повністю оклигав і важко дихав. У лівому оці стояв жах. Правий залила кров. Над вухом рвана рана кровоточила.


— Ми спробуємо підняти брилу, а ти потягнеш його на себе, — сказав Джейк Франсине. — На рахунок три. Готова?


Коли вона кивнула, волосся впало на лице, немов вуаль. Вона не спробувала прибрати їх, обома руками схопила брата під мишки.


— Франсіна, не роби мені боляче, — простогнав він.


— Заткнися, — кинула вона.


— Один, — почав Джейк. — Тягни з усієї сили, Бенні. Нехай порвуться м'язи, але треба зрушити брилу.


— Можеш на мене розраховувати.


— Два. Три.


Вони потягнули, кричачи від напруги. Брила зрушилася. Франсіна з усієї сили смикнула брата на себе, теж скрикнула.


Але все перекрив крик Френка Тавери, коли його ступня вирвалася з пастки.


10


Роланд почув кілька криків, які перекрив крик болю. Що там сталося і Джейк прийняв якісь заходи. Але їх вистачило для того, щоб виправити ситуацію?


Бризки заблищали в ранковому світлі: Вовки переправлялися через Девар-Тете Уайе. Роланд бачив їх ясно і чітко, їхали вони по п'ять-шість у ряд. Він прикинув, що всього Волков близько шістдесяти. Їм належало сховатися за порослим травою пагорбом, схил якого збігав до річки, з'явитися знову, в милі звідси. Потім вони зникнуть в останній раз, за останнім пагорбом, що відокремлює їх від дороги, що веде до закинутих шахт. Вони сховаються за ним все, якщо і далі поїдуть щільною групою, і це буде останній шанс для Джейка дістатися до кювету, для них усіх — залізти в окоп.


Він дивився на путівець, сподіваючись побачити на ньому дітей, хоча б побачити Джейка, але путівець залишався пустельним.


Вовки вже піднімалися на західний берег, краплі води, що летять на всі боки, виблискували в променях вранішнього сонця, як золото. З-під копит летіли грудки землі і фонтани піску. Наростав тупіт копит.


11


Джейк подлез під одне плече, Бенні — під іншого. І понесли Френка путівцем, мало не бігом, не звертаючи уваги, куди ступають ноги. Франсіна не відставав ні на крок.


Коли минув останній поворот, Джейк ледь не скрикнув від радості, побачивши стоїть в кюветі Роланда, з лівою рукою на руків'я револьвера, в капелюсі, зрушеної на потилицю.


— Це мій брат! — закричала йому Франсіна. — Він впав! Його нога потрапила в нору!


Роланд раптово зник.


Франсіна оглянулася, не злякано, просто нічого не розуміючи.


— Що?..


— Тихо, — обірвав її Джейк, не знаючи, що ще сказати. Або зробити. Якщо стрілець не знав, їм залишалося тільки одне: померти на путівці.


— Моя кісточка... горить, — прохрипів Френк Тавери.


— Заткнися.


Бенні розсміявся. Від шоку, але і від комічності ситуації. Джейк трохи відхилився назад, подивився на нього поверх голови стонущего закривавленого Френка Тавери... і підморгнув. Бенні відповів тим же. Вони знову стали нерозлучними друзями.


12


Сюзанна лежала в темряві окопу, з Едді зліва, уткнувшись носом в опале листя, коли найсильніша сутичка скрутила низ живота. Та ледве вона встигла відчути сутичку, як моторошна, гострий біль пронизав ліву частину мозку, здавалося, паралізувавши і половину обличчя і шию. В той же самий мить перед її думкою виник величезний банкетний зал: страви з шинкою, фаршированою рибою, паруючими стейками, пляшками шампанського, чашами з підливою, глечиками червоного вина. Вона почула звуки піаніно, співучий голос. Голос цей переповнювала щемлива туга. Хтось врятував, хто врятував, хтось сьогодні врятував мені життя-з-знь, — співав голос.


Ні! — прокричала Сюзанна силі, яка намагалася її поглинути. Було у цієї сили ім'я? Природно. Її звали Матір, її рука хитала колиску. А рука, що гойдає колиску, править мі...


Ні! Ти повинна дозволити мені довершити цю справу. Потім, якщо захочеш взяти контроль над тілом, я тобі допоможу! Я тобі допоможу! Але якщо спробуєш зробити це зараз, я буду боротися з усіх сил! І якщо доведеться покінчити з собою і вбити твого дорогоцінного малого, я на це піду! Ти мене чуєш, сука?


На мить не було нічого, крім темряви, ноги Едді, прижимающейся до її нозі, оніміння лівої половини обличчя, наростаючого тупоту копит, їдкого запаху опалого листя, дихання Сестер, які готуються до битви. А потім пролунали слова, ясно і виразно, і їх джерело знаходився трохи вище й позаду лівого ока. Міа вперше заговорила з нею.


Веди свій бій, жінка. Я навіть допоможу тобі, якщо зумію. А потім стримай слово.


— Сюзанна? — прошепотів Едді. — Ти в порядку?


— Так, — відповіла вона. І не обдурила. Пронизує мозок біль пішла. Голос пішов. Оніміння пішло. Але Міа чекала, зачаївшись зовсім близько.


13


Роланд лежав на животі в кюветі, спостерігаючи за Вовками очима уяви і очима інтуїції, а не тими, що перебували по сторонах носа. Вовки перебували між схилом, сбегающим до річки, і останнім, розділяє їх пагорбом, мчали на повній швидкості, з розгорнутими за спиною плащами. За пагорбом вони можуть перебувати сім секунд. Сім секунд, якщо продовжать скакати щільною колоною і перші ряди не почнуть відриватися від останніх. Сім секунд, якщо він правильно розрахував швидкість. Якщо правильно, у нього буде п'ять секунд, щоб подати сигнал Джейку. Або сім. Якщо правильно, у хлопців будуть ці п'ять секунд, щоб перетнути дорогу. А якщо він помилився (або інші забаряться), Вовки побачать або чоловіка в кюветі, або дітей на дорозі, або їх усіх. На такій відстані Вовки не зможуть застосувати зброю, але легше від цього не буде, тому що ретельно підготовлений план зірветься і вдарити з засідки вже не вдасться. Оптимальний варіант — залишитися в кюветі і надати дітей їх долю. Чорт, четверо підлітків на путівці остаточно переконають Волков в тому, що інші діти заховані в одній з покинутих шахт.


«Вистачить роздумів, — пролунав у голові голос Корту. — Якщо вирішив діяти, черв'як, це твій єдиний шанс».


Роланд схопився. Прямо перед ним, за гіркою валунів, що позначав поворот на путівець з Східної дороги, стояли Джейк і Бенні Слайтман, підтримують з обох сторін Френка Тавери. Роланд побачив, що у підлітка закривавлені голова і ноги. Залишалося тільки гадати, що з ним сталося. З-за його плеча виглядала Франсіна. В цю мить вони виглядали не просто як близнюки, але як каффин-близнюки, що зрослися тілами.


Роланд махнув обома руками: «До мене, швидко! До мене!» І одночасно подивився на дорогу, що йде до пагорба. Ніяких Вовків. На кілька митей пагорб їх відрізав.


Джейк і Бенні перебігли через дорогу, тягнучи на собі покаліченого підлітка. Чоботи Френка Тавери залишили свіжі борозни на оггане. Роланду залишалося тільки сподіватися, що Вовки не звернуть увагу саме на ці дві смуги, тому що свіжих слідів близько з'їзду на путівець вистачало.


Дівчинка їх навіть обігнала.


— Лягай! — гаркнув Роланд, вхопив Франсину за плече і буквально жбурнув у кювет. — Лягай, лягай, лягай! — Він упав поруч з нею, Джейк — на нього. Роланд відчув спиною, як шалено калатає серце хлопчика.


Тупіт копит наростав з кожною секундою. Побачили їх вершники, скакавшие попереду? Здогадатися неможливо, але дуже скоро їм належить отримати відповідь на це питання. А поки залишалося тільки одне: слідувати наміченим планом. Розмістити і в без того тісному окопі трьох зайвих людей. Але якщо Вовки побачили, як Джейк і інші перебігали дорогу, їх би знищили до того, як вони встигли б вистрілити або кинути тарілку. Втім, часу турбуватися про це не було. У них залишалася хвилина, може, і сорок секунд, які стрімко танули.


— Злізьте з мене і в укриття, — кинув він Джейку. — Швидко.


Тяжкість зникла з його спини: Джейк ящіркою ковзнув в окоп.


— Ти наступний, Френк Тавери. І щоб ні звуку. Через дві хвилини зможеш кричати, скільки влізе, але зараз тримай рот на замку. Це відноситься до всіх вас.


— Я буду мовчати, — прохрипів хлопчик. Бенні і сестра Френка кивнули.


— В якийсь момент ми встанемо і почнемо стріляти, — попередив Роланд. — Ви троє, Френк, Франсіна, Бенні, залишитеся лежати. Лежати на дні. — Він помовчав. — Якщо хочете жити, не заважайте. Не потрапляйте під руку.


14


Роланд лежав у темряві, вдихаючи запахи землі та опалого листя, прислухаючись до важкого дихання дітей зліва від нього. Дихання це дуже швидко заглушив тупіт наближаються копит. Очі уяви і очі інтуїції відкрилися знову, ширше, ніж раніше. Він розумів, що через тридцять секунд, може, навіть через п'ятнадцять, червона пелена битви закриє ці очі, але поки він бачив усе, і побачене повністю відповідала його очікуванням. І чому ні? Людині немає ніякого сенсу уявляти собі, що його плани порушились.


Він бачив близнюків Кал'ї, що лежать, як трупи на полі густо зарослому зеленим рисом, бачив, як бруд проникає крізь сорочки і штани. Бачив дорослих, зайняли позицію позаду них, там, де поле практично переходило в річку. Він бачив Сарі Адамс з плетеними сумкою, повною тарілок, бачив Ару-Менні з кількома тарілками, бо вона теж вміла їх кидати (хоча, будучи однією з Менні, не могла стати Сестрою Орисы). Бачив чоловіків, Естраду, Ансельма, Оуверхолсера, притискають до грудей арбалети. А ось Воун Эйзенхарт взяв з собою гвинтівку, яку Роланд почистив і змастив. На дорозі, зі сторони річки, він бачив накочуються на них лави вершників на сірих конях, в зелених плащах. Тепер вони зменшували хід. Сонце піднялося високо і метал вовчих масок виблискував у його променях. Найцікавіше полягало в тому, що під масками металу було куди більше. Роланд дозволив очам уяви піднятися вище, в пошуках інших вершників, загону, який, приміром, рвався до міста з незахищеною, південної сторони. Не побачив. Його уявний погляд свідчив про те, що всі Вовки перебували тут, на Східній дорозі. І якщо їм судилося потрапити в пастку, з таким старанням занедбану Роландом і ка-тетом Дев'яносто дев'яти, статися це може лише тут. Він бачив фургони, які стояли вздовж далекого кювету, перший в декількох ярдів від з'їзду на путівець з боку міста. Подумав про те, що слід було розпрягти мулів і коней, але, зрозуміло, нераспряженными вони виглядали більш переконливо, наочним доказом поспіху. Він бачив путівець, що веде до сухих руслах річок, до шахт, покинутим і працюють, до печер над ними. Бачив, що Вовки, скачуть в першому ряду, натягли поводи, бачив оскал їх механічних жеребців. Бачив дорогу і путівець їх очима, картинки, «зняті» не теплим людським оком, але холодним об'єктивом, на зразок тих, що друкувалися в «Магда-синах». Бачив дитячу шапочку, яку кинула Франсіна Тавери. Його мозок став не тільки очима, але й носом, він чув слабкий, але дуже вже явний запах дітей. Чув щось ядерне і жирне... то речовина, яка Вовки забирали у відвезених в Тандерклеп дітей. Його мозок мав не тільки носом, але й вухом, і він чув ті самі прицмокування, які видавав Енді, то найнижче дзижчання реле, сервомоторів, гідравлічних насосів, бог знає яких ще механізмів. У своїй уяві він бачив, що Вовки в першу чергу вивчають хаотичні сліди на дорозі (він сподівався, що сліди здаються їм хаотичними), потім дивляться на путівець. Тому йому не пішло б на користь уявляти собі, що вони дивляться в іншу сторону, готуючись спопелити десять осіб, які сховалися в кюветі. Ні, вони дивилися на путівець, у бік печер. Повинні були дивитися на путівець. Вони відчували дітей, може, їх страх, а також речовина, заховане в мозку кожного з них. Вони бачили речі, які кидали діти, які намагалися сховатися від них. Вони сиділи на своїх механічних конях і дивилися на путівець.


«Ідіть же, — мовчки благав він. Відчув, як ворухнувся Джейк, вловивши його думка. Чого там, благання. — Йдіть. Йдіть за ними. Візьміть те, що вам потрібно».


І тут один з Вовків щось голосно клацнув. Мить пізніше коротко завила сирена. За сиреною пішов тріскучий свист, який Джейк вже чув у «Догане». І після цього коня знову прийшли в рух. Спочатку їх копита м'яко загупали по оггану, потім, вже голосніше, по кам'янистому путівцем. Інших звуків не було. Ці коні не всхрапывали, не іржали, як запряжені у фургони. Роланду цих звуків було достатньо. Вони вхопили наживку. Він витягнув револьвер з кобури. Поруч з ним знову ворухнувся Джейк, і Роланд знав, що хлопчик повторив його рух.


Він сказав їм, що вони побачать, піднявшись з укриття. Приблизно чверть Вовків будуть по одну сторону від дороги, повернувшись до пагорба, який обігнули останнім. Ще чверть — на іншу його сторону, повернувшись до Кальє Брін Стерджис. Можливо, там Волков буде навіть трохи більше, тому що Вовки, точніше, програмісти Вовків, вважали, що неприємностей слід було чекати з тієї сторони. А решта? Тридцять або більше Вовків? Вже на путівці, направляються до шахт, де, на їхню думку, заховані діти.


Роланд почав рахувати до двадцяти, але, діставшись до дев'ятнадцяти, вирішив, що нарахував достатньо. Підібрав під себе ноги, від сухого скрута не залишилося і сліду, і скочив, одночасно піднімаючи револьвер батька.


— За Гилеад і Калью! — проревів він. — Вперед, стрілки! Вперед, Сестри Орисы! Вперед, вперед! Вбийте їх! Полонених не брати! Убийте їх всіх!


15


Вони виросли з-під землі, як зуби дракона. Дошки розлетілися в різні сторони, разом із травою і листям. Роланд і Едді, кожен з великою револьвером з рукояткою з сандалового дерева. Джейк з «ругером» батька. Маргарет, Троянда і Залия з тарілкою, занесеної над лівим плечем. Сюзанна з двома тарілками, обхопивши груди руками, немов замерзла.


Вовки розташувалися, як Роланд і бачив їх своїм уявним поглядом, поглядом холоднокровного професійного вбивці. Але не встиг похвалити себе за дар передбачення: всі почуття і емоції приховала червона пелена. Як і завжди, він не відчував радості від того, що відчував такий неймовірний життєвий підйом, готуючись нести смерть. «Все завжди закінчується п'ятьма хвилинами крові і дурості», — говорив він їм, і відлік цих п'яти хвилин уже пішов. Він також говорив їм, що потім йому ставало нудно, і, нехай говорив правду, міг би сказати й інше: тільки на початку бою він по-справжньому відчував себе самим собою. А те, що перед ним були роботи, ніякого значення не мало. Абсолютно ніякого! Значення мало інше: багато поколінь вони користувалися беззахисністю тих, на кого нападали, а на цей раз їх захопили зненацька.


— Верх капюшона! — прокричав Едді, і револьвер Роланда в його правій руці з гуркотом изрыгнул вогонь. — Верх капюшона, стріляйте по думаючим шапочкам!


І, підтверджуючи правильність його слів, у трьох Вовків праворуч від дороги верхня частина капюшонів сіпнулася, неначе схоплена невидимими пальцями. Всі трьох вибило з сідел, вони повалилися на дорогу. В історії, розказаної дідом Тіана, Вовк, якого повалила Моллі Дулін, ще довго смикався, але ці троє застигли під копитами своїх коней, як камені. Моллі, можливо, тільки зачепила сенсорний блок, але Едді розніс його вщент.


Роланд теж почав стріляти від стегна, начебто недбало, але кожна куля знаходила мета. Він укладав тих, хто останнім звернув на путівець, щоб створити барикаду для інших, які виїхали далі.


— Рису летить в ціль! — скрикнула Розалита Мунос. Її тарілка просвистіла над Східною дорогий і акуратно зрізала верхню частину капюшона Вовка на путівці, який намагався розгорнути кінь. Вовк злетів догори дригом і важко впав на землю.


— Рису! — Маргарет Эйзенхарт.


— За мого брата! — Залия.


— Леді Рису прийшла за вашими дупами! — Сюзанна одночасно кинула дві тарілки, вони полетіли в різні сторони, і обидві знайшли видобуток. Шматки зеленої матерії, здавалося, зависли в повітрі. Вовки, у яких відрізало верхню частину капюшонів, дісталися до землі набагато швидше.


Яскраві вогненні стрижні спалахнули в ранковому світлі: зіштовхуються один з одним вершники активували енергетичну зброю. Джейк відстрелив сенсорний блок першому, хто встиг це зробити, і він впав на свій же вогненний меч. Плащ загорівся, кінь подалася в бік, натрапила на опускається променеву трубку вершника ліворуч. Її голова відлетіла, відкривши переплетення проводів, між якими пробігали іскри. З усіх боків завили сирени, включилися пекельні системи охоронної сигналізації.


Роланд думав, що Вовки, розташувалися між путівцем і містом, рвонуть до Кальє Брін Стерджис, щоб помститися за засідку. Замість цього дев'ять залишилися (шість першими пострілами зняв Едді) зуміли розгорнути коней і спробували атакувати. Двоє чи троє кинули дзижчать сріблясті кулі.


— Едді! Джейк! Снитчи! Зліва від вас!


Вони розгорнулися в зазначеному напрямку, залишивши жінок, які, як могли швидко, кидали тарілки, одну за одною дістаючи їх з плетених сумок. Джейк стояв, розставивши ноги, з пістолетом у правій руці, лівою підтримуючи за зап'ястя правої. Від різкого руху волосся відкинула з чола, його очі були розкриті, він посміхався. Тричі він натиснув на спусковий гачок. На мить у пам'яті промайнув день, коли в лісі він стріляв по глиняним тарілках. На цей раз мета його була значно небезпечніше, і він радів цьому. Радів. Перші три снітч розірвалися, спалахнувши синім вогнем. Четвертий летів прямо на нього. Джейк присів, почув, як він прожужжали над головою. Він знав, що снитч розвернеться і спробує завдати нового удару.


Але перш ніж встиг, Сюзанна метнула тарілку. Зі свистом вона врізалася в снитч, обоє вибухнули. Осколки полетіли на кукурудзяне поле, деякі сухі стебла загорілися.


Роланд перезаряджав револьвер, направивши гарячий ствол в землю між ніг. Те ж саме робили Едді і Джейк.


Вовк перестрибнув через гору коней і Вовків біля з'їзду на путівець, зелений плащ майорів за його спиною. Тарілка Троянди зрізала верх капюшона, на мить відкривши обертовий сенсорний блок, схожий на той, що вони бачили у кіборга-ведмедя. Лише той блок ледь ворушився, а цей шалено обертався. А миттю пізніше Вовк повалився на коней, впряженных у фургон Оуверхолсера. Коні злякано заіржали, подалися назад, фургон рушив з місця, наїхав на чотирьох мулів другого фургона. Вони спробували вирватися, але це призвело лише до того, що фургон Оуверхолсера завалився у кювет. Коня вбитого Трояндою Вовка стрибнула вперед, зачепилася передніми ногами за іншого, лежачого на дорозі Вовка, повалилася поруч з изогнувшейся під неймовірним кутом передньої правої ногою.


Розум Роланда цілком перетворився в око. Він перезарядив револьвер. Вовки, заїхали на путівець, не могли прорватися крізь купу тіл, як він і сподівався. Групу з п'ятнадцяти Волков з боку міста вони практично знищили: лише двом вдалося утриматися в сідлі. Вовки праворуч намагалися атакувати край окопу, захищений трьома Сестрами Орисы і Сюзанною. Двох Вовків по ліву руку Роланд залишив Едді і Джейку, а сам підскочив до Сюзанні і відкрив вогонь по Вовкам, атакуючим праворуч. Один замахнувся, щоб кинути снитч, але не встиг, куля Роланда рознесла його думаючу шапочку. Роза зняла іншого, Маргарет Эйзенхарт — третього.


Маргарет нахилилася, щоб узяти наступну тарілку, а коли піднялася, променева трубка відрізала їй голову і, з палаючими волоссям, вона покотилася по дну окопу. І реакція Бенні виявилася цілком передбачуваною, тому що Маргарет Эйзенхарт була його другою матір'ю. Коли палаюча голова подкатилась до нього, він відштовхнув її, виліз з окопу, побіг, нічого не бачачи перед собою, кричачи від жаху.


— Бенні, немає, тому! — вигукнув Джейк.


Два залишилися зліва Вовка кинули сріблясті кулі смерті в біжить, кричить підлітка. Один Джейк збив, другий ніяк не міг. Снитч вдарив Бенні Слайтмана в груди, і він буквально вибухнув. Цілою залишилася тільки одна рука, поруч лежить приземлена на дорогу долонею вгору.


Сюзанна зрубала сенсорний блок Вовку, який убив Маргарет, однією тарілкою, другий поклала того, хто вбив приятеля Джейка. Витягла з сумок нові риси, коли кінь одного з атакуючих Волков збив з ніг Роланда. Вовк заніс меч над стрільцем. Сюзанні меч нагадав червоно-помаранчеву неонову трубку.


— Хрін тобі, сучий син! — крикнула Сюзанна, метнула тарілку, яку тримала в правій руці. При зіткненні тарілки з мечем, той вибухнув біля рукояті, відірвавши Вовкові руку. А за мить тарілка, кинута Трояндою, ампутувала йому сенсорний блок, і Вовк повалився в окоп, втупившись оскаленной маскою в особи паралізованих страхом близнюків Тавери, які, обійнявшись, лежали на дні. Маска відразу ж почала диміти і танути.


Вигукуючи ім'я Бенні, Джейк перетнув Східну дорогу, перезаряджаючи на ходу «ругер», не помічаючи, що йде по крові вбитого друга. Праворуч від нього Роланд, Сюзанна і Троянда добивали п'ятьох Вовків, що залишилися від групи, що блокувала дорогу з боку пагорба. Вершники кружляли на місці, не знаючи, що робити в такій ситуації.


— Потрібна допомога, друже? — спитав Едді. З боку міста все Вовки валялися на дорозі. Тільки одному вдалося дістатися до кювету. Він і лежав, уткнувшись головою в дно, а ноги в чоботях залишилися на дорозі. Інша частина тіла ховалася під зеленим плащем. Він нагадував дохлое комаха, не зумів вибратися з кокона.


— Звичайно, — відповів Джейк. Сказав чи подумав? Він цього не знав. Сирени продовжували вити. — Чому ні? Вони вбили Бенні.


— Знаю. Це жахливо.


— Краще б убили його паршивого батька. — Джейк не знав, плаче він.


— Згоден. Тримай подарунок. — В руку Джейка Едді поклав пару куль діаметром приблизно три дюйми. Поверхня нагадувала сталь, але при стисненні піддавалася під рукою, немов м'ячик з пружної гуми. На маленькій табличці Джейк прочитав:


СНИТЧ


МОДЕЛЬ «ГАРРІ ПОТТЕР»


Серійний № 465-11-AA HPJKR[92]


ЗВЕРТАТИСЯ З ОБЕРЕЖНІСТЮ


ВИБУХОНЕБЕЗПЕЧНО


Зліва від таблички була кнопка. Якась відсторонена частина мозку Джейка задалася питанням, хто такий Гаррі Поттер. Швидше за все винахідник снітч.


Вони підійшли до купи мертвих Вовків, перегородивших з'їзд на путівець. Можливо, машини не могли вважатися мертвими, але Джейк не міг сприймати їх інакше. Мертві, і все тут. І його радувало, що вони мертві. За спиною пролунав вибух, за яким послідував крик чи крайньої болю, то безмірного задоволення. Джейка це не хвилювало. Він зосередився на що залишилися на путівці Вовків. Числом від вісімнадцяти до двох дюжин.


Один Вовк трохи відокремився від інших. Стояв до них боком, з піднятими над головою світловий трубкою. Махнув нею в сторону дороги. «Тільки це не променева трубка, — подумав Едді. — Це сейбер, як в «Зоряних війнах». Але ці сейберы — не спецефекти, вони дійсно вбивають. І що тут взагалі відбувається?» Цей хлопець готує свої війська до атаки, тут начебто все ясно. Едді вирішив покласти край напутньої мови. Натиснув кнопку на одній з трьох сарг, які залишив собі. Снитч тут же зажужжал і завібрував в руці.


— Гей, красень! — покликав він.


Вовк не повернув голови, і Едді просто кинув у нього снитч. Не так щоб сильно. Якщо б він летів сам по собі, то впав би у двадцяти чи тридцяти футів від Вовків. Але замість цього снитч набрав швидкість і вдарив Вовка-командира в оскаленную пащу. Голова розлетілася вщент, разом з сенсорним блоком.


— Спробуй і ти. — Едді повернувся до Джейка. — Це так приємно, пригостити їх власним лай...


Не звертаючи уваги на його слова, Джейк кинув на землю снитчи, які дав йому Едді, перебрався через завал з коней і Вовків, подався путівцем.


— Джейк? Джейк, це ідея не з кращих...


Рука вхопила Едді за лікоть. Він розвернувся, піднімаючи револьвер, знову опустив його, побачив Роланда.


— Він тебе не чує. Підемо. Прикриємо його.


— Постривай, Роланд, постривай. — До них підійшла Троянда, вся в крові, але Едді зрозумів, що це кров бідної сей Эйзенхарт. Ніяких ран на Розі він не бачив. — Я теж хочу взяти участь.


16


Вони наздогнали Джейка, коли залишилися Вовки пішли в останню атаку. Кілька кинули снитчи. Роланд і Едді без праці збили їх. Джейк дев'ять разів вистрілив з «ругера», підтримуючи зап'ясті правої руки лівої, і після кожного пострілу один з Вовків вилітав із сідла, валився або назад або убік, під копита інших коней. Коли обойма «ругера» спорожніла, Троянда зняла тарілкою десятого, вигукнувши: «Леді Ориса!» Залия Джеффордс встигла приєднатися до них, і одинадцятий Вовк упав від її руки.


Поки Джейк перезаряджав «ругер», Роланд і Едді, пліч-о-пліч, вели вогонь. Вони без праці поклали б залишилися вісім (Едді анітрохи не здивувало, що в цій групі було дев'ятнадцять Волков), але вирішили залишити двох останніх Джейку. Коли вони наблизилися, розмахуючи сейберами, які, звичайно ж, навели б жах на фермерів і ранчеров, хлопчик відстрелив сенсорний блок того, що скакав ліворуч. Потім, пригнувшись, уникнув удару сейбера, який завдав єдиний залишився в живих Вовк.


Його кінь піднялася на гору трупів біля з'їзду на путівець. Сюзанна стояла на колінах біля далекого кювету, серед валяються на землі роботів в зелених плащах і розкладаються вовчих масок. Теж забризкана кров'ю Маргарет Эйзенхарт.


Роланд зрозумів, що Джейк залишив останнього Вовка Сюзанні. Позбавлена ніг, вона не могла дістатися до путівця. Він задоволено кивнув. Хлопчик багато чого побачив в цей ранок, пережив жахливий шок, але стрілець знав, що буде добре: Ыш, дожидавшийся їх в будинку батька Каллагэна, безсумнівно, допоможе йому пережити горе.


— Леді ОРІ-СА! — крикнула Сюзанна і метнула тарілку, коли Вовк, розвернувши коня, вже зібрався помчати до річки. Тарілка акуратно зрізала йому верх зеленого каптура. Разом з сенсорним блоком. Ще на мить останній з викрадачів дітей залишався в сідлі, його сирена відчайдушно ревла, закликаючи підмогу, якої не було. А потім Вовк повалився назад, перекинувся в повітрі і впав на дорогу. Завивання сирени обірвався ще раніше.


«От і все, — подумав Роланд, — наші п'ять хвилин позаду». Він подивився на гарячий ствол револьвера, вклав його в кобуру. Одна за одною замовкали сирени інших валяються на землі роботів.


Залия заворожено дивилася на нього.


— Роланд!


— Так, Залия.


— З ними покінчено? З ними справді покінчено? Справді?


— Так, — кивнув Роланд. — Я нарахував шістдесят одного, і всі вони лежать тут, на дорозі або в нашому кюветі.


Кілька миттєвостей Залия переварювала його слова, а потім здивувала стрілка, який вже мало чому дивувався. Кинулася до нього на шию, притулилася всім тілом і почала покривати обличчя пристрасними, голодними поцілунками. Якийсь час Роланд терпів, потім відсторонив її. Підступала нудота. Почуття непотрібності. Відчуття, що він може вигравати такі ось битви цілу вічність, втрачаючи палець тут, віч — там, може, щось ще, але після кожної битви відстань до Темної Вежі трохи збільшується, замість того, щоб зменшуватися. І все це час сухої скрут буде підбиратися до його серця.


«Припини, — сказав він собі. — Це нісенітниця, і ти це знаєш».


— Вони пошлють нових, Роланд? — запитала Роза.


— Можливо, інших у них і немає, — відповів стрілець. — А якщо і пошлють, то їх, безумовно, буде менше. І тепер ви знаєте, як їх вбивати, чи не так?


— Так, — і вона хижо посміхнулася. А її очі обіцяли щось більше, ніж поцілунки, якщо буде на те його бажання.


— Іди до річки. — Він посміхнувся Троянді. — Ти і Залия. Скажіть іншим, що можна повертатися. Леді Ориса в цей день допомогла Кальє. І роду Эльда теж.


— А сам ти не підеш? — запитала Залия. Вона відступила на крок, її щоки палали. — Ти не підеш, щоб вони могли подякувати тобі?


— Може, пізніше, і тоді вони подякують нас всіх, — відповів Роланд. — А зараз нам треба поговорити ан-тет. Хлопчик пережив сильне потрясіння, ти розумієш.


— Так, — кивнула Троянда. — Так, добре. Ходімо Зі. — Вона взяла Залию за руку. — Допоможи мені принести радісну звістку.


17


Жінки перетнули дорогу, по широкій дузі обійшовши закривавлені останки Бенні Слайтмана. Залия подумала, що залишилася від нього в основному одяг, подумала про те, як буде сумувати батько, і по її тілу пробігла дрож.


Леді-сей з ампутованими ногами перебувала у далекого кінця окопу, роздивлялася тіла лежать на дорозі Волков. Виявила одного, з пошкодженим, але не отстреленным сенсорним блоком. Руки Вовка в зелених рукавичках пересмикувались. Роза і Залия спостерігали, як Сюзанна знайшла важкий камінь і холоднокровно опустила його на думаючу шапочку. Вовк тут же застиг. Низьке гудіння, яке він видавав, обірвалося.


— Ми йдемо сказати іншим, Сюзанна, — звернулася до неї Троянда. — Але насамперед ми хочемо сказати тобі, що ти попрацював на славу. І ми тебе любимо, будь певна.


Залия кивнула.


— Ми говоримо спасибі тобі, Сюзанна з Нью-Йорка. Ми говоримо тобі велике спасибі, яке тільки можна сказати.


— Ага, говоримо, — погодилася Троянда.


Леді-сей подивилася на них і солодко усміхнулася. На якусь мить у Розалиты виникли сумніви, наче вона побачила в цьому темно-коричневому обличчі щось таке, чого не очікувала побачити. Побачила, приміром, що Сюзанни Дін більше немає. Потім сумнів зникло.


— Ми йдемо з хорошими вістями, Сюзанна.


— Я дуже за вас рада, — відповіла їй Міа, дочка, не знає батька. — Приведіть їх назад як можна швидше. Скажіть їм, що небезпека минула, і нехай ті, хто не повірить, порахують мертвих.


— У тебе промокли штанини, — зауважила Залия.


Міа кивнула. Чергова сутичка перетворила живіт камінь, але вона не подала вигляду.


— Боюся, це кров. — Вона мотнула головою в бік обезголовленої дружини багатого ранчера. — Її кров.


Жінки, взявшись за руки, пішли по кукурудзяному полю. Міа спостерігала, як Роланд, Едді і Джейк йдуть до неї. Це небезпечний момент. Але, може, і не дуже небезпечний. Друзі Сюзанни ще не прийшли в себе після бою. Якщо вони помітять, що вона не така, як завжди, то подумають, що причина тому — сутичка з Вовками.


Вона розуміла, що головне для неї — дочекатися зручного моменту. Дочекатися... і втекти. А поки не залишалося нічого іншого, як триматися, не подавати виду, що у неї почалися перейми.


Вони дізнаються, куди ти пішла, — прошепотів голос. Не у свідомості — у животі. Голос малого. І голос говорив правду.


Візьми з собою кулю, — додав голос. — Візьми з собою кулю, коли підеш. Не залишай їм двері, через яку вони зможуть піти за тобою.


Ага.


18


«Ругер» виплюнув кулю, і кінь померла.


Від ріки долинали радісні голоси: Залия і Троянда принесли добру звістку. Потім в ці голоси увірвався сумний крик. Вони повідомили і погану звістку.


Джейк Чемберз сидів на колесі перевернутого фургона. Він вже зняв упряж з трьох коней, які не постраждали. Четверта лежала з двома переламаними ногами, пускаючи піну, немов просила хлопчика полегшити її страждання. Джейк виконав її прохання. А тепер дивився на рештки свого мертвого друга. Кров Бенні вбралася в дорожнє покриття. Рука лежала долонею вгору, немов убитий хлопчик хотів потиснути руку Бога. Якого Бога? Згідно з останніми відомостями, кімната на вершині Темної Вежі пустувала.


З рисового поля леді Орисы долинув другий сумний крик. Коли кричав Слайтман, а коли Воун Эйзенхарт? З такої відстані, думав Джейк, не відрізнити ранчера від старшого ковбоя, роботодавця і від працівника. Це урок або одна видимість, як казала місіс Ейвері в старій добрій школі Пайпера, неправдиве свідчення, що здається істинним?


Тепер діти та дорослі почали співати. Пісню, схожу на ту, що заспівав Роланд у перший вечір в Кальє Брін Стерджис:


Кам-кам-каммала,


Росте рис зелений,


Прийшли брат з сестрицею,


Сховалися на полі,


На полі біля річки,


Під крилом Орисы...


Навколо городян погойдувалися пагони рису, похитувалися, немов танцювали, радіючи разом з ними, танцюючи, як танцював Роланд при світлі смолоскипів. Деяких малюків дорослі та підлітки, старші несли на руках і теж гойдалися з боку на бік у такт пісні. «Ми всі танцювали в цей ранок, — подумав Джейк. Він не знав, що хотів цим сказати, що відчував: це правда. — Ми танцювали. Єдиний танець, який опанували. Бенні Слайтман? Помер танцюючи. Як і сей Эйзенхарт».


Роланд і Едді попрямували до нього. Сюзанна теж, але трималася позаду, наче вирішила, що на якийсь час хлопчики повинні побути з хлопчиками, а дівчатка — їм не заважати. Роланд курив. Джейк подивився на самокрутку.


— Згорни і мені, а?


Роланд повернувся до Сюзанні, запитливо зігнувши брову. Вона знизала плечима, потім кивнула. Роланд згорнув самокрутку, передав Джейку, чиркнув сірником об джинси, підніс вогник до кінця самокрутки. Джейк сидів на колесі перевернутого фургона, набирала повний рот диму, випускав його. Від тютюнового диму рот почав наповнюватися слиною. Джейк не заперечував. Від слини — на відміну від багато чого — він міг позбутися. Спроб затягнутися не робив.


Роланд повернувся в бік річки в той самий момент, коли перший з двох біжать до дороги чоловіків дістався до кукурудзяного поля.


— Це Слайтман. Добре.


— Що тут хорошого, Роланд? — спитав Едді.


— Тому що сей Слайтман буде звинувачувати нас в загибелі сина. А оскільки горе йому затуманило розум, він не може думати про те, хто почує його звинувачення і дізнається про його ролі в нашій ранкової роботі.


— Танці, — поправив його Джейк.


Вони повернулися до нього, а він сидів на колесі, блідий і замислений, з самокруткой в руці.


— Нашому ранковому танці.


Роланд обміркував його слова, кивнув.


— Його ролі в нашому ранковому танці. Якщо він добереться сюди досить швидко, ми, можливо, зможемо його заспокоїти. Якщо ні, смерть сина стане лише початком каммалы Бена Слайтмана.


19


Слайтман був на п'ятнадцять років молодший ранчера, так що прибіг на поле бою набагато раніше. Завмер біля окопу, дивлячись на лежать на дорозі останки сина. Крові практично не залишилося, огган жадібно її ввібрав, але відірвана рука лежала там, куди і впала, і відірвана рука, що сказала йому про все. У Роланда не виникло бажання перекласти руку до приходу Слайтмана, як не виникло бажання розстебнути ширінку і помочитися на труп хлопчика. Слайтман-молодший дійшов до кінця свого шляху і ступив на пустку. І його батько, найближчий родич, який мав право побачити, де і як це сталося.


Слайтман простояв п'ять секунд, потім набрав повні груди повітря і закричав. Від цього крику у Едді похолодела кров. Він озирнувся в пошуках Сюзанни, не побачив її, але не здивувався. Він сам залюбки кудись подався. Сцена їх чекала неприємна. Огидна.


Слайтман подивився наліво, потім направо, нарешті, на Роланда, який стояв біля перевернутого фургона, склавши руки на грудях. Трохи позаду Джейк сидів на колесі, курив свою першу сигарету.


— ТИ! — прокричав Слайтман. Він прибіг з арбалетом. І тепер знімав його з плеча. — ТИ ЦЕ ЗРОБИВ! ТИ!


Едді спритно вихопив зброю з рук Слайтмана.


— Ні, це ні до чого, приятель, — пробурмотів він. — Арбалет тобі зовсім не потрібен, давай-ка я потримаю його.


Слайтман начебто і не помітив, що залишився без арбалета. Його права рука здійснюючи кругові рухи, немов натягуючи тятиву, готуючи арбалет до пострілу.


— ТИ ВБИВ МОГО СИНА! ЩОБ ВІДПЛАТИТИ МЕНІ! ТИ — МЕРЗОТНИК! МЕРЗЕННИЙ УБИЙ...


У мить ока, рухаючись з неймовірною швидкістю (Едді так і не міг повірити, що таке можливо), Роланд опинився поруч з Слайтманом, намертво затиснув йому горло, обірвавши потік звинувачень і подтащив до себе.


— Слухай мене та слухай уважно, — процідив Роланд. — Мені плювати на твою життя і твою честь. Першу ти прожив марно, другу давно втратив, але твій син мертвий, а ось його честь мені дуже дорога. Якщо ти цю ж секунду не заткнеш пельку, паршивий черв'як, я заткну тобі рот назавжди. Чому ні? Для мене ти давно перестав існувати. Я скажу іншим, що ти збожеволів, побачивши вбитого сина, вихопив револьвер з моєї кобури і пустив собі кулю в лоб, щоб приєднатися до нього. Так що будемо робити? Вирішуй.


Эйзенхарт, важко дихаючи, все ще біг по кукурудзяному полю, вигукуючи ім'я дружини: «Маргарет! Маргарет! Відповідай мені, люба! Скажи хоч словечко, прошу тебе!»


Роланд відпустив Слайтмана і суворо дивився на нього. Слайтман повернувся до Джейка, його очі переповнювала біль.


— Твій дін вбив мого хлопчика, щоб помститися мені? Скажи мені правду, синку.


Джейк останній раз приклався до самокрутки, відкинув недопалок, видихнув дим. Недопалок впав поряд з дохлого коня.


— Ти на нього подивився? — запитав він батька Бенні. — Жодна куля такого зробити не зможе. Голова сей Эйзенхарт подкатилась до нього, і Бенні виліз з окопу від жаху..., — і раптом зрозумів, що це слово він ніколи раніше не вимовляв уголос. В нього Не було необхідності вимовляти це слово вголос. — Вони кинули в нього два снітч. Один я збив, але... — Він шумно ковтнув повітря. — Але другий... я хотів би... намагався... але... — у Джейка перехопило подих. Губи беззвучно ворушилися. Але очі залишалися сухими. І в них, як і в очах Слайтмана, стояла біль. — У мене не було можливості збити другий, — закінчив він, опустив голову і заплакав.


Роланд дивився на Слайтмана, запитально звівши брови.


— Добре, — видихнув той. — Я зрозумів, як все сталося. Скажи мені, він поводився хоробро? Скажи мені, прошу тебе.


— Він і Джейк привели одного з цієї пари. — Едді вказав на близнюків Тавери. — Хлопчика. Його нога провалилася в нору. Джейк і Бенні витягли його, а потім несли на собі до самої дороги. Він показав себе молодцем, твій син. Можеш не сумніватися.


Слайтман кивнув. Зняв окуляри, подивився на них, ніби бачив вперше. Потримав перед очима пару секунд, а потім кинув на дорогу і розчавив каблуком. Повернувся до Роланду, до Джейка, а коли заговорив, у його голосі почулися извиняющиеся нотки: «Я вже побачив усе, що міг», — і пішов до сина.


До краю окопу дістався Воун Эйзенхарт. Побачив Маргарет, і з його грудей исторгся дикий крик. Потім він розірвав на собі сорочку і почав правою рукою бити по лівій половині в'ялою грудей, при кожному ударі вигукуючи ім'я дружини.


Едді повернувся до стрілку.


— Роланд, ти повинен це зупинити.


— Тільки не я, — відповів той.


Слайтман підняв руку сина, ніжно поцілував долоню. Поклав руку на груди хлопчика, попрямував до них. Без окулярів він виглядав зовсім іншим, дуже ранимий.


— Джейк, не допоможеш мені знайти ковдру?


Джейк піднявся з колеса фургона, щоб виконати прохання Слайтмана-старшого. В окопі Эйзенхарт притиснув до грудей відрубану, обпалену голову дружини і похитував її. По кукурудзяному полю йшли діти та їх супроводжуючі, співаючі «Рисову пісню». Спочатку Едді здалося, що з боку міста лунає ехо, але потім зрозумів, що звідти до них йде вся Калья. Люди знали. Люди знали, чим все закінчилося, і йшли до них.


Батько Каллагэн підійшов до кювету з Ліа Джеффордс на руках. Незважаючи на шум, дівчинка солодко спала. Каллагэн оглянув дорогу, завалену Вовками і кіньми, обережно витягнув одну руку з-під попки дівчинки і повільно накреслив у повітрі хрест.


— Дяка Панове, — сказав він.


Роланд підійшов до нього, взяв за руку, яка тільки що осяяла дорогу хресним знаменням.


— Зроби так і для мене, — попросив він.


Каллагэн в подиві дивився на нього.


Роланд хитнув головою у бік Воуна Эйзенхарта.


— Він обіцяв, що прокляне мене, якщо з його дружиною щось трапиться.


Більше він нічого не сказав, та інших слів і не вимагалося. Каллагэн зрозумів і перехрестив лоба Роланда. Палець залишив тепло, яке Роланд відчував ще довго. І хоча Эйзенхарт не дотримав обіцянки, стрілець ніколи не шкодував про те, що попросив батька Каллагэна уберегти його від можливого прокляття.


20


Святковий настрій, що панує на Східній дорозі, затьмарювалося горем, які звалилися на двох. Але лише трохи. Всі розуміли, що втрати не йдуть ні в яке порівняння з придбаннями. І Едді вважав, що так воно і є. Якщо, звичайно, загинули не твій син і не твоя дружина.


Спів, що доноситься з боку міста, ставало все голосніше. Тепер вони бачили, і пил. На дорозі чоловіка і жінки обнімалися. Хтось спробував відняти голову Маргарет Эйзенхарт у її чоловіка, але відразу не вийшло.


Едді підійшов до Джейка.


— «Зоряні війни» ти не бачив, так? — запитав він.


— Ні, я ж казав тобі. Дуже хотів подивитися, але...


— Надто рано пішов. Я знаю. Ці штуковини, якими вони розмахували... Джейк, вони з того фільму.


— Ти впевнений?


— Так. Джейк, і самі Вовки...


Джейк кивнув, дуже повільно. Тепер вони бачили людей, що йдуть з міста. А люди побачили дітей, дітей, побачили, що всі вони живі і неушкоджені, і радісно закричали. Ті, що йшли в перших лавах, побігли.


— Я знаю.


— Знаєш? — спитав Едді. В очах стояла благання. — Правда. Тому що... це, звичайно, безглуздя, але...


Джейк подивився на валяються на землі Волков. Зелені капюшони. Сірі жіночі. Чорні чоботи. Вискалені, що розкладаються маски. Едді вже зняв одну, щоб подивитися, що вона приховувала. Нічого, крім гладкого металу з двома лінзами, які служили очима, круглої металевої сітки замість носа і двома мікрофонами на скронях, замінюють вуха. Від людини у цих роботів були тільки маски та одяг.


— Божевілля чи ні, але я знаю, хто вони, Едді. Або принаймні звідки взялися. «Марвел комікс»[93].


На обличчі Едді відбилося явне полегшення. Він нахилився і поцілував хлопчика в щоку. На губах Джейка промайнуло подобу посмішки. Потихеньку він почав відходити.


— Комікси про Людину-павука, — закричав Едді. — Хлопчиськом я не могла від них відірватися.


— Сам я їх не купував, але Тіммі Маккі, мій товариш по клубу боулінгу «Доріжки Мидтауна», обожнював серіали «Марвел». «Людина-павук», «Фантастична четвірка», «Неймовірний Халк», «Капітан Америка». Ці роботи...


— Вони виглядають як Доктор Дум[94], — вставив Едді.


— Так, — кивнув Джейк. — Не зовсім, звичайно, я впевнений, що маски трохи модифікували, щоб вони більше нагадували вовків, але в принципі... ті ж зелені капюшони, ті ж зелені плащі. Так, доктор Дум.


— А снитчи? — спитав Едді. — Чув коли-небудь про Гаррі Поттера?


— Ні. А ти?


— Немає, і я тобі скажу чому. Тому що снитчи з майбутнього. Може, з якогось коміксу «Марвел», який з'явиться у 1990-му чи 1995 році. Ти розумієш, про що я?


Джейк кивнув.


— Знову історія з дев'ятнадцятьма, чи не так?


— Так, — погодився Джейк. — Дев'ятнадцять, дев'яносто дев'ять, дев'ятнадцять — дев'яносто дев'ять.


Едді озирнувся.


— А де Сюзі?


— Може, пішла за своєю коляскою, — відповів Джейк.


Але перш ніж хтось із них відправився на пошуки Сюзанни Дін (і швидше за все запізнився), до поля бою добралися тернополяни. І Едді з Джейком потрапили у вир стихійного свята. Їх обіймали, цілували, їм тиснули руки, у них на грудях плакали і дякували, дякували, дякували.


21


Через десять хвилин після того, як городяни загатили дорогу, Розалита з небажанням підійшла до Роланду. Стрілець ж страшно їй зрадів. Тому що Ебен Тук тримав його за руки і повторював знову й знову, що він і Телфорд помилялися, не розуміли, як пощастило місту з приходом стрільців, а тому, коли Роланд та його ка-тет відправляться в шлях, він, Ебен Тук, екіпірує їх з голови до ніг і не візьме ні копійки.


— Роланд! — покликала Розалита.


Роланд вибачився, взяв її під руку, відвів трохи вбік. Скрізь валялися Вовки, і радісні що городяни буквально роздирали їх на частини. А з міста підтягувалися відсталі.


— Що таке, Троянда?


— Твоя жінка. Сюзанна.


— Що з нею? — Насупившись, він озирнувся. Сюзанни не побачив, не міг згадати, коли бачив її востаннє. Коли скручував Джейку самокрутку? Так давно? Виходило, що так. — Де вона?


— У цьому вся справа. Я не знаю. Я заглянула в фургон, на якому вона їхала, подумала, може, вона лягла відпочити. Може, втомилася або у неї заболів живіт. Але її там немає, Роланд. І коляски теж немає.


— Боги! — гаркнув Роланд, стукнув кулаком по стегну. — О боги!


Розалита в тривозі відступила на крок.


— Де Едді? — спитав Роланд.


Вона вказала. Едді оточувала така щільна натовп чоловіків і жінок, що він би його й не вгледів, якщо б не дитина, сидів у нього на плечах, посміхаючись у весь рот Хеддон Джеффордс.


— Ти впевнений, що він тобі потрібен? — запитала Роза. — Може, вона трохи від'їхала, щоб прийти в себе після бою.


«Трохи від'їхала», — подумав Роланд. І на душі в нього стало зовсім сумно. Вона від'їхала, це точно. І він знав, хто зайняв її місце. Після бою вони розслабилися, відволіклися... Горе Джейка... поздоровлення городян... суєта, радість, спів... це не виправдання.


— Стрілки! — проревів він, і шум натовпу разом вірш. Якщо б він придивився, то побачив би страх, прикритий лише радістю і полегшенням. Його цей страх не дивував: люди завжди боялися тих, хто носив на стегні зброю. І після того, як стихли постріли, вони хотіли лише одного: влаштувати рятівникам останній бенкет, в останній раз подякувати їм, помахати руками услід і знову зайнятися звичною справою: орати, сіяти, доглядати за худобою.


«Що ж, — подумав Роланд, — ми скоро підемо. Більш того, одна з нас вже пішла. Боги!»


— Стрілки, до мене! Стрілки!


Едді підскочив першим. Озирнувся.


— Де Сюзанна?


Роланд вказав у бік сухих русел річок, закинутих шахт і печер. Потім підняв руку вище і націлив палець на чорну діру трохи нижче неба.


— Я думаю, там.


Едді Дін зблід як крейда.


— Ти вказуєш на Печеру двері. Так?


Роланд кивнув.


— Але куля... Чорний Тринадцятий... вона не могла підійти до нього, коли він знаходився в церкві Каллагэна.


— Не могла, — Роланд кивнув. — Сюзанна не могла. Але тепер тіло не належить їй.


— Міа? — спитав Джейк.


— Так. — Роланд дивився на чорну діру синіми потьмянілими очима. — Міа пішла туди, щоб народити дитину. Щоб народити малого.


— Ні. — Руки Едді ловили повітря, поки не знайшли сорочку Роланда. Навколо стояли мовчазні городяни. — Роланд, скажи», «ні».


— Ми підемо за нею і будемо сподіватися, що не запізнимося, — відповів Роланд.


Але серцем він уже знав: вони запізнилися.


ЕПІЛОГ


ПЕЧЕРА ДВЕРІ


1


Вони поспішали, але Міа виявилася ще спритнішим. Милі за тим місцем, де путівець раздваивался, вони знайшли її інвалідне крісло. Сильними руками вона щосили крутила колеса, переїжджала через камені і гілки. Але врешті-решт ліве колесо настільки погнувся, що більше не могло крутитися, і коляска застрягла. Залишалося тільки дивуватися, що їй вдалося так багато проїхати.


— Фак-каммала, — пробурмотів Едді, дивлячись на крісло, подряпане, покрите вм'ятинами, з далеко вже не круглими колесами. Підняв голову, рупором доклав руки корту, закричав: «Борися з нею, Сюзанна! Борись!» Обійшов коляску і рушив вгору по стежці, не озирнувшись, щоб перевірити, слідують за ним решта.


— Вона не зможе дістатися до печери, чи не так? — спитав Джейк. — Я хочу сказати, без ніг.


— Думаєш, не зможе? — спитав Роланд, з похмурим як хмара особою. Він кульгав. Джейку ж хотів запитати, що з ним, але передумав.


— А чого її потягнуло в печеру? — запитав Каллагэн.


Роланд повернувся, буквально пронизав його крижаним поглядом.


— Щоб перебратися кудись ще. Ти ж це розумієш. Пішли.


2


Неподалік від того місця, де починався особливо крутий підйом, Роланд наздогнав Едді. Коли перший раз поклав руку йому на плече, Едді її струсив. Коли рука лягла на його плече другий раз, повернувся з небажанням і подивився на свого старшого. Роланд побачив, що сорочка Едді забризкане кров'ю. Бенні, Маргарет, їх обох?


— Може, нам краще залишити її в спокої, якщо це Міа.


— Ти з'їхав з глузду? Від сутички з Вовками у тебе поїхав дах?


— Якщо ми залишимо її в спокої, вона зробить свою справу і піде. — Навіть вимовляючи ці слова, Роланд сумнівався, що таке можливо.


— Так, — очі Едді горіли, — вона зробить свою справу, це точно. Спочатку народить дитину. Потім уб'є мою дружину.


— Це буде самогубство.


— Але вона може це зробити. Ми повинні піти за нею.


За своє життя Роланд вкрай рідко відступався від рішення, яке вважав правильним, але таке траплялося. Ось і тепер, дивлячись на бліде рішуче обличчя Едді Діна, він прийшов до висновку, що це один з тих випадків.


— Добре, — кивнув він, — але ми повинні бути дуже обережні. Вона буде боротися. Не дасться нам у руки. Буде вбивати, якщо до цього дійде. І насамперед спробує вбити тебе.


— Я знаю, — відповів Едді. Його обличчя було схоже на кам'яну маску. Він подивився на що йде вгору стежку. У чверті милі вона повертала за стрімчак і ховалася з виду. А потім виникав знову у самого зіву печери. На стежці Сюзанни-Міа не було, але це нічого не значило. Вона могла сховатися де завгодно. Могла і не піти до печери, а розбите крісло використовувала для того, щоб направити їх по хибному шляху. Як використовував Роланд дитячі речі, розкидавши їх по путівцю.


Я в це не вірю. У цій частині Кал'ї мільйон щурячих нір, і якщо б я вірив, що вона заповзла в одну з них...


Підійшли Каллагэн і Джейк, зупинилися, дивлячись на Едді.


— Пішли. — Він скинув очі на стрільця. — Мені без різниці, хто вона, Роланд. Якщо четверо здорових чоловіків не зможуть зловити одну безногую жінку, нам пора покидати зброю в прірву і перекваліфікуватися в фермери.


Джейк усміхнувся.


— Я задоволений. Ти назвав мене чоловіком.


— Тільки не задирай носа. Пішли.


3


Едді й Сюзанна вважали і називали себе чоловіком і дружиною, але йому не випала можливість зловити таксі, поїхати в «Картьє» і купити їй обручку. Коли-то він носив дуже гарний перстень випускного класу середньої школи, але втратив його в піску на Коні-Айленді в те літо, коли йому виповнилося сімнадцять, літо Мері Джин Собескі. Однак по ходу їх подорожі від Західного моря Едді знову розкрив у собі дар різьбяра по дереву (великий маг і знаменитий наркоман ніколи не відмовляв собі в задоволенні дорікнути Едді, що той, немов дитина, ніяк не може награтися) і вирізав улюбленої чудове кільце з верби, легке, як піна, але міцне. Його, повісивши на шкіряний шнурок, Сюзанна носила на грудях.


Вони знайшли це кільце на стежці, на шнурку. Едді підняв шнурок з кільцем, якийсь час похмуро дивився на нього, а потім надів на шию, прибравши кільце під сорочку.


— Подивіться, — раптом вигукнув Джейк.


На смужці трави біля самої стежки залишилися сліди. Не людини, не тварини — трьох коліс. Едді подумав, що тут стояв дитячий велосипед. Як таке могло бути?


— Пішли, — вже вкотре повторив він з того моменту, як пропала Сюзанна, і задався питанням, як довго вони будуть слідувати за ним, якщо вони далі буде повторювати це слово. Загалом, значення це не мало. Він збирався йти за нею, поки не знайде чи не помре. Тільки так і не інакше. Хто його лякав, так це дитина... якого Міа кликала малим. Раптом він накинеться на неї. І у нього склалося відчуття, що таке цілком могло статися.


— Едді, — покликав Роланд.


Едді обернувся і нетерпляче махнув рукою: мовляв, пішли.


Але Роланд вказував на сліди.


— Схоже, він з мотором.


— Ти його чуєш?


— Ні.


— Тоді не можеш цього знати.


— Але я знаю, — відповів Роланд. — Хтось приготував їй транспортний засіб. Хтось або щось.


— Ти не можеш цього знати, чорт забирай!


— Енді міг принести його сюди, — сказав Джейк. — Якщо б йому наказали.


— Та хто міг наказати йому таке? — прохрипів Едді.


«Фінлі, — подумав Джейк. — Фінлі О Тього, ким би він не був. А може, Уолтер». Але говорити нічого не став. Щоб ще більше не засмучувати Едді.


— Вона пішла, — сказав Роланд. — Приготуйся до цього.


— Іди-но ти на хер! — гаркнув Едді і рушив по стежці. — Пішли!


4


Однак серцем Едді розумів, що Роланд прав. І вгору по стежці його гнала не надія, а відчай. У валуна, загородившего більшу частину стежки, вони знайшли кинутий триколісний велосипед з надувними шинами та електричним мотором, який все ще м'яко дзижчав. Едді згадав, що приблизно такі ж велосипеди продавалися в магазині «Аберкомби і Фітч». Він нахилився, прочитав напис на маленькій табличці, закріпленій на ободі лівого заднього колеса:


ОБТИСКНІ ГАЛЬМА,


ПІВНІЧНИЙ ЦЕНТР ПОЗИТРОНИКИ


Позаду сидіння знаходилася маленька сумка-багажник. Едді відкинув кришку і зовсім не здивувався, виявивши в сумці шестибаночную упаковку «Нозз-А-Ла», напою, яким в усіх світах віддавали перевагу обманщики. Одна банка відсутня. Воно і зрозуміло, їй захотілося пити. Якщо швидко рухаєшся, завжди хочеться пити. Особливо якщо в тебе сутички.


— Цей велосипед з того місця за річкою, — пробурмотів Джейк. — З «Догана». Якщо б я оглядав територію, то обов'язково його побачив. Їх там, напевно, десятки. Готовий сперечатися, його приніс сюди Енді.


[95]Едді довелося визнати, що доводи Джейка небезпідставні. «Доган» безумовно був аванпостом, побудованим, можливо, неподалік від річки задовго до появи нових, дуже прикрі мешканців Тандерклепа. Враховуючи характер навколишньої території, це транспортний засіб можна було вважати ідеальним для патрулювання. З стежки відкривався прекрасний вид на поле бою, де вони зійшлися з Вовками, поклали їх кулями і тарілками. Натовп на цій ділянці Східної дороги нагадала йому паради перед «Мейсі» на День подяки. Все населення Кал'ї святкувало перемогу, і як же Едді в той момент їх ненавидів. «Моя дружина пішла з-за вас, гребаные труси», — думав він. Дурна думка, несправедлива, але дозволяє хоч якось стравити пар. Що там писав Стівен Крейн у вірші, який вони вчили в школі: «Я його люблю, бо воно гірке і тому що воно — моє серце». Щось в цьому роді. Неточно, звичайно, але за змістом співпадав.


А тепер Роланд стояв біля кинутого, м'яко жужжащего трайка[96], і якщо в очах стрілка він бачив співчуття або, гірше того, жалість, то міг без них обійтися.


— Пішли, хлопці. Давайте її знайдемо.


5


На цей раз голос, який вітав Едді з глибин Печери двері, належав жінці, яку він ніколи не зустрічав, але про яку багато чув (ага, багато, ми говоримо спасибі тобі), а тому відразу впізнав.


— Вона пішла, ти, думаючий членом молокосос, — прокричала з темряви Риа з Кооса. — Вирішила народжувати в іншому місці, розумієш! І я не сумніваюся, що її немовля-людожер почне жерти її з манди, як тільки вилізе з неї, ага! — Вона розсміялася, деренчавим, мерзенним сміхом злої чаклунки. — Цій дитині молоко не потрібно, будь певен! Цього подавай м'ясо!


— Заткнися! — гукнув Едді в пітьму. — Заткнися, ти... гребаной фантом!


І, от диво, фантом заткнувся.


Едді озирнувся. Побачив чортів шафа Тауера, з першими виданнями за склом, якими він так дорожив, але не виявив ні рожевого мішка, сплетеного з металевої нитки, з написом «ТІЛЬКИ СТРАЙКИ НА ДОРІЖКАХ СЕРЕДИННОГО СВІТУ», ні скриньки з дерева примар. Ненайденная двері стояла на колишньому місці, кріпиться петлями до повітрю, але якось потьмяніла. Стала не тільки незнайденою, але і непотрібною: ще однією марною річчю з світу, який зрушив.


— Ні, — похитав головою Едді, — ні, я з цим не згоден. Тут є сила, яка відкриє цю двері. Вона тут є.


Він повернувся до Роланду, але Роланд не дивився на нього. Хто б міг подумати, Роланд роздивлявся книжки. Немов пошуки Сюзанни набридли йому, і він видивлявся хорошу книгу, щоб скоротати час.


Едді вхопив стрілка за плече, розвернув до себе.


— Що сталося, Роланд? Ти знаєш?


— Сталося очевидне, — відповів стрілець. До нього підійшов Каллагэн. Джейк, який вперше потрапив у Печеру двері, залишився біля входу. — Вона, поки могла, їхала на колясці, потім рачки дісталася до стежки, а це подвиг для жінки, у якої, можливо, почалися перейми. А на стежці хтось, швидше за все, як і говорив Джейк, Енді, залишив їй засіб пересування.


— Якщо це був Слайтман, я повернуся і вб'ю його власними руками.


Роланд похитав головою.


— Не Слайтман.


«Але Слайтман про це точно знав», — подумав він. Можливо, це не мало значення, але стрілець не любив відкритих кінців, як не любив перекошених картинна стінах.


— Гей, братику, шкодую, що доводиться говорити тобі про це, але твоя чорненька сучка мертва, — крикнув Генрі Дин з печерної глибини. В голосі чулося не жаль — радість. — Це бісове поріддя зжерла її. Зупинився лише раз, поки добирався до мозку, щоб виплюнути її зуби!


— Заткнися! — гаркнув Едді.


— Мізки — найкраща їжа для мізків, знаєш, — продовжив Генрі менторським тоном. — Цінуються людожерами у всьому світі. У неї відмінний малої, Едді! Такий милий, але вже дуже голодний.


— Замовкни, в ім'я Господа! — крикнув Каллагэн, і голос брата Едді замовк. На деякий час замовкли всі голоси.


Роланд продовжив, ніби його й не переривали.


— Вона прийшла сюди. Взяла мішок. Відкрила скриньку, щоб Чорний Тринадцятий відкрив двері. Все це проробляла Міа, розумієш... не Сюзанна — Міа. Дочка, не знає батька. А потім, з відкритим ящиком, вона увійшла в двері. Опинившись на іншій стороні, зачинила скриньку, закрила двері. Закрила від нас.


— Ні. — Едді схопився за кришталеву ручку з вигравіруваним на ній трояндою. Ручка не повернулася. Не зрушилася ні на йоту.


З темряви почувся голос Елмера Чемберза: «Будь ти спритнішими, синку, ти б зміг врятувати свого друга. Це твоя вина», — і замовк.


— Це не справжній голос, Джейк. — Едді провів пальцем по троянді. На подушечці пальця залишилася пил. Немов би ненайденная двері, тепер вже не тільки ненайденная, але й непотрібна, простояла в Печері голосів пару десятків століть. — Печера транслює те, що знаходить у твоїй голові.


— Я завжди ненавиділа тебе, білий! — переможно прокричала Детта з темряви за дверима. — І я рада, що нарешті позбулася тебе!


— А це бачила? — і Едді показав їй дулю.


Джейк кивнув, блідий і задумливий. Роланд тим часом знову повернувся до книжкової шафи.


— Роланд. — Едді намагався вигнати роздратування голосу, додати гумору, але у нього не вийшло. — Ми тобі набридли?


— Ні.


— Тоді перестань дивитися на ці книги і допоможи мені знайти спосіб відкрити цю д...


— Я знаю, як її відкрити, — відповів Роланд. — Питання в тому, куди вона нас перенесе тепер, без Чорного Тринадцятого? І друге питання, куди ми хочемо піти? За Міа або в те місце, де Тауер і його друг ховаються від Балазара і його друзів?


— Ми підемо за Сюзанною! — закричав Едді. — Чи ти не чув, що говорять ці голоси? Вони кажуть, що він — людожер! Моя дружина, можливо, прямо зараз народжує якогось монстра-людожера, і якщо ти думаєш, що є щось важливіше, ніж...


— Вежа важливіше, — обірвав його Роланд. — Та десь по іншу сторону дверей є людина, чиє прізвище Тауер. Тобто вежа. Людина, якій належить якийсь пустир, де росте якась троянда.


Едді мовчки дивився на нього. Так само, як Джейк і Каллагэн. А Роланд знову повернувся до шафи. Такого недоречного в напівтемряві печери.


— І йому належать всі ці книги, — додав Роланд. — Він ризикував життям, щоб врятувати їх.


— Так, тому що у нього нав'язлива ідея.


— Все служить ка і слід Променю, — відповів Роланд і зняв книгу з верхньої полиці. Едді звернув увагу, що стояла вона догори ногами, і в голову прийшла думка, що Тауер ніколи б так її не поставив.


Роланд потримав книжку в покритих шрамами, вирізьблених вітром, обпалених сонцем руках, немов роздумуючи, кому її передати. Подивився на Едді... на Каллагэна... і віддав книгу Джейку.


— Прочитай, що написано на обкладинці, — попросив він. — Від слів твого світу у мене болить голова. Очей їх сприймає легко, але коли я намагаюся їх зрозуміти, вони спливають.


Джейк його практично не чув. В усі очі дивився на суперобложку із зображенням маленькій сільській церкві на тлі заходу. Каллагэн тим часом пройшов повз, щоб краще розглянути двері, стояла посеред печери.


Нарешті хлопчик підняв голову.


— Але... Роланд, хіба це не те місто, про яке розповідав нам батько Каллагэн? Де вампір зламав його хрест і змусив пити свою кров?


Каллагэн круто розвернувся.


— Що?


Джейк мовчки простягнув книгу. Каллагэн її взяв. Точніше, вихопив.


— «Салемс-Лот»[97], — прочитав він. — Роман Стівена Кінга. — Він подивився на Едді, потім на Джейка. — Чули про нього? Хто-небудь з вас? Я думаю, він не з мого часу.


Джейк похитав головою. Едді вже зібрався піти за його прикладом, але тут його погляд упав на обкладинку.


— Церква. Вона виглядає, як Зал зборів Кал'ї. Прямо-таки близнюк.


— Вона також виглядає, як Молитовний будинок методистів у Іст-Стоунэме, який побудований в 1819 році, — вставив Каллагэн. — Так що на цей раз мова йде про тройне. — Але його голос видався йому таким же далеким, як і помилкові голоси, що доносяться з глибин печери. Раптово він сам собі здався помилковим, нереальним.


6


«Це чийсь жарт, — стверджувала якась частина його розуму. — Не інакше, як жарт, на обкладинці книги вказано, що це роман, ось...»


Нова думка блиснула в голові, і він відчув полегшення. Обумовлене певними застереженнями, але все-таки полегшення. Думка полягала в наступному: іноді люди пишуть романи про реальних місцях. І це той самий випадок. Іншого не дано.


— Відкрий сторінку сто дев'ятнадцять, — попросив Роланд. — Що-то я на ній розібрав, але не всі. Далеко не все.


Каллагэн відкрив сторінку, прочитав:


— «Давним-давно, в семінарії, один однокашник...» — Він замовк, очі побігли по рядках.


— Продовжуй, — подав голос Едді. — Читай, батько, або я прочитаю.


Каллагэн продовжив, повільно:


— «...один однокашник показав батькові Каллагэну смужку матерії з вишитим на ній святотатственным правилом, у той час викликав у нього конфузливый смішок, але з роками здавався все більш вірним і менш святотатственным: «Господи, дай мені СМИРЕННЯ прийняти те, що я не можу змінити, ВОЛЮ змінювати те, що не можу прийняти, і УДАЧУ, щоб я не надто часто при цьому портачил». Слова вишили староанглийским шрифтом на тлі постає сонця.


І тепер, коли він стояв біля відкритої могили Денні Гліка, серед тих, хто прийшов проводити хлопчика в останній шлях, старий вислів спливло в пам'яті».


Рука, що тримала книжку, затремтіла. Якби Джейк не зловив її, вона б точно упала на кам'яну долівку печери.


— Вона в тебе була? — спитав Едді. — Тобі справді дали смужку матерії з таким висловом?


— Мені дав її Френкі Фойл. — Каллагэн не говорив — шепотів. — В семінарії. І Денні Глік... Я відспівував його, думаю, я вам про це розповідав. Саме тоді все й змінилося. Але це роман! Роман — це вигадка! Як... як... — Шепіт раптово перейшов у крик відчаю. І Роланду здалося, що він нічим не відрізняється він помилкових голосів, які підіймалися з глибин печери. — Чорт забирай, я — РЕАЛЬНА ЛЮДИНА!


— А ось тут написано про те, як вампір розламав твій хрест, — доповів Джейк. — «Нарешті ми разом. — Барлоу усміхнувся. Його обличчя, вольова, розумна, симпатична, в цьому слабкому світлі нагадало...»


— Вистачить, — пробубнів Каллагэн. — Від усього цього у мене розколюється голова.


— Тут написано, що особа вампіра нагадало тобі обличчя містера Фліпа, якого ти сам і придумав в далекому дитинстві. Він жив у тебе в шафі.


Каллагэн смертельно зблід, наче вампір тільки що випив з нього всю кров.


— Я нікому не розповідав про містера Фліпі, навіть матері. В книзі цього бути не може. Просто не може.


— Проте є, — відповів Джейк.


— Давай з цим розберемося, — вставив Едді. — Коли ти був маленьким, містер Фліп реально для тебе існував, і ти подумав про нього, зіткнувшись обличчям до обличчя з цим вампіром першого типу, Барлоу. Так?


— Так, але...


Едді повернувся до стрілку.


— Як по-твоєму, все це наближає нас до Сюзанні?


— Так. Ми добралися до суті великої загадки. Може, найбільшої загадки. Я вірю, що Темна Вежа так близько, що до неї можна доторкнутися. А якщо близька Вежа, близька і Сюзанна.


Не звертаючи уваги на його слова, Каллагэн проглядав книгу. Джейк заглядав у неї через плече.


— І ти знаєш, як відкрити двері? — спитав Едді.


— Так, — кивнув Роланд. — Мені потрібна допомога, але я думаю, жителі Кал'ї Брін Стерджис не відмовлять нам у ній, вірно?


Едді кивнув.


— З цим все зрозуміло, але от що я тобі скажу. Я впевнений, що бачив ці ім'я та прізвище, Стівен Кінг. Як мінімум один раз.


— На дошці з «Особливими стравами дня», — пояснив Джейк, не відриваючи очей від книги. — Так, я пам'ятаю. Вони були на дошці «Особливі страви дня», коли ми в перший раз відправилися в Стрибок.


— «Особливі страви дня?» — спохмурнівши, перепитав Роланд.


— У Тауера була така дошка, — пояснив Едді. У вітрині, пам'ятаєш? Магазин-то його називався «Манхеттенський ресторан для розуму».


Роланд кивнув.


— Але от що я вам скажу, — і ось тут Джейк відірвався від книги. — Ці ім'я та прізвище були там, коли ми з Едді перенеслися в Нью-Йорк за допомогою Стрибка, але їх не було на дошці, коли я перший раз заходив в магазин. Коли містер Дипно загадав мені загадку про річці. Тоді на дошці було інше ім'я і прізвище. Вони змінилися, як змінилися ім'я та прізвище автора книги «Чарлі Чу-Чу».


— Мене не може бути в книзі, — твердив Каллагэн. — Я — не вигадка... чи не так?


— Роланд, — покликав стрілка Едді. Роланд повернувся до нього. — Я повинен її знайти. Мені без різниці, хто реальний, а хто — ні. Мені плювати на Келвіна Тауера, Стівена Кінга, Папу Римського. Крім неї, мені нікого і нічого не потрібно. Я повинен знайти свою дружину. — Голос впав до шепоту. — Допоможи мені, Роланд.


Роланд простягнув ліву руку, узяв книгу. Правою доторкнувся до дверей. «Якщо вона ще жива, — подумав він. — Якщо ми зможемо її знайти, якщо вона зможе знову стати Сюзанною. Якщо, і, якщо, і якщо».


Едді поклав руку на плече Роланда.


— Будь ласка, не змушуй мене вирушати на її пошуки в поодинці. Я так її люблю. Будь ласка, допоможіть її знайти.


Роланд посміхнувся. І зразу помолодшав. Його посмішка, здавалося, освітила печеру. Всі давня могутність Эльда стало в цій усмішці: могутність Світла.


— Так, підемо разом.


А потім, ніби в цьому темному місці вимагалося підтвердження прийнятого рішення, повторив:


— Так.


Бангор, штат Мен


15 грудня 2002 р.


ВІД АВТОРА


Про те, що композицією романів циклу «Темна Вежа» я зобов'язаний американського вестерну, я міг би спеціально і не згадувати: і так все ясно. Звичайно ж, місце, в якому відбуваються події, не випадково названо Кальей (Calla — трохи видозмінене іспанське слово Calle). Однак, слід зазначити ще як мінімум на два джерела, вплив яких на цей цикл, безсумнівно, присутня, але не американських. Серджіо Леоне (режисер вестернів «Пригорща доларів», «За кілька зайвих доларів», «Хороший, поганий, злий» і ін) був італійцем. Акіро Куросава («Сім самураїв») — само собою, японцем. Були б ці книги написані без впливу кінематографічного Куросави, Леоне, Пекінпа[98], Говарда Хоукса[99] і Джона Стерджиса[100]? Без Леоне точно немає. Але без інших, готовий сперечатися, не було б і Леоне.


Я також вважаю своїм обов'язком подякувати Робіна Ферта, у якого завжди знаходилася потрібна мені інформація, і мою дружину Табіту, яка терпляче надавала мені час, світ і місце, необхідні для того, щоб при написанні книги я викладатися по максимуму.


С. К.


ПІСЛЯМОВА АВТОРА


Перш ніж ви почнете читати цю коротку післямову, я прошу вас на секунду (і хай вас це не обтяжить) заглянути на сторінку з присвятою на початку книги. Я почекаю.


Спасибі. Я хочу, щоб ви знали, що Френк Мюллер начитав кілька моїх книг для аудіоринку, починаючи з «Чотирьох сезонів». Саме тоді я познайомився з ним в «Рекордс бук», в Нью-Йорку, і ми одразу сподобалися одне одному. Ця дружба тривала довше, ніж деякі з моїх читачів змогли прожити. По ходу нашого співробітництва Френк записав чотири перших роману з циклу «Темна Вежа», і я слухав його записи, а це близько шістдесяти касет, готуючись закінчити історію стрілка. Прослуховування — ідеальний засіб для такої підготовки, тому що вухо сприймає все, тоді як торопящийся очей (а іноді і втомлений мозок) може пропускати слова. Саме до цього я й прагнув, повному зануренню у світ Роланда, і саме це Френк мені забезпечив. Повернулося відчуття свіжості і новизни, яке я загубив десь по дорозі, відчуття, що Роланд і його друзі — реальні люди, зі своєї внутрішньої напруженим життям. Коли я вказував у посвяті, що Френк чув голоси в моїй голові, я говорив чисту правду, як я це розумів. І, опинившись в ролі більш мирною Печери двері, він повернув їх до життя. Решта книги закінчені (ця доведена до чистих аркушів, дві останні ще у правці), і в значній мірі я зобов'язаний цим Френку Мюллеру і його натхненній читання попередніх романів.


Я сподівався, що Френк начитав на аудіокасети і три останні книги циклу «Темна Вежа» (неадаптовані; я не дозволяю адаптувати мої твори і взагалі адаптацію не схвалюю), і він горів бажанням це зробити. Ми обговорювали цю можливість за обідом у Бангор в жовтні 2001 р., і він згадав, що романи циклу «Темна Вежа» — його безумовні фаворити. Оскільки він начитав на касети більше п'ятисот книг, ці слова пролилися бальзамом на серце.


А менш ніж через місяць після нашого обіду і оптимістичною, спрямованою в майбутнє дискусії Френк їхав на мотоциклі по автостраді в Каліфорнії і потрапив в страшну катастрофу. Сталося це через кілька днів після того, як він дізнався, що повинен вдруге стати батьком. Він був у захисному шоломі, який і врятував йому життя, мотоциклісти, візьміть це на замітку, але все одно отримав серйозні травми, головним чином неврологічні. Так що записувати останні романи циклу «Темна Вежа» він не зможе. Останньою роботою Френка став роман Клайва Баркера «Каньйон Холодне серце», начитувати який він закінчив у вересні 2001 р., незадовго до інциденту.


Якщо тільки не станеться дива, трудова діяльність для Френка Мюллера закінчилася. Його реабілітація, яка може тривати все життя, тільки почалася. Йому необхідна турбота, так і професійна допомога. І те, й інше коштує грошей, яких, як правило, у представників вільних професій багато не буває. Я і кілька моїх друзів створили фонд, щоб допомогти Френку і, можливо, іншим письменникам, артистам, художникам, які можуть опинитися в аналогічній ситуації. Всі гроші, які я отримаю від продажу аудіоверсії «Вовків Кал'ї», підуть на рахунок цього фонду. Їх, звичайно, не вистачить, але робота фонду «Танцююча на хвилях» («Танцююча на хвилях» — назва яхти Френка), як і програма реабілітації Френка, тільки почалася. Якщо у вас є кілька баксів, які не вкладені в справу, і ви хочете зміцнити майбутнє фонду «Танцююча на хвилях», не надсилайте їх мені, відправте за адресою:


The Foundation Wavedancer


c/o Mr.. Arthur Green


101 Park Avenue


New York, NY 10001


Дружина Френка, Еріка, говорить спасибі вам. Як і я.


І Френк сказав би, якщо б зміг.


Бангор, штат Мен


15 грудня 2002 р.


Пісня Сюзанни


Строфа 1. Крах променя


1


— Як довго протримається магія?


Спочатку ніхто не відповів на питання Роланда, тому він поставив його знову, на цей раз підняв очі на двох менні, які сиділи навпроти нього у вітальні будинку батька Каллагэна, Хенчека і Кантаба, чоловіка однієї з численних онучок патріарха. Вони трималися на руки, за звичаєм менні. Старий втратив у цей день онуку, але, якщо і сумував, на суворому, закаменевшем обличчі ніяких емоцій не відбивалося.


Поряд з Роландом, нікого не тримаючи за руку, мовчазний і смертельно блідий, розташувався Едді Дін. Трохи далі, на підлозі, схрестивши ноги, влаштувався Джейк Чеймберз. Затягнув Ыша собі на коліна, такого Роланд ніколи не бачив і, якщо йому хтось сказав, не повірив би, що вухань-плутаник дозволяє так з собою поводитися. І Едді, і Джейка забризкала кров. Джейка — його друга Бенні Слайтмана. Едді — Маргарет Эйзенхарт, в дівоцтві Маргарет з клану Червоної стежки, яка загинула в бою внучки Хенчека. І Едді, і Джейк виглядали втомленими, не меншу втому відчував сам Роланд, але не сумнівався, що цю ніч розраховувати на відпочинок їм не доведеться. З міста долинали приглушені відстанню тріск феєрверків, спів і радісні крики. Тут же ніхто нічого не святкував. Бенні і Маргарет померли, Сюзанна пропала.


— Хенчек, скажи мені, прошу тебе, як довго протримається магія?


Старий розсіяно погладив бороду.


— Стрілець... Роланд... не можу сказати. Магія двері в цій печері мені невідома. Як тобі добре відомо.


— Тоді скажи мені, що думаєш. Ґрунтуючись на тому, що знаєш.


Едді здійняв руки. Брудні, з кров'ю під нігтями, вони помітно тремтіли.


— Скажи, Хенчек, — голос жалюгідна, розгублена, Роланд чув таке вперше. — Скажи, прошу тебе.


Розалита, домоправительниця батька Каллагэна, увійшла з підносом в руках. Принесла чашки і глечик з щойно звареним кави. Вона, принаймні, знайшла можливість змінити залиті кров'ю, вимазані землею джинси і сорочку на сукню, але в очах застиг жах пережитого. Вони витріщалися з її обличчя, як маленькі тваринки з нірок. Без єдиного слова вона розлила каву, роздала чашки. І їй не вдалося повністю відмитися від крові, зазначив Роланд, беручи одну з чашок. На тильній стороні правої долоні залишилася червону цятку. Кров Маргарет або Бенні? Він не знав. Та й не хотів. Вовки переможені. Вони могли більше не повернутися в Келла Брін Стерджис, а могли і повернутися. Це турбота ка. А ось їхня турбота — Сюзанна Дін, яка зникла по завершенню бою, прихопивши з собою Чорний Тринадцятий.


— Ти питаєш про кавен? — відгукнувся Хенчек.


— Так, батьку, — кивнув Ролан. — Стійкості магії.


[101]Батько Каллагэн, взяв чашку кави, кивнув, нервово посміхнувся, але не подякував. По поверненню з печери він вимовив лише кілька слів. На його колінах лежав роман «Салемс-Лот» , написаний людиною, про яку він ніколи не чув. Вказувалося, що персонажі і події в цій книзі — вигадка, але він, Доналд Каллагэн був одним з головних героїв. Жив у місті, де розгорталася дія роману, брав участь у всіх ключових епізодах. Він вже перегорнув книгу, оглянув задню сторону супера і клапан, в дивній впевненості, що побачить власну фізіономію (вірніше, фізіономію Доналда Каллагэна, яким він був у 1975 році, коли все це і сталося), але фотографія була відсутня, так і про автора роману видавці визнали можливим написати лише кілька рядків. Живе в штаті Мен. Одружений. До цього написав один роман, добре прийнятий критикою, якщо вірити наведеним на задній стороні супера цитат.


— Чим сильніше магія, тим вона стійкіша, — відповів Кантаб, потім запитливо подивився на Хенчека.


— Ага, — підтвердив Хенчек. — Магія і волшба, вони єдині, і розгортаються назад, — він помовчав. — Тягнуться з минулого, ти розумієш.


— Ця двері відкривалися в багатьох місцях і в багатьох часи в світі, звідки прийшли мої друзі, — Роланд помовчав. — Я хочу, щоб вона відкрилася знову, точно так само, як два останніх рази. Останніх. Таке можливо?


Вони чекали, поки Хенчек і Кантаб обмірковували питання. Менні багато і часто подорожували у часі і просторі. Якщо хто-небудь знав, якби хто-небудь міг зробити те, чого хотів Роланд, чого вони хотіли все, слід звертатися саме до менні. Кантаб нахилився до старого, діну клану Келла Червоної стежки. Щось прошепотів. Хенчек вислухав з камінним обличчям, вузлуватою старечої рукою повернув голову Кантаба, прошепотів у відповідь. Едді засовався, і Роланд відчув, що той зараз зірветься, може, навіть почне кричати. Поклав руку йому на плече, і Едді затих. Принаймні, на час.


Менні шепотілися хвилин п'ять, решта чекали. Доноситься з міста святковий шум все сильніше дошкуляв Роланда, і він міг уявити собі, як зараз Едді.


Нарешті, Хенчек поплескав Кантаба по щоці і повернувся до Роланду.


— Ми думаємо, що таке можливо.


— Слава Богу, — пробурмотів Едді. Додав, уже голосніше. — Слава Богу! Так пішли туди. Ми можемо зустрітися на Східній дорозі...


Обидва бороданя похитали головами, на обличчі Хенчека відбилося співчуття, Кантаба — прямо таки жах.


— Ми не будемо підніматися до Печери голосів у темряві, — відповів Хенчек.


— Ми повинні! — закричав Едді. — Ви не розумієте! Мова не про те, наскільки довго протримається або не протримається магія, мова про часу на тій стороні! Там воно біжить швидше, а як тільки він піде, буде пізно! Господи, Сюзанна. Можливо, народжує прямо зараз, і, якщо це якийсь людоїд...


— Слухай мене, хлопче, — обірвав його Хенчек, — і слухай уважно, прошу тебе. День практично минув.


І так воно і було. Ніколи з пам'яті Роланда день так швидко не витікав крізь його пальці. З Вовками вони воювали рано вранці, ледь не на зорі, якийсь час приходили в себе, святкували перемогу на дорозі і сумували про втрати (на диво маленьких, враховую силу і чисельність протистоїть їм супротивника). Потім виявили, що Сюзанни немає, пішов кидок до печери, де їх чекали пренеприятные відкриття. На Східну дорогу, стала полем бою, вони повернулися лише після полудня. Більшість городян пішло, тріумфально забираючи з собою дітей. Хенчек з готовністю погодився порадитися з ними, але коли вони все дісталися до будинку батька Каллагэна, сонце, вже виконало чималий шлях, скочуючись по небу.


«І все-таки цієї ночі нам вдасться відпочити», — подумав Роланд. Не міг сказати, радий він цього чи розчарований. Знав тільки одне: йому сон точно не зашкодить.


— Я слухаю і чую, — вигукнув Едді, але рука Роланда як і раніше лежала на його плечі. І відчувала, що Едді буквально трясе.


— Навіть якщо б ми і погодилися, нам би не вдалося вмовити піти всіх, хто нам потрібен, — продовжив Хенчек.


— Ти — їх дін, старший...


— Ага, ти так називаєш мене і, можливо, так воно і є, хоча це не наше слово, ти розумієш. Багато в чому вони пішли б за мною, вони знають, в якому боргу перед вашим ка-тетом за те, що ви сьогодні зробили, і захочуть віддячити вас, як тільки зможуть. Але з настанням темряви вони не підуть по стежці, яка, піднімаючись все вище, веде до печери, заповненої примарами, — Хенчек повільно хитав головою, надаючи ще більшої переконливості своїх слів. — Ні... не підуть. Послухай, молодий чоловік. Кантаб і я зможемо повернутися в Кра-тен Червоної стежки до настання ночі. Там ми зберемо всіх наших Темпу, для нас це те ж саме, що Зал зборів для забули людей, — він коротко глянув на Каллагэна. — Я вибачаюся, батько, якщо це слово ображає тебе.


Каллагэн неуважно кивнув, не відриваюся від книги, яку все крутив у руках. Її запроторили у пластикову обкладинку, як часто надходять з дорогими першими виданнями. На форзаці ледь проглядалася написана олівцем ціна: $950. Другий роман якогось молодого письменника. Каллагэну залишалося тільки гадати, чому ця книга така дорога. Він збирався запитати про це власника книги, Келвіна Тауера, якщо їхні шляхи перетнуться. І за цим питанням були б інші.


— Ми пояснимо, що ви хочете, викличемо добровольців. З шістдесяти восьми чоловіків Кра-тена Червоної стежки. Я впевнений, що всі, крім чотирьох або п'яти, погодяться допомогти, злити свою енергію воєдино. Вийде потужний кхеф. Так ви це називаєте? Кхеф? Участь? Все в одному?


— Так, — кивнув Роланд. — Розділити воду, говоримо ми.


— Вам ніколи не вдасться розмістити стільки людей на вході в печеру, — подав голос Джейк. — Не вдасться розмістити і половини, навіть якщо вони залізуть один одному на плечі.


— Немає потреби, — відповів Хенчек. — В печеру увійдуть самі сильні... кого ми називаємо випромінювачами. Інші вишикуються вздовж стежки, об'єднані руками один з одним і з схилами.


— У будь-якому випадку, нам потрібна ця ніч, щоб підготувати магніти та висок, — додав Кантаб. Він дивився на Едді, і в погляді читалися почуття провини і страх. Молодої людини мучила нестерпна біль, сумнівів тут бути не могло. І він був стрільцем. Стрілець міг вдарити, а якщо вже стрілок завдавав удару, то ніколи не бив наосліп.


— Можливо, буде занадто пізно, — прошепотів Едді. Скинув на Роланда світло-коричневі очі. Тільки тепер вони налилися кров'ю і потемніли від втоми. — Завтра буде надто пізно, навіть якщо магія нікуди не дінеться.


Роланд відкрив рот, але Едді підняв палець.


— Не кажи, ка, Роланд. Якщо ще раз скажеш ка, клянуся, моя голова розірветься.


Рот Роланда закрився. Едді повернувся до двох бородатих чоловіків у темних, майже як у квакерів, плащах.


— Ви не можете з упевненістю стверджувати, що магія протримається, чи не так? Те, що можна відкрити сьогодні, завтра може закритися для нас назавжди. І всі магніти та висок, якими володіють менні, не зможуть відкрити.


— Ага, — кивнув Хенчек. — Але твоя жінка взяла з собою магічний кристал і, щоб ти не думав, залишений ним слід в Серединному світі і Прикордонні нікуди не подівся.


— Я б продав душу, щоб повернути його і взяти в руки, — відчеканив Едді. Всі жахнулися, почувши ці слова, навіть Джейк, і Роланд відчув сильне бажання сказати Едді, що той повинен взяти їх назад, загнати назад, за губи і язик. Надто потужні сили опиралися їх пошуків Вежі, темні сили, і в Чорному Тринадцятому сили ці в повній мірі проявляли себе. Все, що могло використовуватися на користь, в тій же мірі могло піти й на шкоду, і магічні кристали веселки Мейрлина вміли творити зло, особливо Чорний Тринадцятий. Можливо, злоби в ньому було стільки ж, що і у всіх інших разом узятих. Навіть якщо б кристал, як і раніше, перебував у них, Роланду довелося б докласти чимало зусиль, щоб не підпустити до нього Едді Діна. В його теперішньому стані, коли від горя думки блукали і він не міг взяти себе в руки, Чорний Тринадцятий або знищив би Едді, або в кілька миттєвостей перетворив на свого раба.


— Камінь міг би пити, якщо б у нього був рот, — сухо зауважила Розалита, здивувавши їх усіх. — Едді, навіть якщо забути про магію, подумай про стежці, яка веде до печери. Потім подумай про шести десятках чоловіків, багато такі ж старі, як Хенчек, один або двоє сліпі, як летючі миші, яким доведеться підніматися по ній в темряві.


— Валун, — додав Джейк. — Не забувай про валуні, який доводиться огинати з висячими над прірвою п'ятами. Едді неохоче кивнув. Роланд бачив, він намагається прийняти те, що змінити не може. Бореться з охоплював його божевіллям.


— Сюзанна Дін теж стрілок, — нагадав Роланд. — Може, якийсь час вона зможе подбати про себе.


— Я не думаю, що Сюзанна зараз головне, — похитав головою Едді, — і ти так не думаєш. Це дитина Міа, в кінці кінців, а тому тіло буде контролювати Міа, принаймні до того моменту, як дитина... малої... з'явиться на світ. Але Роланду інтуїція підказувала інше і, як багато разів бувало в минулому, вона не підвела його і на цей раз.


— Вона, можливо, контролювала тіло, коли вони йшли звідси, але потім, їй, швидше за все, довелося віддавати кермо правління.


Ось тут заговорив Каллагэн, нарешті, відірвавшись від книги, яка ввела його в ступор.


— Чому?


— Тому що це не її світ, — відповів Роланд. — Вони перенеслися у світ Сюзанни. І можуть померти обидві, якщо не навчаться ладити один з одним.


2


Хенчек і Кантаб вирушили до менні клану Червоної стежки, щоб зібрати старійшин (звісно, виключно чоловіків) і розповісти їм спочатку про події цього довгого дня, потім про затребуваної платі. Роланд пішов у Розалитой в її котедж, стоїть на схилі пагорба, вище ще недавно акуратною будки туалету, тепер перетвореного на руїни. А в туалеті вічним, але вже марним годинним застиг Енді, робот-посланець (з багатьма іншими функціями). Розалита повільно і повністю розділу Роланда. Коли він залишився, в чому мати народила, витягнулася поруч з ним на ліжку і натерла його особливими маслами: котячим, знімає біль у суглобах, і більш густим, трохи ароматизованим, для самих ніжних місць. Потім вони зайнялися любов'ю. Кінчили разом (випадковість, які дурні приймають за знак долі), полежали, вслухаючись у тріску петард, все ще вибухають на Головній вулиці Келла Брін Стерджис, і радісні вигуки городян, які, міцно набравшись, ніяк не могли вгамуватися.


— Спи, — прошепотіла Розалита. — Завтра я більше не побачу тебе. Ні я, ні Эйзенхарт або Оуверхолсер, ні хто-небудь інший в Кэлле.


— Так ти можеш бачити майбутнє? — спитав Роланд. В голосі чулася розслабленість, навіть веселість, але, навіть у розпал любовних утіх, коли він опанував Розалитой і вони разом піднімалися до вершини блаженства, Сюзанна не виходила у нього з голови: зникла частина його ка-тету. Якщо б не було інших проблем, цього цілком вистачало, щоб позбавити Роланда спокою.


— Ні, — відповіла вона, — але іноді в мене бувають передчуття, як і у будь-якої іншої жінки, особливо, коли її чоловік збирається піти.


— Так ось хто я для тебе? Твій чоловік?


В її погляді читалися збентеження і впевненість.


— На той короткий час, який ти пробув тут, ага, мені б хотілося так думати. Ти вважаєш, що я помиляюся, Роланд?


Він хитнув головою. Це приємно, коли жінка називає тебе своїм чоловіком, нехай і на короткий час. Вона побачила, що він не жартує, і її обличчя пом'якшало. Погладила Роланда по запалих щоках.


— Добре, що ми зустрілися, Роланд, чи не так? Добре, що ми зустрілися в Кэлле.


— Ага, жінка. Вона доторкнулась до знівеченої правій руці, потім до правого стегна.


— Як біль?


Їй він брехати не став.


— Жахлива.


Вона кивнула, потім взялася за ліву руку, яку він зумів уберегти від омароподобных чудовиськ.


— А ця?


— Нормально, — відповів він, уже відчуваючи, як біль збирається в глибині, потайки, вичікуючи моменту, щоб завдати удару. Сухий скрут, так називала цю хворобу Розалита.


— Роланд! — покликала вона.


— Так?


Вона зустрілася з ним поглядом. Все ще тримаючи ліву руку, дізнаючись всі її секрети.


— Закінчуй свою справу якомога швидше.


— Це твоя порада?


— Так, коханий! До того, як твоя справа знищить тебе.


3


Едді сидів на задньому ганку будинку батька Каллагэна, коли настала північ і День битви на Східній дорозі, як назвали його жителі Кэллы Брін Стерджис пішов в історію (щоб потім стати легендою... за умови, що світ проіснує досить довго і таке зможе статися). У місті шум святкування додавав в гучності, і у Едді навіть виникли побоювання, як би городяни від надлишку почуттів не спалили всю Головну вулицю. Він став би заперечувати? Аж ніяк, я кажу, спасибі, робіть що забажаєте. Поки Роланд, Сюзанна, Джейк, Едді і три жінки, сестри Орисы билися з Вовками, інші жителі Кэллы ховалися чи то в місті, чи на рисовому полі біля річки. Однак, через десять років, а то і через п'ять, вони будуть говорити один одному, як одного разу восени вистрибнули вище голови, ставши плечем до плеча зі стрілками. У такій оцінці городян об'єктивністю і не пахло, і якась частина Едді прекрасно це розуміла, але ніколи в житті він не відчував себе таким нещасним, таким втраченим, а тому його і розпирало злість. Він казав собі, не думай про Сюзанну, не гадай, де вона народила демонское кодло чи ні, але думки ці ніяк не виходили з голови. Вона вирушила в Нью-Йорк, хоч з цим була повна ясність. Але в який рік? Побачить освітлені газовими ліхтарями вулиці, якими чинно проїжджають одноосні кінні екіпажі-кеби, або її зустрінуть антигравітаційні таксі, керовані роботами виробництва «НОРД СЕНТРАЛ ПОЗИТРОНИКС»? І чи жива вона? Він відсахнувся від цієї думки, якби мав таку можливість, але розум може бути таким жорстоким. Він бачив її лежить у канаві де-небудь в Алфавіт-Сіті [102] з вирізаною свастикою на лобі і пришпиленим до грудей листком з написом «ПРИВІТ ВІД ДРУЗІВ З МІСТА ОКСФОРД». За його спиною відчинилися кухонні двері. Почулись м'які кроки босих ніг (слух у нього давно вже загострився, гострота всіх почуттів — невід'ємна частина спорядження кілера) і шкрябання кігтів. Джейк і Ыш. Хлопчик сів поруч з ним в крісло-гойдалку Каллагэна. У тій же одязі, з саморобною кобурою. В ній лежав «ругер», вкрадений Джейком у батька в той день, коли він втік з дому. Сьогодні він вже вибив кров. Ні, не кров. Машинне масло? Едді трохи посміхнувся. Хоча йому було не до сміху.


— Не можеш спати, Джейк?


— Ейк, — погодився Ыш і плюхнувся у ніг Джейка, поклавши голову на дошки підлоги між лап.


— Не можу, — кивнув Джейк. — Все думаю про Сюзанну, — він помовчав. — І про Бенні.


Едді розумів, це природно, хлопчик бачив, як його друга рознесло на шматки буквально у нього на очах, само собою, він думав про нього, і все-таки Едді відчув укол ревнощів: йому хотілося, щоб всі помисли Джейка зв'язувалися з порятунком дружини Едді Діна.


— Цей Тавери, — продовжив Джейк. — Його провина. Запанікував. Побіг. Зламав щиколотку. Якщо б не він, Бенні був би зараз живий, — дуже тихо, але Едді не сумнівався, почуй це підліток, про який йшла мова, у того б похололо серце, додав. — Френк... грьобаний... Тавери. Едді простягнув руку, яка не хотіла втішати, і змусив її торкнутися голови Джейка. Волосся дуже довгі. Їх давно пора вимити. Чорт, і постригти. А ще йому потрібна мати, тільки тоді можна гарантувати, що хлопчика оточать належною турботою. Але немає ніякої матері, у всякому разі, для Джейка. І тут сталося маленьке диво: втішаючи хлопчика, Едді раптом теж підбадьорився. Не так, щоб дуже, але все ж.


— Не терзайся, — порадив він. — Зробленого не повернеш.


— Но, — з гіркотою мовив Джейк.


— Ки-йет, ка, — підхопив Ыш, не піднімаючи голови.


— Амінь, — з губ Джейка зірвався смішок. Але вже дуже холодний. Джейк дістав з саморобної кобури «ругер», подивився на нього. — Цей зможе повернуться назад, тому що прийшов з тієї сторони. Так говорить Роланд. Інші, можливо, теж зможуть, тому що ми потрапимо туди не за допомогою Стрибка. Якщо ні, Хенчек сховає зброю в печері і, можливо, нам вдасться за них повернутися.


— Якщо ми потрапимо в Нью-Йорк, — сказав Едді, — револьверів і пістолетів там навалом. І ми їх знайдемо.


— Але не такі, як револьвери Роланда. Я дуже сподіваюся, що вони перенесуться в наш світ. Таких не залишилося ні в одному з світів. Я в цьому не сумніваюся.


Едді дотримувався тієї ж думки, але не став його озвучувати. З міста в черговий раз долинув гуркіт петард, потім все стихло. Свято сходив нанівець. Нарешті-то сходив нанівець. Завтра, безсумнівно, він продовжиться, в Павільйоні і біля нього, випивки буде поменше, промов побільше. Роланда і весь ка-тет чекали в якості почесних гостей, але, якщо боги будуть до них милостиві і двері відчиняться, вони вже покинуть Кэллу Брін Стерджис. Полюючи за Сюзанною. Шукаючи Сюзанну. Яка там полювання. Пошуки. І, ніби читаючи думки Едді (а він міг читати, це його шосте відчуття, дотик, набирав і набирав силу), Джейк порушив повислу на задньому ганку тишу:


— Вона все ще жива.


— Звідки ти знаєш?


— Ми всі відчули б її смерть.


— Джейк, ти можеш дотягнутися до неї?


— Ні, але... — Перш ніж він встиг закінчити фразу, з-під землі, донеслося глухе гарчання. Ганок несподівано почало підніматися і опускатися, немов човен на хвилях. Вони чули, як скриплять дошки. З кухні донісся деренчання посуду, немов хтось стукав зубами. Ыш підняв голову і заскиглив. На маленькій лисячій мордочці відбилося здивування, вуха міцно притиснулися до голови. У вітальні Каллагэна щось впало і розбилося. Першою в голову Едді прийшла думка, алогічна, але настирлива, що Джейк вбив Сюзі, просто оголосивши її живою. На мить тремтіння землі посилилася. Розлетілося віконне скло, буквально вивернути з рами. З темряви долинув гуркіт. Едді припустив, і правильно, що звалилася напівзруйнована будка туалету. Він вже схопився, не віддаючи собі в цьому звіту. Джейк стояв поруч, схопившись за його руку, в іншій тримаючи «ругер». І Едді встиг вихопити револьвер Роланда, так що обидва застигли, приготувавшись до стрільби.


Під землею загарчало особливо голосно, а потім ганок знову знайшло стійкість. У багатьох ключових точках вздовж Променя люди прокидались і здивовано озиралися. На вулицях одного Нью-Йорка в декількох автомобілях включилися охоронні сигналізації. На наступні день газети повідомили про слабке землетрус, результатом якого стали розбиті вікна. Обійшлося без жертв. Лише здригнулася скельна плита, на якій стояло місто. Джейк уже дивився на Едді, широко розкритими очима. Він знав. За їх спинами відкрилася кухонні двері, на ґанок вийшов Каллагэн, в білих підштаниках до колін, з золотим хрестом на грудях.


— Землетрус, чи не так? — запитав він. — Одного разу потрапив в одне, в Північній Каліфорнії, але Кэллу не трясло жодного разу.


— Набагато гірше, ніж землетрус, — відповів Едді і вказав на східний горизонт, де палахкотіли зелені блискавки. Нижче по схилу рипнули і відкриваючись двері котеджу Розалиты, потім зачинилися. Вона і Роланд попрямували до дому батька Каллагэна разом, Розалита — у нічній сорочці, стрілець — в джинсах, обидва босоніж.


Едді, Джейк і Каллагэн спустилися з ганку їм назустріч. Роланд пильно дивився на вже які гаснуть сполохи зелених блискавок на сході, де їх чекала країна Тандерклеп, двір Червоного Короля, край Крайнього світу і сама Темна Вежа. «Якщо, — подумав Едді, — вона ще стоїть».


— Джейк як раз сказав, що ми всі дізналися б, якщо б Сюзанна померла, — подав голос Едді. — Відчули б. І тут це, — він вказав на галявину батька Каллагэна, де з'явився новий гірський хребет, розірвавши м'яку грунт на довжині в десять футів, щоб показати вивернуті губи землі. У місті несамовито гавкали собаки, але городяни ще ніяк не відреагували на інцидент. Едді припустив, що більшість це знаменна подія проспали. Як відомо, п'яні сплять міцно. — Але до Сюзі все це не має ні найменшого відношення. Так?


— Безпосередньо, немає.


— І це не наш, інакше руйнувань було б більше. Ти згоден?


Роланд кивнув. Роза дивилася на Джейка, і в її погляді читалися подив і страх.


— Що, не наш, хлопчик? Про що ти говориш? Це було не землетрус, тут все зрозуміло!


— Ні, — погодився Роланд, — лучетрясение. Один з Променів, що утримують Вежу, яка утримує все, що наказав довго жити. Розвалився.


Навіть у слабкому світлі, долетающем від палаючих на ґанку свічок, Едді побачив, як зблідло обличчя Розалиты Мунос. Вона перехрестилася.


— Промінь? Один з Променів? Скажи ні! Скажи, це не правда!


Едді раптом згадав про давнє бейсбольному скандалі. Про якомусь хлопчиськові, умоляющем: «Скажи, що це не правда, Джо».


— Не можу, — відповів Роланд, — бо так воно і є.


— І скільки всього Променів? — запитав Каллагэн. Роланд глянув на Джейка, ледь кивнув: «Повтори свій урок, Джейк з Нью-Йорка, повтори і не отклонись від істини».


— Шість Променів пов'язують дванадцять Порталів, — заговорив Джейк. — Дванадцять Порталів знаходяться на дванадцяти краях Землі. Роланд, Едді й Сюзанна почали пошуки Темної Вежі від Порталу ведмедя і «дістали» мене десь між Порталом і Ладом.


— Шардик, — вставив Едді. Він спостерігав, як заснуть останні зелені спалахи на сході. — Так звали ведмедя.


— Так, Шардик, — погодився Джейк. — Так що ми знаходимося на Промені ведмедя. Всі промені сходяться в Темній Вежі. Наш Промінь, з іншого боку Вежі?.. — погляд його зупинився на Роланда, просячи про допомогу. Роланд, у свою чергу, повернувся до Едді Діну. Навіть тепер, схоже, Роланд не переставав вчити їх закону Эльда. Едді чи то не помічав, що Роланд дивиться на нього, то вирішив проігнорувати його погляд, але Роланд не відступився. «Едді?» — прошепотів він.


— Ми на Стежці ведмедя, Шляхи черепасі, — неуважно відповів Едді. — Я не знаю, чи має це якесь значення, тому що далі Темної Вежі ми не підемо, але по іншу її сторону Стежка черепахи, Шлях ведмедя, — і він процитував: "величезна ЧЕРЕПАХА, панцир горою, Тягне на ньому весь земну кулю. Думає повільно, тихо повзе, Всіх нас знає досконало...[103]".


А з цього моменту продовжила Розалита: "На панцирі правди несе тяжкий тягар, Там борг і любов уклали союз, Вона любить гори, ліси і моря І навіть таку дівчинку, як я [104]".


— Не зовсім так, як я чув у колисці і від своїх друзів, — посміхнувся Роланд, — але досить близько, по праву і по крові.


— Велику черепаху кликати Матурін, — Джейк знизав плечима. — Якщо це має якесь значення.


— І ти не можеш сказати, який з Променів зруйнувався? — запитав Каллагэн, пильно дивлячись на Роланда. Роланд похитав головою.


— Ми знаємо тільки одне: Джейк прав та це не наш Промінь. Якби зруйнувався наш, в ста милях від Келла Брін Стерджис не залишилося живого місця. А може, й тисячі миль... хто скаже? Птахи, охоплені вогнем, падали з неба.


— Ти говориш про Армагеддон, — в тихому голосі Каллагэна чулася тривога. Роланд похитав головою, але не тому, що не погоджувався зі священиком.


— Я не знаю цього слова, батько, але кажу про безліч смертей і великих руйнувань, це точно. І десь, можливо, уздовж Променя, що зв'язує Рибу і Щура, таке сталося.


— Ти впевнений, що це так? — прошепотіла Троянда. Роланд кивнув. Одного разу він це вже пережив, коли впав Гилеад, цивілізації, якою він її собі уявляв, прийшов кінець, а він став вигнанцем, приреченим поневірятися з Катбертом, Аленом, Джеймі і декількома іншими, що залишилися від їх ка-тету. Тоді зруйнувався один з шести Променів, і точно не перший.


— Скільки повинно залишитися Променів, щоб утримати Вежу? — запитав Каллагэн. Мабуть, вперше Едді відволікся від долі зниклої дружини. І тепер в його очах, піднятих на Роланда, читалося, можна сказати, увагу. Чому ні? Питання-то Каллагэн задав основний. Адже говорилося: «Всі служить Променю», — і хоча, якщо не грішити проти істини, все слугувало Вежі, саме Промені утримували останню на своєму місці. Якщо вони руйнувалися...


— Два, — відповів Роланд. — Я вважаю, як мінімум, два. Той, що проходить через Кэллу Брін Стерджис і ще один. Але одному Богу відомо, як довго вони протримаються. Навіть без Руйнівників, які невпинно їх «підточують», я сумніваюся, що вони міцні, як скеля. Нам треба поспішати.


Едді закаменел.


— Якщо ти хочеш йти до Вежі без Сюзі...


Роланд нетерпляче мотнув головою, як би пропонуючи Едді не молоти всяку нісенітницю.


— Без неї нам до Вежі не дістатися. Як мені видається, ми не доб'ємося бажаного і без малого Міа. Все в руках ка, але, як казали в моїй країні: «У ка немає ні серця, ні розуму».


— Під цим я готовий підписатися, — буркнув Едді.


— Можливо, у нас виникне ще одна проблема, — вставив Джейк. Едді похмуро глянув на нього.


— Слухай, проблем у нас і так вистачає.


— Я знаю, але... раптом землетрус завалило вхід в печеру? Або... — Джейк зам'явся, не бажаючи озвучувати думку, яка лякала його найбільше, — ... або обрушило всю печеру?


Едді простягнув руку, схопився за сорочку Джейка, закрутив матерію в кулаці.


— Не кажи таких слів. Навіть не думай про це!


Тепер вони чули голоси. Роланд здогадався, що городяни знову збираються на Головній вулиці. Він не сумнівався, що не тільки минулий день, але і цю ніч в Кэлле Брін Стерджис будуть пам'ятати добру тисячу років. Якщо, звичайно, Вежа простоїть так довго. Едді відпустив сорочку Джейка, розгладив долонею складки. Спробував посміхнутися, від чого обличчя його раптом стало зморщеним і старечим. Роланд повернувся до Каллагэну.


— Менні все одно завтра прийдуть? Ти знаєш їх краще за мене.


Каллагэн знизав плечима.


— Хенчек — людина слова. А от чи зможе він призвести інших після того, що сталося... за це, Роланд, я не ручуся.


— Краще б зміг, — похмуро процідив Едді. — Краще б зміг.


— Як щодо того, щоб зіграти в «Стеж за мною» [105]? — раптом запропонував Роланд з Гилеада. Едді витріщився на нього, не вірячи своїм вухам.


— Ми все одно не заснемо до ранку, — пояснив стрілок. — Треба ж якось зайняти час.


І вони почали грати в «Стеж за мною», і Розалита вигравала здачу за здачу, крейдою записуючи результат на пластині сланцю, але її особа жодного разу не висвітлила торжествуюча посмішка, більш того, на думку Джейка, на ньому взагалі не відбивалося ніяких емоцій. Йому раптом захотілося скористатися дотиками, але він дав собі слово, що буде вдаватися до допомоги свого шостого почуття лише з дуже вагомих причин. А заглядати за безпристрасне обличчя Розалиты... все одно, що дивитися в щілину, коли вона роздягається. Або спостерігати через ту ж щілину, як вона і Роланд займаються любов'ю.


Проте, гра тривала, і північний схід зрештою почав світлішати. Джейк все-таки здогадався, про що вона думає, тому що сам думав про те ж. На якомусь рівні своєї свідомості всі вони думали про двох останніх Променях, які ще утримували Вежу. Очікуючи, що один з них зруйнується. Чи будуть вони шукати Сюзанну, буде Троянда готувати обід, чи буде Бен Слайтман на ранчо Эйзенхарта сумувати про загиблого сина, все вони будуть думати про одне й те ж: залишилося тільки два Променя, і Руйнівники день і ніч воюють з ними, вгризаються в них, знищують. Коли настане кінець? Як все закінчиться? Чи почують вони гуркіт падіння цих величезних, синювато — сірих, кольору сланцю, каміння? Розірветься небо, як шматок старої тканини, виплеснувши монстри, що живуть, до темряви, яку вони відчували навколо себе під час Стрибка або тодэша, як називали його менні? Чи встигнуть вони скрикнути від жаху? Залишиться чи загробне життя або крах Темної Вежі покінчить і з пеклом, і з раєм? Він подивився на Роланда, послав думку, наскільки міг чітку і ясну: «Роланд, допоможи нам!» І отримав відповідь, що наповнив його розум слабкою втіхою (але навіть слабка втіха краще ніякого): «Якщо зможу».


— "Стеж за мною", — оголосила Розалита і розкрила карти. Вона зібрала масть. Старшій лежала дама Смерті.


КУПЛЕТ :


Commala — come — one


There's a young man with a gun


Young man lost his honey


When she took it on the run


ВІДПОВІДНІСТЬ :


Commala — come — one


She took it on the run


Left her baby lonely but


Her baby ain't done.


Строфа 2. Стійкість магії


1


Щодо приходу менні вони могли і не хвилюватися. Хенчек, суворий, як і завжди, з'явився на площі біля Павільйону, визначену місцем зустрічі, з сорока чоловіками. Він запевнив Роланда, що вони зможуть відкрити Ненайденную двері, якщо вона зберегла здатність відкриватися після зникнення, як він називав, «темної кулі». Старий не став вибачатися за те, що привів менше людей, ніж обіцяв, але продовжував смикати себе за бороду. Інший раз обома руками.


— Чому він це робить, батько, ти не знаєш? — спитав Джейк Каллагэна. Менні Хенчека вже їхали на схід в дюжині запряжених кіньми фургонів. За ними, їх вабить двома ослами — альбіносів з неймовірно довгими вухами і лютими рожевими очима, котився двоколісних візок, повністю вкритий білою парусиною. Джейку він нагадав великий контейнер з «Джиффи поп» [106] на колесах. Хенчек з похмурим виглядом сидів на возке в самоті, не залишаючи у спокої бороду.


— Думаю, він незадоволений собою, — відповів Каллагэн.


— Але чому? Я здивований, що їх прийшло так багато, враховуючи лучетрясение і все таке.


— Коли землю труснуло, він дізнався, що вищі сили, які за цим стоять, лякають його людей куди більше, ніж він. Для Хенчека це рівнозначно невиконаного обіцянці. Причому не просто невиконаного обіцянці, а обіцянки, які він давав твоїй старшій. Він втратив обличчя, — а потім, не змінюючи тону, задав питання і виманив — таки з Джейка відповідь, який інакше не отримав би. — Вона все ще жива, ваша подруга?


— Так, але в у... — почав Джейк і прикрив рота рукою. З докором подивився на Каллагэна. Попереду, на двоколісному возке, Хенчек різко обернувся, подивившись на них, немов у суперечці вони надто вже підняли голоси. «Цікаво, — подумав Каллагэн, — невже в цій чортовій історії думки вміють читати всі, крім мене?»


Тільки це не історія. Не історія — моє життя.


Але останнім вірилося насилу, не так, якщо ти бачив себе, набраним шрифтом, в якості головного персонажа книги зі словом «ВИГАДКА» на сторінці із зазначенням копірайту, випущеної видавництвом «Даблдей енд Компані» в 1975 році. У книзі про вампірів, однак, яких, за загальним переконанням, в реальному житті не існувало. Та тільки вони існували. І, принаймні, в деяких світах, сусідніх з цим, нікуди не поділися і понині.


— Не розставляй мені такі пастки, — перервав його роздуми Джейк. — Не заманює мене в них. Не роби цього, якщо ми всі в одному човні, батько. Добре?


— Жалкую, — відповів Каллагэн. — Вибач мене.


Джейк трохи посміхнувся і погладив Ыша, який сидів у нагрудній кишені штанів.


— Вона...


Хлопчик похитав головою.


— Зараз не хочу про неї говорити, батько. Краще навіть не думати про неї. У мене таке почуття, не знаю, може нічого цього і немає, але сильне почуття, ніби її щось шукає. І якщо це так, краще не давати цьому чогось підслуховувати нас. А воно може.


— Що-то?..


Джейк простягнув руку і торкнувся шийного хустки Каллагэна, пов'язаного на ковбойський манер. Червоної хустки. Потім на мить прикрив рукою ліве око. Спочатку Каллагэн не зрозумів, потім до нього дійшло. Червоний очей. Очей Короля.


Він відкинувся на спинку сидіння і більше нічого не сказав. Позаду Роланд і Едді їхали верхи і теж мовчали. Обидва взяли з собою не тільки зброю, але і заплічні мішки. Ранець Джейка лежав у фургоні. Якщо після сьогоднішнього дня вони повернулися б в Кэллу Брін Стерджис, то ненадовго.


«В жаху», — ось що збирався сказати Джейк, але насправді все було набагато гірше. Тому що до нього долинав неймовірно слабкий, неймовірно далекий, але виразний крик Сюзанни. І сподівався, що Едді його не чув.


2


Вони все далі від'їжджали від міста, жителі якого, незважаючи на землетрус, в більшості своїй спали після емоційного стресу, який випав на їх частку минулим днем. Ранок видався холодним, так що повітря пором виходив з рота, з засохлі стебла кукурудзи покривала скоринка інею. Над Девар-Тете Уйае, немов дихання річки, висів туман. «Зима на підході», — подумав Роланд.


Через годину почали зустрічатися пересохлі русла річок. Стояла довкола тиша порушувалася лише позвякиванием постромок, скрипом коліс, всхрапыванием коней, рідкісним сардонічною криком одного з ослів-альбіносів, запряжених у візок, і далекими криками рости. Повинно бути, птахи летіли на південь, якщо все ще могли його знайти.


Через десять або п'ятнадцять хвилин після того, як земля праворуч від дороги почала помітно підніматися, наповнюючись, крім сухих русел, кручами, обривами і пагорбами з плоскими вершинами, вони повернулися на те саме місце, куди двадцять чотири години тому прийшли з дітьми Кэллы і воювали з Вовками. Тут від Східної дороги ответвлялся путівець і тягнувся на північний захід. А в кюветі по іншій стороні дорозі залишилася траншея, в якій чекали Волков Роланд, його ка-тет і Сестри Орисы.


А де ж ці Вовки, раз вже про них зайшла мова? Вчора, коли вони залишали поле бою, дорога залишилася заваленій їх тілами. Числом більше шістдесяти, ці людиноподібні істоти прискакали з заходу, в сірих рейтузах, сірих плащах, з оскаленными вовчими масками замість осіб.


Роланд спішився і підійшов до Хенчеку, який незграбно, позначався вік, злазив з двоколісного возка. Роланд не зробив спроби йому допомогти. Хенчек і не очікував допомоги, міг образитися, отримавши її.


Стрілець дочекався, поки той обсмикне темний плащ, вже зібрався поставити запитання, потім зрозумів, що без нього можна обійтися. У сорока чи п'ятдесяти ярдах, трохи далі по дорозі, на її правій стороні з'явився великий пагорб з вирваних з коренем кукурудзяних стебел, якого не було днем раніше. Похоронне багаття, здогадався Роланд, тільки складений без усякої поваги до полеглих. Тепер йому не довелося напружуватися, думаючи про те, як городяни провели другу половину вчорашнього дня, до того, як почався свято, після якого вони зараз відсипалися, тому що бачив перед собою плоди їхньої праці. Вони боялися, що Вовки можуть ожити, запитав він себе, і на якомусь рівні свідомості прийшов до висновку, що саме цього вони і боялися. Ось і перетягли важкі, нерухомі тіла (сірих коней і одягнених у сіру Волков) на кукурудзяне поле, навалили один на одного, закидали вирваними з корінням стеблами кукурудзи. І сьогодні збиралися цей запалити багаття. А якби подув семінол? Роланд не сумнівався, що навіть загроза випалити всю рослинність на родючій землі між річкою і дорогою не змінить їх плани. І зрозуміло, чому. Урожай зібраний, до оранки ще півроку, зола і попіл відмінне добриво, це знає будь-який селянин. А крім того, вони не будуть спати спокійно, поки не згорить цей рукотворний пагорб.


— Роланд, подивися, — в голосі Едді чулися печаль і лють. — Ах, чорт забирай, ти тільки подивися!


На путівці, біля того місця, де Джейк, Бенні Слайтман і близнюки Тавери зачаїлися перед останнім кидком через дорогу, стояв пом'яту і обдерте крісло Сюзан, виблискуючи залишками хрому на сонці, з намазаним пилом і кров'ю сидінням. Погнуте ліве колесо повністю обездвижило його.


— Чому ти говориш у злобі? — запитав Хенчек. До нього приєднався Кантаб і півдюжини людей похилого віку-менні, яких Едді, з-за їх одягу, інший раз називав Плащами. Як мінімум двоє з них віком не поступалися Хенчеку, і Роланду згадалися слова Розалиты: «Багато такі ж старі, як Хенчек, один або двоє сліпі, як летючі миші, і їм доведеться підніматися по гірській стежці в темряві». Зараз, звичайно, про темряві мова не йшла, але він не знав, як деякі з них зуміють дістатися до самого крутого ділянки стежки, не кажучи вже про те, щоб піднятися до самої печери.


— Вони принесли котиться стілець твоєї жінки, щоб вшанувати її, так чому ти говориш у злобі?


— Тому що мені хочеться, щоб воно було цілим, а вона сиділа в ньому, — відповів Едді старому. — Ти це розумієш, Хенчек?


— Злість — сама марна з емоцій, — рівним голосом відповів старий. — Руйнує мозок і шкодить серцю.


Губи Едді утонились до межі, перетворившись в білий шрам під носом, але йому вдалося стримати різкий відповідь. Він підійшов до видавшему види крісла Сюзанни, воно прокотилося сотні миль з того дня, як вони знайшли його в Топеке, але тепер вже откатало своє, і задумливо втупився на нього. Коли до нього наблизився Каллагэн, він знайомий дав зрозуміти, що хоче побути один.


Джейк дивився на те місце на дорозі, де Бенні розірвало на шматки. Останки хлопчика, ясна річ, забрали, і хтось засипав його кров шаром землі, але Джейк все одно бачив темні плями. І відірвану руку Бенні, що лежить долонею вгору. Джейк пам'ятав, як батько його друга вибіг з кукурудзяного поля на дорогу і побачив лежачого на ній сина. П'ять секунд або близько того не міг видати жодного звуку, і цього часу, подумав Джейк, цілком вистачило б, щоб сказати сэю Слайтману, що вони вийшли з бою з неймовірно малими втратами: один убитий хлопчик, одна вбита дружина ранчера, ще один хлопчик зі зламаною щиколоткою. Просто диво, що їм вдалося так легко звільнитися. Але ніхто не сказав, і Слайтман-старший помер дикий крик. Джейк знав, що ніколи не забуде цього крику, як завжди буде пам'ятати Бенні, лежачого на закривавленій, втоптаній землі з відірваною рукою.


Поруч з тим місцем, де впав Бенні, лежало щось ще, притрушене пилом. Джейку здалося, що блиснув метал. Він опустився на коліно, розгріб пил і підняв одну з самонавідних розривних гранат Вовків, які називалися снитчами. Модель «Гаррі Поттер», так було з напису на гранаті. Вчора він тримав пару штук в руці і відчував, як вони вібрують. Чув їх слабке, зловісне гудіння. Ця нічим не відрізнялася від каменя. Джейк підвівся, кинув гранату в бік купи прикритих кукурудзяними стеблами Волков. Кинув з усієї сили, так, що защеміло плече. Напевно, і завтра кожен рух руки віддавалася б болем, але Джейка це не хвилювало. Як не хвилювало і негативне ставлення Хенчека до злості. Едді хотів повернути дружину, Джейк одного. І якщо Едді ще міг сподіватися, що його бажання здійсниться, то Джейк Чеймберз — ні. Тому що з царства мертвих не повертаються. Якщо людина помирає, це назавжди. Він хотів йти до печери, залишити за спиною цю ділянку Східної дороги, щоб більше дивитися на пусте, искореженное крісло Сюзанни. Але менні, взявшись за руки, оточили полі бою, і Хенчек молився різким, скрипучим, пронизливим голосом, від якого в Джейка дзвеніло у вухах: дуже вже голос нагадував вереск переляканій свині. Він звертався до якогось Оуверу [107] просячи про безпечному шляху до тієї печери та успішного здійснення наміченого, без втрати життя і розуму (ось ця частина молитви Хенчека особливо стурбувала Джейка, йому і в голову не приходило, що можна молиться про збереження розуму). Глава клану також просив Оувера вдихнути життя в їх схили і магніти. І, нарешті, помолився про кавен, стійкості магії, і фраза ця, схоже мала особливе значення для менні. Коли він закінчив, вони хором виголосили: «Оувер — сем, Оувер — кра, Оувер — кан-тах», — і опустили руки, а деякі впали на коліна, щоб окремо порадитися з дійсно Великим босом. Тим часом Кантаб повів п'ятьох або шістьох чоловіків молодше до возку. Вони відкатали білосніжно — білу парусину, відкривши кілька великих дерев'яних ящиків. Висок і магніти, здогадався Джейк, розміром набагато більших тих, що висіли у них на шиї. На цей захід вони привезли важку артилерію. Ящики покривали малюнки: зірки, місяця, якісь дивні геометричні фігури, швидше, каббалістичні знаки, ніж християнські. Вони могли виглядати, як квакери або аміші [108] зі своїми плащами, і чорними бородами капелюхами з круглої тулією, могли ввернути в розмові вийшли з ужитку старомодні слова, але, наскільки знав Джейк, ні за квакерами, ні за амішами не помічалося такого хобі, як подорожі між світами.


З найближчого фургона менні дістали довгі поліровані дерев'яні жердини. Їх вставили в спеціальні металеві кільця на нижній частині розмальованих скринь. Джейк дізнався, що називаються ці ящики коффами. Менні носили їх точно так само, як колись по вулицях середньовічного міста носили релігійні реліквії. Власне, Джейк вважав, що в певному сенсі коффы і являли собою релігійні реліквії.


Вони рушили по путівцю, на якому так і залишилися закрутки для волосся, обривки тканини, маленькі іграшки. Приманка для Вовків, ковтнув ними принада.


Коли вони досягли того місця, де Френк Тавери влучив ногою в нору чи промоїну, Джейк почув голос його красуні — сестри: «Допоможи йому... будь ласка, сей, благаю...» Він допоміг, і хай простить його Бог. А Бенні помер.


Джейк відвернувся, з перекошеним обличчям. «Ти тепер стрілець, ти повинен тримати себе в руках». І він змусив себе повернути голову.


Рука особи Каллагэна лягла на його плече.


— Синку, ти в порядку? Ти страшенно зблід.


— Все добре, — до горла підкотився клубок, великий клубок, але зусиллям волі Джейк зумів проковтнути його і повторити брехня, скоріше для себе, ніж для батька Каллагэна.


— Все добре.


Каллагэн кивнув і перекинув невеличкий наплічник (рюкзак городянина, який в глибині свого серця не вірить, що відправиться в далеку дорогу) з лівого плеча на праве.


— А що станеться, коли ми піднімемося на цій печері? Якщо піднімемося?


Джейк похитав головою. Він не знав.


3


З стежкою вони впоралися відносно легко. Більшу частину каменів з неї знесло і, нехай чоловікам, які несли коффы, довелося попотіти, в одному їм дуже пощастило. Землетрус зрушив гігантський валун, який перегороджував стежку біля самої печери, і він звалився в прірву. Едді, нахилившись над урвищем, побачив далеко внизу. Валун розвалився на дві частини, його серцевина, більш темна, трохи виблискувала, так що тепер він виглядав, на думку Едді, як найбільше у світі зварене круто яйце.


Печери вони знайшли на колишньому місці, тільки вхід у неї перегораживала велика купа сланцевої глини. Едді приєднався до молодих менні, які почали розчищати вхід, відкидаючи глину (в деяких шматках, як краплі крові, виблискували гранати). Як тільки Едді побачив вхід у печеру, сталева стрічка, стягують його серце, ослабла, але йому не сподобалося мовчання печери, яка в їхній минулий візит вражала своєю балакучістю. Звідки-то з її глибин долинало дзюрчання води, що біжить, але не більше того. Куди подівся його брат, Генрі? Генрі давно пора гірко скаржитися на те, що джентльмени Балазара вбили його, а винні в цьому виключно Едді. Де його матуся, яка в цьому питанні повністю підтримувала Генрі (в настільки ж страждальний тоні)? Де Маргарет Эйзенхарт, скаржиться Хенчеку, свого діда, що її затаврували забула, а потім кинули. Адже це Печера голосів, яка лише нещодавно стала Печерою двері, але голоси затихли. І двері якась... дурна, саме це слово першим спало на думку Едді. А другим — непотрібна. Цю печеру відрізняли доносяться з її глибин голосу; цю двері перетворював у жахливу, загадкову і могутню кришталева куля, Чорний Тринадцятий, які через неї і потрапив в Кэллу.


Але тепер він пішов тим же шляхом, і це всього лише стара двері, яка... Едді спробував обірвати думка, але не зміг...яка нікуди не веде. Він повернувся до Хенчеку, соромлячись пелену сліз, що застила очі, але не в силах стримати їх.


— Не залишилося тут ніякої магії, — голос його переповнювало відчай. — За цій грьобаній дверима немає нічого, крім сперте повітря та звалилися зі стін і склепіння каменів. Ти — дурень, і я теж.


Почулися обурені ахи, але, коли Хенчек подивився на Едді, його очі начебто пустотливо блиснули.


— Льюїс, Тони! — і голос звучав весело. — Принесіть кофф Бранни.


Двоє подпоясанных ременями молодих хлопців з короткими борідками і довгим волоссям, заплетеним у косу, виступили вперед. Вони несли кофф із залізного дерева, приблизно в чотири фути завдовжки і важкий, якщо судити по тому, як міцно вони стискали пальцями поліровані дерев'яні жердини. Кофф вони поставили перед Хенчеком.


— Відкрий його, Едді з Нью-Йорка.


Тони і Льюїс дивилися на нього запитливо і з легким переляком. Літні менні, Едді це помітив, спостерігали за ним з жадібним інтересом. Він припустив, що потрібно чимало років, щоб усвідомити собі всю екстравагантність способу життя цих людей. З часом Льюїсу і Тонні належало осягнути її премудрості, але поки вони перебували лише на одному з етапів цього довгого шляху.


Хенчек кивнув, вже з легким нетерпінням. Едді нахилився і відкинув кришку. Легко. Замок-то був відсутній. Вміст коффа приховував шматок шовку. Хенчек відкинув його з елегантністю фокусника, відкривши висок на ланцюгу. Едді він нагадав дитячий вовчок, розміром значно менше, ніж він очікував. Відстань від вістря до широкої верхній частині не перевищувало вісімнадцять дюймів, матеріал схилу нагадував жовтувате дерево, яке поблескивало жиром. До схилу кріпилася срібна ланцюжок, намотана вільним кінцем на кристалічний штир, стирчить із стінки коффа.


— Діставай висок, — продовжив Хенчек, а коли Едді подивився на Роланда, волосся навколо рота старого розійшлися, оголивши ідеально рівні білі зуби на диво цинічною посмішкою. — Чому ти дивишся на свого діна, молодий шмаркач? Магія пішла з цього місця, ти сам це сказав! Або самостійні рішення — це не для тебе? Але чому? Тобі... ну, не знаю... вже двадцять п'ять?


Стояли поруч і почув ці слова менні захихотіли, хоч кільком з них двадцяти п'яти ще точно не виповнилося.


Гніваючись на старого, та й себе теж, Едді сунувся в кофф. Хенчек зупинив його руку.


— Тільки не чіпай схил. Не чіпай, якщо хочеш, щоб твоє молочко було по одну сторону, а лайно — по іншу. Тільки за ланцюг, ти мене розумієш?


Едді практично торкнувся схилу, вже виставив себе перед цими людьми круглим дурнем, так що у нього не було причин не завершити розпочате, але він зустрівся поглядом з стурбованими сірими очима Джейка і передумав. Як звичайно, на такій висоті дув сильний вітер, выхолаживая піт, що залишився після підйому. По тілу Едді пробігла дрож. Він знову нахилився над коффом, взявся за ланцюжок, обережно дістав зі штиря вільний кінець.


— Піднімай його, — наказав Хенчек.


— Щось станеться?


Хенчек кивнув, немов нарешті дочекався від Едді розумного питання.


— Ми це і хочемо подивитися. Піднімай.


Едді підкорився. Пам'ятаючи про те, яких зусиль довелося докладати молодим менні, які несли кофф, він здивувався легкості схилу. У нього склалося враження, ніби він піднімав пір'їнка, прикріплене до кінця четырехфунтовой ланцюжка з виблискуючих ланок. Кінець ланцюжка він обмотав навколо пальців, підняв руку на рівень очей. І став чимось схожий на ляльковода.


Едді вже зібрався запитати у Хенчека, а що, на думку старця, повинне відбутися, але не встиг розкрити рота, як схил почав розгойдуватися з боку в бік, по малій дузі.


— Я його не розкачую, — вирвалося у Едді. — У всякому разі, думаю, що не розкачую. Повинно бути, вітер.


— Думаю, що вітер тут не при чому, — заперечив Каллагэн. — Поривів-то немає...


— Тихо! — вигукнув Кантаб, і так зыкрнул на Каллагэна, що священик замовк.


Едді стояв перед печерою, від гори розбігалися русла пересохлих річок, а далі перед ним розстелилася практично вся Келла Брін Стерджис. Далеко-далеко синьо-сірій громадою виднівся ліс, через який вони прийшли сюди, останнє свідчення існування Серединного світу, в який вони вже не могли повернутися. Вітер дув, але в одну сторону, змітаючи волосся з чола, і раптово він почув гудіння.


Та тільки не чув його. Гуло в руці, яку він підняв на рівень очей, з обмотані ланцюжком пальцями. І, головним чином, в голові.


А на іншому кінці ланцюжка, приблизно на висоті правого коліна Едді, висок набирав швидкість, дуга розгойдування все збільшувалася і збільшувалася. І ось ще якусь дивність помітив Едді: при досягненні найвищої точки, схил ставав важчий. Тобто по мірі розгойдування зростала відцентрова сила.


Дуга видовжувалась, висок розгойдувався швидше, ланцюжок сильніше тягла за собою руку. А потім...


— Едді! — вигукнув Джейк, в голосі чулися тривога і радість. — Ти бачиш?


Звичайно ж, він бачив. Тепер, на кінці дуги, висок немов огортала серпанок. І тиск на руку, визначається масою схилу, в цей момент значно зростала. Йому вже доводилося підтримувати праву руку лівою, щоб ланцюжок не вирвало з пальців, і тіло його початок розгойдуватися в такт рухам схилу. Едді раптово згадав, де знаходиться: на краю провалля глибиною в добрі сімсот футів. І ця «іграшка», якщо її не зупинити, незабаром могла закинути його за край. Він вже сумнівався, що йому вдасться звільнити руку від ланцюжка.


Висок пішов направо, прочерчивая в повітрі невидиму посмішку, набираючи вагу по мірі підйому до вищої точки. Ця деревинка, яку він з такою легкістю дістав з коффа, тепер важила шістдесят, вісімдесят, а то й сто фунтів. А коли схил на мить завмер у вищій точці, де відцентрова сила порівнювалася з силою тяжіння, Едді раптом усвідомив, що може бачити крізь нього Східну дорогу, не тільки ясно, але і куди як ближче: схил Бранни перетворився в збільшувальне скло. Потім він пішов вниз, набираючи швидкість, занадто важкий. А коли знову почав підйом, по лівому сегменту дуги...


— Добре, я все зрозумів! — закричав Едді. — Забери його, Хенчек. Принаймні, зупини!


Хенчек вимовив лише одне слово, швидше гортанний звук, який ви чуєте, якщо щось висмикують з в'язкої глини. Схил не почав сповільнювати рух, з кожним проходом скорочуючи довжину дуги, а просто завис у коліна Едді, націлившись вістрям у чобіт. Ще мить зберігалося гудіння в руці і голові. Потім стихло. А разом з ним зник і вага. Чортова штуковина знову стала легкою, як пір'їнка.


— Тобі є, що сказати мені, Едді з Нью-Йорка? — запитав Хенчек.


— Так, пробач, прошу тебе.


Знову з'явилися зуби Хенчека, блиснувши між заростей густої бороди і вусів, і зникли.


— Ти міркуєш швидко, чи не так?


— Сподіваюся на це, — відповів Едді і полегшено видихнув, коли старий менні взявся за срібну ланцюжок.


4


Хенчек наполіг на репетиції. Едді розумів, у чому причина, але затягує прелюдія злила його. Йде час відчувалося буквально фізично, як шматок грубої матерії, ковзний під долонею. Тим не менш, він змовчав. Одного разу вже зірвався і більше не хотів виставляти себе на посміховисько.


Старий завів у печеру шість своїх amigos [109] (п'ятеро з яких, на думку Едді, виглядали старші Бога). Трьом дав у руки висок, іншим — магніти у формі раковини. Висок Бранни, найпотужніший належать клану, залишив собі. Всі семеро утворили кільце біля входу в печеру.


— Не навколо дверей? — спитав Роланд.


— Тільки коли виникне така необхідність, — відповів Хенчек. Старі люди взялися за руки, їх пальці переплелися на схилі або магніті. Як тільки коло замкнулося, Едді знову почув гудіння. Помітив, як Джейк заткнув вуха руками, а обличчя Роланда скривилось у короткій гримасі. Подивився на двері і побачив, що від її «непотрібності» не залишилося і сліду. Знову чітко виділялися ієрогліфи, які означають на давно забутому мові слово: НЕНАЙДЕННАЯ. Кришталева ручка світилася і хвилі білого світла омивали вирізану в ній троянду. «Я можу відкрити її зараз? — гадав Едді. — Відкрити і пройти через неї?» Вирішив, що немає. Поки — ні. Але впевненості в успіху значно додалося, в порівнянні з тією, що була п'ятьма хвилинами раніше.


Раптово ожили голосу в глибинах печери, але тільки зазвучали всі разом, перекриваючи і заглушаючи один одного. Едді розрізнив голос Бенні Слайтмана-молодшого, выкрикивающего слово «Доган», почув, як його мати дорікає йому, що він завжди все втрачав, а тепер ось втратив дружину, почув якогось чоловіка (ймовірно, Елмера Чеймберза), мовця Джейку, що Джейк зійшов з розуму, що він — ку-ку, Monsieur Lunatique [110]. До цим голосам приєднувалися все нові і нові.


Хенчек різко кивнув своїм колегам. Їх руки розділилися. І в той самий момент голоси, що доносилися знизу, пропали, наче їх відрізало. І Едді анітрохи не здивувався, побачивши, що двері миттєво втратила свою унікальність, стала звичайною дверима, повз яку він би пройшов по вулиці, не удостоївши і погляду.


— Що, в ім'я Господа, це було? — запитав Каллагэн, мотнув головою у бік темряви, сгущающейся там, де підлога печери йшов вниз. — Раніше я такого не чув.


— Я думаю, землетрус і втрата магічного кристала звели печеру з розуму, — спокійно відповів Хенчек. — У будь-якому випадку, до нашої справи це не має стосунку. Для нас головне — двері, — він подивився на рюкзак Каллагэна. — Свого часу ти був жебраком.


— Так.


Зуби Хенчека знову завдали їм короткий візит ввічливості. І Едді вирішив, що, можливо, і підсвідомо, старому все це подобається.


— Дивлячись на твою амуніцію, сей Каллагэн, мимоволі замислюєшся над тим, а не розгубив ти колишні навички.


— Напевно, мені важко повірити, що ми дійсно кудись поїдемо, — відповів Каллагэн і посміхнувся. У порівнянні з Хэнчеком посмішка вийшла дуже сумна. — І я став старше.


Хенчек видав якийсь зневажливий звук, щось на кшталт: «Фу!»


— Хенчек, ти знаєш, що змусило землю здригнутися цієї ночі? — спитав Роланд.


Очі старого трохи затуманились. Він кивнув. Поза печери, витягнувшись ланцюжком уздовж стежки, терпляче чекали більше тридцяти менні.


— Ми думаємо, зруйнувався один з Променів.


— І я так думаю, — Роланд кивнув. — Так що часу у нас все менше і менше. Я б хотів покласти край цим пустим розмовам, якщо ти не заперечуєш. Давай посовещаемся про те, що ми повинні робити, а потім приступимо.


Хенчек глянув на Пана так само холодно, як дивився на Едді, але стрілець не відвів очей. Брови Хенчека зійшлися біля перенісся, потім лоб розгладився.


— Ага. Як скажеш, Роланд. Ти послужив нам велику службу, як менні, як і забули людям, і ми у відповідь зробимо все, що зможемо. Магія, як і раніше тут, печера просякнута нею. Потрібна тільки іскра. Ми можемо викреслити цю іскру, ага, це просто, як каммала. Можливо, ти отримати бажане. З іншого боку, ми разом можемо відправитися на пустку в кінці стежки. Або в темряву. Ти розумієш?


Роланд кивнув.


— Та згоден на це піти?


Роланд із мить мовчав, опустивши голову, поклавши руку на руків'я револьвера. А коли підняв очі на Хенчека, на його губах грала посмішка. Красива посмішка, в якій читалися втому, відчай і рада не стає у нього на шляху. Він двічі вертанул здоровою лівою рукою в повітрі: «Починаємо».


5


Коффы поставили на землю, обережно і ретельно, в силу вузькості стежки, що веде до печери, яку менні називали Кра-Каммен, і дістали їх вміст. Пальці з довгими нігтями (менні дозволялося стригти нігті тільки раз на рік) шкребли по магнітів, видаючи пронизливі звуки, які, як ножі, втыкались в голову Джейка. Звуки ці нагадували йому колокольца Стрибка, і він вважав, що дивуватися тут нема чому: ці колокольца і називалися каммен.


— Що означає Кра-Каммен? — запитав він Кантаба. — Будинок дзвонів?


— Будинок духів, — відповів той, не відриваючи очей від ланцюжка, яку розмотував. — Залиш мене в спокої, Джейк, це тонка робота.


Джейк не розумів, чому, але підкорився. Роланд, Едді і Каллагэн стояли в печері, біля самого входу. Джейк приєднався до них. Хенчек, тим часом, розмістив самих літніх менні півколом за зворотною стороною двері. Фасад, з ієрогліфами і кришталевої ручкою залишалися без охорони, поки.


Старий повернувся на майданчик перед печерою, коротко переговорив з Кантабом, потім помахом руки запропонував підніматися до печери менні, які вистроїлись уздовж стежки. Як тільки перший з них увійшов в печеру, Хенчек зупинив його і ступив до Роланду. Присів навпочіпки, поглядом запропонував стрілку скласти йому компанію.


Підлога печери покривала пил. Вона сипалася зі зводу, в неї перетворювалися кісточки дрібних звірятком, які на свою біду забрідали сюди. Нігтем Хенчек намалював прямокутник, не замкнувши його в одному вузькому підставі, потім охоплює його півколо.


— Двері, — зазначив він. — І люди мого кра. Ти мене розумієш?


Роланд кивнув.


— Ти і твої люди замкнутий круг, — він домалював відсутній сегмент. — Хлопчик сильний в дотиках, — Хенчек раптово глянув на Джейка, і від несподіванки той аж підстрибнув.


— Так, — погодився Роланд.


— Ми поставимо його прямо перед дверима, але досить далеко, щоб двері, якщо вона різко відкриється, а таке може бути, не розбила йому голову. Ти встанеш там, хлопчик?


— Так, якщо не отримаю іншої вказівки від тебе або Роланда, — відповів Джек.


— В голові у тебе виникне відчуття... як всмоктування. Не найприємніше, — він помовчав. — Двері доведеться відкривати двічі.


— Так, — знову кивнув Роланд. — Двічі.


Едді знав, що друге з кінця відкриття дверей пов'язано з Келвіном Тауером, але він давно вже втратив всякий інтерес до книготорговцу. Ні, боягузом Едді назвати його не міг, але бачив у ньому тільки жадібність, упертість і егоїзм, іншими словами, зразкового жителя Нью-Йорка. А самий останній раз цієї дверима скористалася Сюзі, і він мав намір проскочити в двері, як тільки вона відкриється знову. Якщо потім вона відкриється ще раз, у маленькому містечку штату Мен, де сховалися від нью-йоркських бандитів Келвін Тауер і його друг Ерон Дипно, що ж, будемо співати і танцювати. Якщо інші відправляться туди, намагаючись захистити Тауера і придбати право володіння на якийсь пустир і якусь дику розу, прапор їм в руки. Едді ж головним для себе вважав Сюзанну. Все інше — вторинним.


Навіть Вежу.


6


— Кого ти пошлеш через двері, коли вона відкриється в перший раз? — запитав Хенчек.


Роланд обмірковував відповідь, розсіяно погладжуючи шафа з книгами, який за наполяганням Келвіна Тауера опинився в Печері двері. В шафі стояла книга, яка так засмутила батька Каллагэна. Він не хотів посилати Едді, по натурі імпульсивного, а тепер ще й осліплений любов'ю і тривогою, за його дружиною. Однак, чи підкориться Едді, якщо він накаже йому вирушати за Тауером і Дипно. Роланд у цьому сильно сумнівався. Що означало...


— Стрілець? — подав голос Хенчек.


— Коли двері відкриється в перший раз, через неї пройдемо ми з Едді, — відповів Роланд. — Двері зачиняться сама?


— Саме закриється, — кивнув Хенчек. — Ви повинні бути швидше укусу диявола, а не то вас розріже навпіл, одна половина зостанеться тут, а решта — в тому місці, куди перенеслася коричневокожая жінка.


— Ми будемо швидкі, не сумнівайся, — запевнив його Роланд.


— Ага, постарайтеся, — і знову блиснули зуби Хенчека. В усмішці,


(Чого він не говорить? Щось таке, що знає або тільки думає, що знає?)


Тільки Роланду так і не вдалося подумати про її сутність.


— На вашому місці я б залишив зброю тут, — продовжив Хенчек. — Якщо спробуєте пронести його із собою, можливо, втратите.


— Я з пістолетом не розлучуся, — відповів Джейк. — Приніс його з тієї сторони, отже, з ним нічого не повинно статися. А якщо він загубиться, я знайду інший, так чи інакше.


— Я думаю, мої теж потраплять на той бік дверей, — додав Роланд. Він довго про це думав і вирішив, що вони з Еді повинні взяти з собою великі револьвери.


Хенчек знизав плечима, ніби кажучи: «Воля ваша».


— А як щодо Ыша? — спитав Едді.


Очі Джейка широко розкрилися, щелепа відпала. Роланд зрозумів, що до цього моменту хлопчик і не думав про свого друга — пересмешнике. І відзначив про себе (не перший раз), як це легко, забути про Джона «Джейка» Чеймберзе найголовніше: він ще дитина.


— Коли ми йшли в Стрибок, Ыш... — почав Джейк.


— Це зовсім інше, солоденький, — відповів Едді, і, почувши улюблене слівце Сюзанни, соскользнувшее з губ, відчув, як стислося серце. Вперше він допустив, що може більше не побачити її, як Джейк може не побачити Ыша після того, як вони покинуть цю смердючу печеру.


— Але... — почав Джейк, і Ыш з докором тявкнул. Джейк занадто сильно притиснув його до себе.


— Ми подбаємо про нього, — пролунав лагідний голос Кантаба. — Добре подбаємо, будь певен. Тут завжди буде людина, до того моменту, як ти повернешся за своїм другом і залишилися речами.


По своїй доброті він не міг вимовити: «Якщо коли-небудь повернешся», але Роланд прочитав ці слова в його очах.


— Роланд, ти впевнений, що я повинен... що він не може... ні. Все ясно. Це не Стрибок. Гаразд. Немає.


Джейк сунув руки в передню кишеню джинсів, витягнув Ыша, поставив на курний підлогу. Нахилився, впершись руками в ноги, трохи вище колін. Ыш підняв голову, витягнув шию. Мордочкою практично торкнувся обличчя Джейка. І Роланд побачив щось дивне: сльози не тільки в очах Джейка, але і Ыша. Вухань-плутаник плакав. Так, таку історію, з захопленням прийняли б в салуні, коли час пізніше і багато випито, про вірному пересмешнике, який плаче, тому що господар залишає його. В такі історії, само собою, не віриш, але не говориш про це, щоб уникнути бійки (а може, і стрільби). І проте, в очах пересмішника стояли сльози, Роланд бачив це на власні очі, від чого й самому хотілося плакати. Ыш знову просто імітував Джейка чи дійсно розумів, що відбувається? Роланд всім серцем сподівався, що саме перший варіант відповідає дійсності.


— Ыш, ти повинен деякий час побути з Кантабом. Ти з ним поладишь. Він — славний хлопець.


— Табом! — повторив плутаник. Сльози вже падали з мордочки і залишали на світлій пилу темні, розміром з пятицентовик, плями. На Роланда сльози звірка виробляли моторошне враження, навіть сльози дитини він би, мабуть, сприйняв легше.


— Ейк! Ейк!


— Ні, я повинен піти, — Джейк витер щоки ребрами долонь. Залишилися брудні розводи нагадували бойовий раскрас.


— Ні! Ейк!


— Я повинен. Ти залишаєшся з Кантабом. Я повернуся за тобою, Ыш... якщо не вмру, повернуся за тобою, — він притиснув до себе звірка, піднявся. — Іди до Кантабу. Он він, — Джейк вказав. — Іди до нього, негайно, слухайся мене.


— Ейк! Таб! — тільки глухий не почув би переповнювало голос горі. Ще мить Ыш постояв, потім, як і раніше плачу або імітуючи сльози Джейка, на що сподівався Роланд, пересмішник повернувся, затрусил до Кантабу і сіл між запилених чобіт з короткими халявами молодого менні.


Едді спробував обійняв Джейка, але хлопчик скинув руку і відійшов на крок. Едді здивовано подивився на нього, обличчя Роланда залишалося спокійним, але подумки стрілок схвалив вчинок Джейка: ще немає тринадцяти, а стали в характері вже предостатньо.


Але час підтискав.


— Хенчек?


— Ага. Не хочеш спочатку помолитися, Роланд? Того Бога, якому покланяешься?


— Я не поклоняюся ніякому Богу, — відповів Роланд. — Я поклоняюся Башти, а їй молитися не потрібно.


На обличчях деяких amigos Хенчека відбився жах, але старий лише кивнув, мовби нічого іншого й не очікував. Повернувся до Каллагэну.


— Батько?


— Господи, уповаю на твою допомогу, на твою волю сподіваюся, — він хрест накреслив у повітрі і кивнув Хенчеку. — Якщо ми кудись зібралися, пора в дорогу.


Хенчек виступив вперед, торкнувся кришталевої ручки Незнайденою двері, повернувся до Роланду. Його очі яскраво виблискували.


— Вислухай мене в останній раз, Роланд із Гилеада.


— Я слухаю тебе, і слухаю уважно.


— Я — Хенчек з менні Кра-Червоної-стежки-а-Стерджис. Ми заглядаємо в далекі дали і відвідує далекі світи. Ми — матроси вітрильника, що мчить під вітром ка. Ти готовий до подорожі під цим вітром? Ти і твій ка-тет?


— Ага, готовий опинитися там, куди він нас понесе.


Хенчек обернув кругом тильного боку долоні ланцюжок схилу Бранни, і Роланд відразу відчув виникнення в печері нової сили. Поки ще слабкою, але вона наростала. Розпускалася, немов троянда.


— Скільки разів повинна відкритися двері?


Роланд підняв два пальці правої руки.


— Два. Твим, як говорили в Ельде.


— Два або твим, суть одне, — кивнув Хенчек. — Каммала-кам — два, — він підвищив голос. — Підходьте, менні! Кам-каммала, з'єднайте свою силу з мого! Походіть і виконайте свою обіцянку! Підходьте і заплатите наш обов'язок цим стрільцям! Допоможіть мені послати їх, куди їм потрібно! Ну ж!


7


Перш ніж, хтось із них почав усвідомлювати, що бажання ка та їхні сподівання не збігаються, ка вже почала реалізовувати свої плани. Але спочатку здавалося, що нічого не станеться.


Менні, яких відібрав Хэнчек, шість старійшин плюс Кантаб, взяли в півкільце задню сторону дверей і її бічні торці. Едді переплів пальці однієї руки з Кантабом, магніт у формі раковини розділив їх долоні. Едді відчував, що магніт вібрує, як щось живе. Напевно, так воно і було. Каллагэн вхопився за його іншу руку і міцно стиснув її.


У другого краю двері Роланд уже тримав за руку Хенчека, заплітаючи ланцюжок схилу Бранни в свої пальці. Тепер коло практично замкнулося, за винятком невеликого сегмента по центру двері. Джейк глибоко вдихнув, озирнувся, побачив Ыша, що сидів біля стіни печери в десяти футах за Кантабом, і кивнув.


«Ыш, залишайся на місці, я повернуся», — послав він коротку команду і зайняв своє місце. Взявся за праву руку Каллагэна, а після короткого вагання, за праву Роланда.


Тут же повернулося гудіння. Висок Бранни прийшов в рух, але тепер не рушив по дузі, а почав описувати коло малого діаметра. У двері додалося чіткості, вона немов насунулася на них з темряви печери: Джейк бачив це на власні очі. Лінії і кола ієрогліфів, що позначають слово НЕНАЙДЕННАЯ, тепер виділялися куди сильніше. Роза, вирізьблена на ручці, засвітилася.


Двері, однак, залишалася закритою.


(Зосередься, хлопчик!)


Голос Хенчека звучав в голові Джейка, та так сильно, що буквально расплющивал мозок. Він нахилив голову, втупився на ручку. Бачив троянду. Бачив її дуже добре. Уявив собі, як вона повертається, по мірі того, як повертається ручка, на якій її вигравіювали. Одного разу, не так вже й давно, двері стали його нав'язливою ідеєю, двері і інший світ,


(Серединний світ)


Який, він це знав, повинен перебувати за однією з них. І тепер колишні відчуття повернулися. Він уявив собі всі двері, які тільки знав у своєму житті: двері спалень двері ванних кімнат двері кухонь двері чуланов двері залів для боулінгу двері роздягалень двері кінотеатрів двері ресторанів двері з табличками «СТОРОННІМ ВХІД ЗАБОРОНЕНО» двері з табличками «ТІЛЬКИ ДЛЯ СПІВРОБІТНИКІВ» дверцята холодильників, так, навіть їх... а потім побачив, як всі вони разом відкрилися.


«Відкрийся! — подумки наказав він дверей, відчуваючи себе арабським хлопчиськом в якийсь давній казці. — Сезам відкрийся! Відкрийся, кажу я!»


З глибини, з утроби печери знову залунали голоси. Щось упала, щось впало. Підлога печери затремтів під їх ногами, ніби ще один Промінь наказав довго жити. Джейк не звернув на це жодної уваги. Відчуття присутності якоїсь живої сили все посилювалося, хлопчик відчував, як вона щипає його шкіру, змушує вібрувати ніс і очі, піднімає волосся дибки, але двері залишалася закритою. Він ще сильніше вчепився в руку Роланда і руку батька Каллагэна, зосередився на дверях будівель пожежних команд, дверях поліцейських ділянок, двері кабінету директора школи Пайпера, навіть на науково-фантастичний роман, який він колись читав, називався роман «Двері в літо». Запах печери, важкий — цвілі, стародавніх кісток, занесеного здалеку серпанок — раптом різко посилився. Неймовірна радість охопила його, радість впевненості: «Зараз, зараз це станеться, я знаю, що станеться», — але двері залишалася закритою. І тепер до його ніздрів долетів інший запах. Ні, не печери, запах власного, з металевим присмаком, поту, струмливого по обличчю.


— Хенчек, не виходить. Думаю, я...


— Так, поки не виходить, але тільки не думай, хлопче, що ти повинен зробити сам. Намацай щось між собою і дверима... щось схоже на гак... або шип... — сказавши ці слова, Хенчек звернувся до тих, хто стоїть біля входу в печеру менні. — Хедрон, йди сюди. Тони, ухватись за плечі Хедрона. Льюїс, ухватись за Тонні. І так далі! Зробіть це! Всі!


Колона менні присунулася. Ыш тявкнул, схоже, сумнівався в результаті.


— Шукай, хлопчик! Шукай гак! Він між тобою і дверима! Намацай його!


Джейк напружився, тоді як його уяву раптово намалював образи неймовірною та загрозливою чіткості і яскравості, недосяжних ні в якому сні. Він побачив П'яту авеню між Сорок восьмий і Шістдесятої вулицями («Дванадцять кварталів, де кожен січень зникають мої різдвяні премії», — частенько бурчав його батько). Він бачив, як всі двері, на обох сторонах вулиці, відчинилися одночасно: «Фенді»! «Тіффані»! «Бергдорфа Гудмана»! «Картьє», «Даблдей букс»! Готелю «Шеррі Нитенленд». Він побачив нескінченний хол, застелений коричневим лінолеумом, і знав, що хол цей — в кінотеатрі «Пентагон». Він бачив двері, ніяк не менше тисячі дверей, разом распахнувшихся і створюють потужний протяг.


Проте, двері перед ним, єдина, потрібна їм, залишалася закритою. Так, закритої, але... Її трясло, вона стукала об одвірок. Він це чув.


— Давай, малюк! — процідив Едді крізь стиснуті зуби. — Якщо не зможеш відкрити її, вышиби стусаном.


— Допомагайте мені! — вигукнув Джейк. — Помагайте, чорт забирай! Всі разом!


Сила в печері, здавалося, подвоїлася. Від гудіння завибрировали кістки черепа Джейка. Зуби давно вже вибивали барабанний дріб. Піт застилав очі, туманя зір. Він бачив двох Хенчеков, кивають комусь, що стояв за їхніми спинами: Хедрону. А за Хедроном стояв Тонні. А за Тонні — інші, змією витягуються з печери на стежку.


— Приготуйся, хлопець, — видихнув Хенчек. Рука Хедрона ковзнула під сорочку Джейка і вхопилася за пояс джинсів. Джейк відчув, як його штовхає в двері, а не відтягає тому. Щось в його голові кинулись вперед, він побачив як всі двері тисячі, тисячі світів широко розчинилися, викликавши вітер такої сили, що він міг практично задути сонце. А потім все завмерло. Зате щось з'явилося... з'явилося перед дверима... Гак. Це гак!


Він накинув на гак, наче зашморг, свій розум і життєву силу. І водночас відчув, як Хедрон та інші тягнуть його назад. Тут же виникла біль, нестерпний, рве на шматки. А потім відчуття, ніби з тебе витягають все нутро. Огидне почуття, здавалося, хтось намотував на гак кишку за кишкою. І при цьому мерзенне дзижчання у вухах і глибоко в мозку.


Джейк спробував вигукнути: «Ні, вистачить, відпустіть мене», — і не зміг. Він спробував скрикнути і почув свій крик, та лише в голові. Боже, його підчепили. Підчепили на гак і тепер рвуть надвоє. Тільки одна істота почула його крик. З лютим гавкотом Ыш рвонувся до Джейка. І в той самий момент Ненайденная двері відчинилися, відчинилися, з шиплячим свистом повернулася на петлях перед носом Джейка.


— Радіймо! — крикнув Хенчек, і в його голосі чулися жах і захват. — Радіймо, двері відчинилися! Оувер кам-каммен! Кан-тах, кан-кавар каммен! Оувер-кан-тах!


Інші менні підхопили крик Хенчека, але до того часу Джейк Чеймберз вже вирвав руку з руки Роланда, який стояв праворуч від нього. До того часу він вже летів, і не один. На пару з батьком Каллагэном.


8


Едді ледве встиг почути Нью-Йорк, відчути Нью-Йорк, і усвідомити, що ж сталося. А найжахливіше полягало в тому, що його розум чітко все фіксував, він віддавав собі звіт: все йде з точністю до навпаки від очікуваного ним, але нічого не міг вдіяти.


Він побачив, як Джейка выдернуло з кола, і відчув, як рука Каллагэна вирвалася з його рук; побачив, як вони летять по повітрю до дверей, в тандемі крутять сальто, немов пара довбаних акробатів. Щось пухнасте і гавкающее прямо-таки як куля пронеслося повз його голови. Кувыркающийся Ыш, з притиснутими до голови вухами, виряченими від жаху очима, які, здавалося, відокремилися від мордочки звірка і летіли самі по собі.


Більш того, Едді раптом зрозумів, що він більше не тримає Кантаба за руку і рушив до дверей... його двері, його місту і до загубилася там його покинула Кэллу і вагітній дружині. І раптово відчув (ще як відчув) невидиму руку, яка штовхнула його назад, і голос, який говорив, не вимовляючи жодного слова. Почуте Едді було жахливіше будь-яких слів. Слова ще можна оскаржити. Тут же він почув безсловесне ні, і наскільки міг судити, наказ це міг вчинити з самої Темної Вежі.


Джейк і Каллагэн проскочили в дверний отвір, немов кулі, випущені з двостволки: помчали в темряву, сповнену звуками автомобільних сигналів і шурхотом шин рухомого транспорту. Здалеку, але ясно, як голоси, які чуєш уві сні, до Едді долинув різкий, хріпуватий, екзальтований голос, що віщає тим перехожим, які хотіли його чути: «Згадай ім'я Боже, брат мій, це правильно, згадай ім'я Боже на Другій авеню, згадай ім'я боже на авеню Бі, упомни ім'я Боже в Бронксі. Я кажу Бог, я кажу Бог — Бомба, Я кажу Бог!» То звучав голос справжнього нью-йоркського безумця, якщо Едді коли-небудь доводилося такого чути, і він рвався до нього всім своїм серцем. Він побачив, як Ыш пролетів крізь двері, немов обривок газети, підкинутий з бруківки повітряним вихором від промчавшегося автомобіля, а потім двері зачинилися, так швидко і сильно, що йому довелося примружитися від вдарив в обличчя вітру, і цей вітер тягнув хмара пилу, піднятого з підлоги печери.


Перш ніж Едді встиг закричати від люті, двері відчинилися знову. На цей раз в яскравий сонячний світ, наповнений співом птахів. Він відчув запах сосен, почув, як вдалині щось гримнуло. А потім його засмоктало в цю яскравість, і він не зміг навіть крикнути, що все пішло не так, що... Едді про щось стукнувся скронею. Одна коротка мить відчув, що летить між світами. Потім почулася стрілянина. Прийшла смерть.


КУПЛЕТ:


Commala — come — two


The wind'll blow you through


Ya gotta go where ka's wind blow ja


Cause there's nothing else to do.


ВІДПОВІДНІСТЬ :


Commala — come — two!


Nothing else to do!


Gotta go where ka's wind blows ja


Cause there's nothing else to do.


Строфа 3. Труді і Міа


1


[111]До першого червня 1999 року Труді Дамаскус вважала себе практичною жінкою, яка могла пояснити кожному, що НЛО в більшості своїй — атмосферні зонди (а інші оброблені людьми, які хотіли покрасуватися на екрані телевізора), Туринська плащаниця — підробка якогось шахрая чотирнадцятого століття, а примари, включаючи і Джейкоба Марлі — свідоцтва психічного нездоров'я або викликані розладом травлення. Будучи практичною жінкою, вона хвалила себе за свою практичність, і чого-небудь суеверному і надприродного не було місця в її думках, коли вона йшла по Другій авеню на роботу (бухгалтерську фірму «Гаттерберг, Ферт і Покупець»), з полотняним пакетом для покупок і сумочкою на плечі. Одним з клієнтів «ГФиП» була мережа магазинів дитячих іграшок «КидзПлей», і мережа ця заборгувала «ГфиП» пристойну суму. Та обставина, що вони балансували на межі банкрутства, для Труді рівним рахунком нічого не значило. Вона хотіла отримати належні фірмі 69211 доларів і 19 центів і провела більшу частину відведеного на ленч години (в одній з далеких кабінок кафе «Млинці і оладки у Денніса», яке до 1994 року було рестораном «Чав-Чав»), розмірковуючи над тим, як їх добути. За останні кілька років вона вже зробила кілька кроків до того, щоб фірма «Гатенберг, Ферт і Патель» змінила назву на «Гатенберг, Ферт, Патель і Дамаскус», та отримання боргу з «КидзПлей» стало б ще одним кроком, причому великим, в цьому напрямку.


Так що, перетинаючи Сорок шосту вулицю і тримаючи шлях до большущему хмарочосу з темного скла, який тепер стояв на розі Другої авеню і Сорок шостий вулиці, зверненому до Верхнього Манхеттену [112] (раніше там знаходився якийсь магазин делікатесів, а потім якийсь пустир), Труді думала не про богів, привидів або візитерах з астрального світу. Вона думала про Річарда Голдмане, говнюке, який очолював якусь компанію, яка торгувала дитячими іграшками, і про те...


Але саме тоді життя Труді змінилося. Сталося це, якщо бути точним, в годину дев'ятнадцять хвилин пополудні, за ЛВВ [113]. Вона дісталася до бордюрного каменю. Власне, вже поставила на нього ногу, і в цей самий момент прямо перед нею на тротуарі виникла жінка. Афроамериканка з великими очима. Нью-Йорк не страждав недоліком чорних жінок, і, бачить Бог, великі очі у них не рідкість, але Труді ніколи не бачила, щоб жінка матеріалізувалася прямо з повітря, що, власне ця афроамериканка і зробила. Десятьма секундами раніше Труді Дамаскус розсміялася б і сказала, що немає нічого неймовірного, ніж ось така поява жінки, якраз перед нею, на тротуарі в Середньому Манхеттені, але саме так і сталося. Безумовно сталося.


І тепер вона знала, що, мабуть, відчували всі ці люди, які розповідали про те, що бачили літаючі тарілки (не кажучи вже про гремящіх ланцюгами привидів), як вони злилися, стикаючись зі стійким недовірою таких людей, як... так, таких, як Труді Дамаскус, якою вона була в годину вісімнадцять хвилин пополудні першого червня, коли покидала кут Другої Авеню і Сорок шостий вулиці зі сторони Верхнього Манхеттена. Ти можеш говорити людям: «Ви нічого не розумієте, це ДІЙСНО СТАЛОСЯ!» — і не викликати ніяких емоцій. Хіба що почути у відповідь: «Ну, напевно, вона просто вийшла з-за автобусної зупинки, а ви цього не помітили» або «Вона, певно, вийшла з маленького магазинчика, а ви не звернули на це уваги». І скільки не талдычь їм, що немає ніякої автобусної зупинки ні на одній стороні Сорок шостий вулиці, толку від цього не буде. І скільки не талдычь їм, що і маленьких магазинчиків поблизу немає, у всякому разі, після побудови Хаммаршельд-Плаза-2 [114], тобі не повірять. Незабаром Труді належало відчути все це на власній шкурі, і практичні люди ледь не довели її до божевілля. Вона не звикла до того, щоб до її сприйняття дійсності ставилися, як до крапельці гірчиці, випадково впала на стіл, яка тут же стиралася, або на шматочку недовареною картоплини, який відсувався на край тарілки.


Ніякої автобусної зупинки. Ніяких маленьких магазинчиків. Тільки східці, що піднімаються до Хаммаршельд-Плаза-2, які кілька людей облюбували для ленчу, ось і сиділи там з пакетами з коричневого паперу, але привид-жінка не спускалася і зі сходів. Фактично відбулося наступне: коли Труді Дамаскус поставила свою взуту в кросівку ліву ногу на бордюрний камінь, тротуар безпосередньо перед нею стояв пусткою. А коли перенесла свою вагу на ліву ногу, перед тим, як відірвати від мостовий праву, з'явилася жінка.


Якусь мить Труді могла бачити крізь неї Другу авеню, і щось ще, щось схоже на вхід у печеру. Потім усе зникло разом з прозорістю жінки. Процес її «загусання» зайняв, за прикидками Труді, секунду, може, менше. Вже потім в голову Труді прийшла стара приказка: «Якщо б блимнула, нічого б і не побачила», — і вона пошкодувала, що не блимнула. Бо чорна жінка не просто матеріалізувалася з повітря.


Вона відростила ноги прямо на очах у Труді Дамаскус.


Саме так; відростила ноги.


Труді нічого не ввижалося, її органи почуттів ясно і чітко фіксували те, що відбувається, і потім вона говорила людям (число тих, хто хотів її слухати, меншало і меншало), що кожна подробиця цієї події закарбувалася в її пам'яті, як татуювання. Спочатку зростання примари трохи перевищував чотири фути. Малувато, звичайно, для звичайної жінки, вважала Труді, але, можливо, нормально, якщо ноги починалися від колін.


Привид був у білій сорочці, забрудненою темно-бордовою фарбою або висохлою кров'ю, і джинсах. До колін джинси облегали ноги, а нижче штанини розляглися на тротуарі, як шкіра двох небачених синіх змій. Потім, раптово, штанини роздулися. Роздулися, нехай і звучить божевільно, але Труді бачила, як це сталося. І в той самий момент зростання жінки змінився, з чотирьох футів і нічого нижче колін до п'яти футів з сімома або вісьмома дюймами. Такий трюк Труді з інтересом подивилися б у кіно, але все відбувалося не на екрані кінотеатру, а в її реальному житті.


На лівому плечі жінки висіла оброблена матерією сумка, схоже, сплетена з соломки. У ній лежали начебто якісь тарілки чи блюда. У правій руці жінка стискала вилинялий червоний мішок, з зав'язаною тасьмами горловиною. В мішку знаходився ящик або коробка з прямими кутами, що упираються в матерію. Мішок розгойдувався з боку в бік, тому Труді не змогла повністю прочитати напис на ньому. Розібрала лише «НА ДОРІЖКАХ МИДТАУНА».


А потім жінка схопила за руку Труді.


— Що у тебе в пакеті? — запитала вона. — У тебе є туфлі?


Питання змусив Труді поглянути на ступні чорної жінки, і знову вона побачила щось фантастичне: ступні у афроамериканки були білі. Такі ж білі, як у неї самої.


Труді чула про людей, які втрачали дар мови; саме це сталося і з нею. Язик присох до піднебіння і відмовлявся спуститися. Однак, до очей ніяких претензій вона пред'явити не могла. Вони все бачили. Білі ступні. Засохлі крапельки на обличчі чорної жінки. Майже напевно, крапельки крові. А в ніс бив запах поту, наче ось така матеріалізація на Другій авеню могла відбутися лише при витраті величезних зусиль.


— Якщо у тебе є туфлі, жінка, тобі краще віддати їх мені. Я не хочу вбивати тебе, але я мушу дістатися до людей, які допоможуть мені з моїм малим, і я не зможу піти до них босоніж.


Цей маленької відрізок Другої авеню пустував. Люди, раз, два, та й усе, сиділи лише на східцях перед Хаммаршельд-Плаза-2, одна парочка дивилася прямо на Труді і чорну жінку (по більшій частині чорну жінку), але без будь-якої тривоги, навіть без інтересу, так що Труді залишалося тільки задатися питанням: що з ними таке, вони що, сліпі?


«Ну, по-перше, за руку чорна жінка схопила не їх. А по-друге, не їм загрожувала смерть...»


Полотняний пакет від «Бордерс» з туфлями, які вона носила на роботі (середній каблук, з кордовський кольорової шкіри), зірвали з її плеча. Чорна жінка заглянула в нього, знову подивилася на Труді.


— Якого вони розміру?


Мова Труді нарешті отлепился від неба, але нічим не допоміг: мертвим вантажем впав вниз.


— Неважливо, Сюзанна каже, що у тебе, схоже сьомий розмір. Значить, туфлі по...


Раптово обличчя примари немов запаморочилося. Жінка підняла руку, з трудом, наче погано її контролювала, кисть висіла, як паралізована, потім вдарила себе по лобі, проміж очей. І разом її обличчя змінилося. У базовому пакеті кабельних каналів, на який підписувалася Труді, був і «Комедійний», так що вона не раз і не два бачила коміків, які точно так само змінювали вираз обличчя.


Коли чорна жінка заговорила, змінився і голос. Тепер до Труді зверталася освічена жінка. І (Труді міг у цьому заприсягтися) перелякана.


— Допоможіть мені. Мене звати Сюзанна Дін і я... я... о... о, Боже...


На цей раз біль перекосила обличчя жінки і вона схопилася за низ живота. Опустила голову. А коли підняла, повернулася перша жінка, та, що загрожувала вбити за пару туфель. Відступила на крок, як і раніше, босонога, з пакетом, у якому лежали елегантні туфлі на середньому каблуці фірми «Феррагамо» і сьогоднішній номер «Нью-Йорк таймс».


— О, Боже, — повторила вона. — Ну чому так боляче! Мама! Ти повинна змусити його почекати. Він не може з'явитися зараз, прямо тут, на вулиці, ти повинна змусити його трохи почекати.


Труді спробувала підняти голос і покликати поліцейського. Нічого не вийшло, і губ зірвався ледве чутний подих.


Жінка-привид наставила на неї палець.


— Тепер можеш забиратися звідси. А якщо покличеш констебля або піднімеш шум, я тебе знайду і відріжу тобі грудей, — вона дістала тарілку з плетеної сумки. Труді помітила, що кромка тарілки металева, гостра, як різницький ніж, і раптом їй довелося боротися з сечовим міхуром, у якого раптом виникло бажання випорожнитись прямо в штани.


«Я тебе знайду і відріжу тобі грудей», — і кромка «тарілки», на яку дивилася Труді, виразно би з цим впоралася. Вжик-вжик, миттєва мастектомія [115]. О, Господи.


— Доброго вам дня, мадам, — почула Труді слова, зірвавшись з власних губ. Голос звучав, як у пацієнта, який намагається заговорити з дантистом до того, як закінчилася дія «новокаїну. — Насолоджуйтесь цими черевиками, носіть в доброму здоров'ї.


Правда, добрим ліком привид явно похвалитися не міг. Нехай навіть і обзавівся білими ступнями.


Труді пішла. Покрокувала Другою авеню. Намагалася сказати собі (без всякого успіху), що не бачила жінку, яка з'явилася з повітря перед нею поруч з Хаммаршельд-Плаза-2, будівлі, що працюють там люди жартома називали «Чорна вежа». Намагалася сказати собі (і теж безуспішно), що у всьому винні ростбіф і смажену картоплю. Їй слід було, як завжди, замовити американський млинець з яйцем [116], вона пішла в «Денніс» за американським млинцем, а не за ростбіфом з смаженою картоплею, і, якщо ви в це не повірили, подивіться, що з нею сталося кількома хвилинами раніше. Вона побачила афроамериканського примари і...


І її пакет! Її полотняний пакет від «Бордерс»! Повинно бути, вона впустила його!


Яке там впустила. Кожну секунду очікувала, що ця жінка-привид кинеться за нею, волаючи, як якийсь мисливець за головами із самих непрохідних джунглів Папуа. Вона відчула онекалывающее покамение (точніше, покалывающее оніміння, але вона сприймала його онекалывающим покамением, а сама спина раптом стала холодною, чужий, їй не належить) у тому самому місці, де, вона знала, встромитися тарілка цієї божевільної жінки, пустить кров, розрубає одну нирку і, подрагивая, застрягне в хребті. Труді не сумнівалася, що ось-ось почує, як летить тарілка, знала, якою вона буде видавати посвист до того, як встромитися їй в спину і тепла кров поллється по сідницях, ногах...


Вона нічого не змогла вдіяти з собою. Сечовий міхур «здувся», і на її слакси, вона була в дорогому брючному костюмі-трійці від Норми Камали, з'явилося і почало розширюватися темна пляма. До цього моменту вона практично добралася до кута Другій авеню і Сорок п'ятої вулиці. І тільки тут, вже не та практична жінка, якої вона себе вважала раніше і який більше ніколи не стала, Труді зуміла зібратися з духом і озирнутися.


2


Труді тримала одяг, в якій грала в софтбол [117], футболки і пару старих джинсів, в стінній шафі свого кабінету. Повернувшись на роботу, в офіс «Гатенберг, Ферт і Покупець», вона першою справою переодяглася. Потім відразу зателефонувала в поліцейську ділянку. Розповіла про те, що трапилося з нею патрульному Підлозі Антасси, з яким її поєднав черговий.


— Я — Труді Дамаскус, — повідомила вона, — і мене тільки що пограбували на Другій авеню.


По телефону голос Антасси звучав дуже співчутливо, і уява Труді негайно намалювала італійського Джорджа Клуні. Не така вже велика натяжка, враховуючи ім'я Антасси і чорне волосся і очі Клуні. Наяву Антасси, звичайно ж, не мав нічого спільного з Клуні, але, чорт забирай, хто чекає чудес і зустрічі з кінозірками. Прості люди живуть у реальному світі. Хоча... враховуючи, що сталося з нею на розі Другої авеню і Сорок шостий вулиці в годину дев'ятнадцять хвилин пополудні, ЛВВ...


Патрульний Антасси прибув приблизно в половині четвертого, і вона почала розповідати йому все, що сталося, з найдрібнішими подробицями, включаючи онекалывающее покамение спини замість покалывающего оніміння і дивну впевненість у тому, що жінка готується кинути в неї тарілку...


— Так ви кажете, тарілка із загостреною кромкою? — перепитав патрульний Антасси, щось записуючи в блокнот, а після її відповіді: «Так», — співчутливо кивнув. Щось в цьому кивке здалося їй знайомим, але в той момент вона занадто захопилася своєю розповіддю, щоб згадати, звідки. Потім, звичайно, вона ніяк не могла пояснити власної тупості. Адже точно такі ж кивки вона багато разів бачила у фільмах про рехнувшихся жінок, починаючи з «Зміїної ями» з Олівією де Хевілленд і закінчуючи «Перерване життя» з Уайноной Райдер.


Але в той момент вони занадто захопилася своєю розповіддю. Розписувала патрульному Антасси, як штанини джинсів примари нижче колін розляглися на асфальті. І коли закінчила, вперше почула припущення, що чорна жінка, можливо, з'явилася з-за автобусної зупинки. А потім, ви будете сміятися до сліз, інше, що чорна жінка, ймовірно, вийшла з одного з маленьких магазинчиків, яких там тьма тьмуща. Що ж стосується Труді, то і вона перший раз заявила, що на тому кутку немає ніяких автобусних зупинок, ні на тій стороні Сорок шостий вулиці, що ближче до Верхнього Манхеттену, ні на тій, що ближче до Нижнього. А також резонно зауважила, що після зведення Хаммаршельд-Плаза-2 на тій стороні Сорок шостий вулиці, яка ближче до Нижнього Манхеттену, там не залишилося жодного маленького магазинчика. Згодом вона найчастіше спочатку вказувала на відсутність автобусних зупинок, а вже потім — маленьких магазинчиків, і цілком можливо, що з часом їй вдасться розповісти все це в одній з програм, які записуються в Радіо-Сіті [118].


Труді в перший раз запитали, що вона їла на ленч перед тим, як побачила цю жінку, і вона вперше усвідомила: її ленч практично нічим не відрізнявся, хіба що приготували його в іншому, двадцятому столітті, від з'їденого Ебенезером Скруджем перед тим, як він побачив свого давнього (і давно померлого) ділового партнера: картоплю і ростбіф. Не кажучи вже про гірчицю.


Вона геть забула запитати патрульного Антасси, чи не хоче той пообідати з нею.


Більше того, просто викинула його з кабінету.


Незабаром Мітч Гатенберг сунувся в двері.


— Вони думають, що зможуть повернути тобі пакет, Тру...


— Відвали, — обрізала його Труди, не піднімаючи голови. — швидко.


Гатенберг глянув на бліді щоки, закаменевшую щелепу. І ретирувався без єдиного слова.


3


Труді пішла з роботи без чверті п'ять, набагато раніше звичайного. Повернулася на кут Другої авеню і Сорок шостий вулиці і, хоча онекалывающее покамение повернулося, ледь вона наблизилася до Хаммаршельд-Плаза-2, не зменшила кроку. Постояла на кутку, не звертаючи уваги на черзі спалахують прямокутні таблички, білий «ІДІТЬ» і червоний «СТІЙТЕ». Повернулася на триста шістдесят градусів, не сходячи з місця, прямо-таки, як балерина, повністю ігноруючи тих, хто йшов по Другій авеню. Втім, і перехожі тією ж мірою ігнорували її.


— Прямо тут, — вирвалось у неї. — Це сталося прямо тут. Я знаю, що сталося. Вона запитала, який у мене розмір ноги, і, перш ніж я встигла відповісти... Я б відповіла, сказала б, якого кольору у мене нижня білизна, якщо б вона запитала, я була в шоці... перш ніж я встигла відповісти, вона сказала...


«Неважливо, Сюзанна каже, що у тебе, схоже, сьомий розмір. Значить, вони підійдуть.»


Ні, друге речення вона не закінчила, але Труді не сумнівалася, що саме це вона збиралася сказати. Тільки її обличчя раптом змінилося. Як у коміка, що зібрався імітувати Білла Клінтона, або Майкла Джексона, або навіть Джорджа Клуні. І вона попросила про допомогу. Попросила про допомогу і додала, що її звуть... як?


— Сюзанна Дін, — продовжила Труді вголос. — Ось як її звуть. А патрульному Антасси я цього не сказала.


Ні, не сказала, але кому потрібен цей патрульний Антасси? Патрульний Антасси з його автобусними зупинками і маленькими магазинчиками. Та пішов він...


Ця жінка... Сюзанна Дін, Вупі Голдберг, Коретта Скотт-Кінг, ким би вони не була, думала, що вона вагітна. Думала, що у неї родові перейми. Я в цьому майже впевнена. Вона здалася тобі вагітної, Труді?


— Ні, — відповіла вона.


На ближній до Верхнього Манхеттену стороні Сорок шостий вулиці знову засвітилася червона табличка з написом «СТІЙТЕ». І Труді раптом усвідомила, що до неї повертається спокій. Вона заспокоювалася лише тому, що стояла тут, на розі Другої авеню і Сорок шостий вулиці, поруч з височіє по праву руку громадою Хаммаршельд-Плаза-2. Немов відчула холодну руку, легшую на гарячий лоб, немов почула добре слово, заверившее її, що немає причини, немає абсолютно ніякої причини відчувати онекалывающее покамение.


Вона чує гудіння, раптом усвідомила Труді. Солодкий стугонливий звук.


— Це не гудіння, — уточнила вона, коли червона табличка «СТІЙТЕ» згасла і знову запалала біла «ІДІТЬ» (вона згадала, як один з залицяльник в коледжі сказав їй, що для карми просто біда, якщо людина уподібнюється світлового покажчика на пішохідному переході). — Це не гудіння, це спів.


І тут же в неї за спиною, вона здригнулася від несподіванки, але не злякалася, пролунав чоловічий голос:


— Абсолютно вірно, — обернувшись, вона побачила джентльмена років сорока з невеликим. — Я постійно приходжу сюди, тільки для того, щоб його послухати. І ось що я вам скажу, раз вже ми, як кажуть, лише кораблі, що зустрілися в ночі, в молодості у мене все обличчя було в страшних вуграх. І я думаю, це спів, вже не знаю яким чином, їх вилікував.


— Ви думаєте, що позбавилися від вугрів, тому що час від часу стояли на розі Другої авеню і Сорок шостій вулиці.


Його усмішка, і без того легка, але приємна, зблякла.


— Я розумію, звучить шалено...


— Я бачила жінку, яка з'явилася з нізвідки прямо тут, — перебила його Труді. — Я бачила це три з половиною години тому. Коли вона з'явилася, у неї не було ніг нижче колін. Потім вона їх відростила. Так хто божевільний, друже мій?


Він дивився на неї, широко розкривши очі, незнайомий їй службовець в гарному костюмі і з трохи ослабленим, робочий день закінчився, вузлом краватки, і так, вона бачила ледь помітні кратери і смуги від давнішніх вугрів на щоках і лобі.


— Це правда?


Вона підняла праву руку.


— Нехай я помру, якщо брешу. Ця сука вкрала мої туфлі, — вона затнулася. — Ні, вона не сука. Я не вірю, що вона сука. Вона була перелякана, боса і думала, що у неї родові перейми. Шкода тільки, що я не встигла віддати їй мої кросівки замість дорогих довбаних туфель.


Чоловік з тривогою дивився на неї, і раптово Труді Дамаскус відчула страшну втому. Вона раптом зрозуміла, що тепер їй доведеться звикати до таких поглядів. Засвітилася біла табличка «ІДІТЬ», і чоловік, заговоривший з нею, попростував через Сорок Шосту вулицю, помахуючи брифкейсом.


— Містер!


Він не зупинився, але обернувся.


— Що тут було, в минулому, коли ви зупинялися, щоб вилікувати ваші вугри?


— Нічого, — відповів він. — Пустир за парканом. Я думав, він зникне, цей прекрасний звук, коли почалося будівництво, але він нікуди не подівся.


Він перетнув бруківку, ступив на тротуар. І продовжив шлях по Другій авеню. Труді залишилася на місці, поринувши в думки. Я думав, він зникне, але він нікуди не подівся.


— Як таке могло бути? — запитала вона і повернулася обличчям до Хаммаршельд-Плаза-2. «Чорної вежі». Тепер, коли вона зосередилася на гудінні, воно тільки посилилося. І стало ще солодше. Вона чула не один голос — багато. Ніби співав цілий хор. А потім воно зникло. Зникло так само раптово, як з'явилася чорна жінка.


«Ні, все не так, — подумала Труді. — Я просто втратила здатність чути його, нічого більше. Якщо я простою тут досить довго, готова сперечатися, воно повернеться. Господи, маячня якась. Я збожеволіла».


Вона в це вірила? По правді кажучи, немає. Як-то відразу світ для неї потоншав, від його реальності залишилося зовсім нічого, значною мірою вона перетворилася в ефемерність. Але ніколи в житті вона не відчувала себе більш практичною, більш розсудливою. А ще вона відчувала слабкість у колінах, печіння в животі і розуміла, що ось-ось може впасти в непритомність.


4


На іншій стороні Другої авеню знаходився маленький скверик. Його прикрашав фонтан і скульптура черепахи, панцир якої волого блищав від бризок. Фонтани і скульптури Труді абсолютно не хвилювали, але в скверику вона побачила лаву.


Коли знову спалахнула біла табличка «ІДІТЬ», Труді подибала через Другу авеню, прямо-таки вісімдесятитрирічна стара, а не тридцятивосьмирічна жінка в розквіті сил, дісталася до лави, сіла. Почала повільно, глибоко вдихати і десь хвилини через три її самопочуття виразно покращився.


Поруч зі лавкою стояла урна з написом друкованими літерами «ТРИМАЙТЕ СМІТТЯ В ПРИЗНАЧЕНОМУ ЙОМУ МІСЦІ». Нижче хтось напылил з балончика рожевою фарбою: «величезна ЧЕРЕПАХА, панцир горою». Труді, звичайно, звернула увагу на черепаху, але розмірами остання не вражала; скульптура була скромненькою. Звернула вона увагу і на дещо ще: примірник «Нью-Йорк таймс», скручений так, як вона завжди скручувала свій, якщо не хотіла одразу викидати і мала при собі пакет, в який могла покласти. Зрозуміло, ввечері як цього, так і будь-якого іншого дня, по Манхеттену могли валятися як мінімум мільйон примірників «Нью-Йорк таймс», але цей купувала вона. Труді знала про це до того, як вийняла його з сміттєвої урни, і відразу ж знайшла доказ своєї правоти: практично вирішене кросворд, вона заповнювала його за ленчем, записуючи букви в порожні клітинки улюбленими нею ліловими чорнилом.


Вона повернула газету в урну і через Другу авеню подивилася на те місце, де змінилося її уявлення про світоустрій. Можливо, назавжди.


Взяла мої туфлі. Перетнула Другу авеню, присіла у черепахи, одягла їх. Залишила при собі мій полотняний пакет і викинула «Таймс». Навіщо їй знадобився пакет? У неї не було своєї взуття, щоб покласти в нього.


Труді подумала, що може відповісти на це питання. Жінка поклала в пакет свої тарілки. Коп, якщо б помітив гостру кромку, міг би поцікавитися, а для чого потрібні тарілки, про які можна порізатися, схопившись не там, де слід.


Гаразд, але куди вона пішла потім?


Зовсім недалеко, на куті Першої авеню і Сорок шостий вулиці розташований готель, який колись називався «ООН Плаза». Труді не знала, як він називався тепер, та це її не хвилювало. Не хотіла йти туди і питати, чи не з'являлася тут кілька годин тому чорна жінка в джинсах і забрудненою білій сорочці. Інтуїція підказувала, що її версія примари Джейкоба Марлі саме туди і попрямувала, але якраз в даному випадку слідувати інтуїції і не хотілося. Краще забути про це. Туфлею в місті вистачало, а от розум, розум у людини...


Краще поїхати додому, прийняти душ, і просто... забути про це. Та тільки...


— Щось не так, — вирвалося у неї, і чоловік, що проходить повз скверика, подивився на неї. Вона відповіла войовничим поглядом. — Що-то дуже навіть не так. Що-то...


На розум прийшло слово нахиляється, але вона не наважилася його вимовити. Немов боялася, що це слово, вимовлене, разом перетвориться в інше: перекидається.


Для Труді Дамаскус це літо стало влітку кошмарних снів. У деяких вона бачила жінку, яка спочатку з'явилася перед нею, а потім відростила ноги. Це були жахливі сни, але не найстрашніші. В останніх вона виявлялася в непроглядній пітьмі, дзвенять якісь рвуть барабанні перетинки і душу колокольца, вона відчувала, як щось нахиляється і нахиляється до точки, пройшовши яку зупинити падіння і повернутися у вертикальне положення неможливо.


КУПЛЕТ :


Commala — come — key


Can ya tell what see ya?


Is it ghosts or just the mirror


that makes you want to flee?


ВІДПОВІДНІСТЬ :


Commala — come — three!


I beg ya, tell me!


Is it ghost or just darker self


that makes ya want to flee?


Строфа 4. «Доган» Сюзанни


1


Пам'ять Сюзанни стала лякаюче уривчастою, не заслуговує довіри, ненадійною, схожою на коробку передач старого автомобіля, на шестернях якої посшибало половину зубців. Вона пам'ятала бій з Вовками, і Міа, яка терпляче чекала, поки він тривав...


Ні, не так. Несправедливо. Міа не просто чекала. Вона підбадьорювала Сюзанну (і інших), усім своїм серцем войовниці була з ними. Стримувала сутички, поки сурогатна мати її малого металу забирають життя тарілки. Та тільки Вовки виявилися роботами, так що не можна сказати, що тарілки...


Немає. Ні, можна. Тому що вони були не просто роботами, більше, ніж роботами, і ми їх убивали. Боролися за праве діло і вбивали.


Але сталося це не тут, не в цьому світі, і чого про це говорити, раз все закінчилося. А як тільки закінчилося, вона відчула, як перейми повернулися, не просто повернулися — посилилися. І вона схоже, народила б прямо на узбіччі тієї чортової дороги, якщо б не зібрала волю в кулак. І там він і помер, бо був голодний, малої Міа був голодний і...


«Ти повинна мені допомогти!» Міа. Немає ніякої можливості не відреагувати на цей крик. І навіть відчуваючи, як Міа відтирає її (так Роланд одного разу відтер Детту Уокер), вона не могла не відгукнутися на цей розпачливий материн крик. Частково, припустила Сюзанна, тому що вони ділили її тіло, і тіло поспішила на допомогу дитині. Ймовірно, по-іншому і бути не могло. Так що вона прийшла на допомогу. Зробила те, що сама Міа робити більше не могла: ще на деякий час затримала сутички. Хоча все це, занадто довга затримка пологів, загрожувало чималою небезпекою для малого (забавно, як це слово непомітно прокрався в її свідомість, стало її словом, не тільки Міа).Вона пригадала історію, яку розповіла одна дівчина під час нічних посиденьок у гуртожитку Колумбійського університету: вони сиділи кружком, п'ять або шість студенток, в піжамах, курили і передавали по колу пляшку «Уилд айріш роуз», абсолютно забороненого, а тому вдвічі більше солодкого лікеру. Історію про дівчину їх віку, яка вирушила в довгу автомобільну поїздку, про дівчину, занадто сором'язливий, щоб сказати своїм друзям, що їй давно пора справити малу нужду. Згідно історії, скінчилося все тим, що у дівчини лопнув сечовий міхур і вона померла. Таким історіям зазвичай віриш, хоча і думаєш, що вони — нісенітниця собача. Ось і щодо малого... немовляти...


Але, якою б не була небезпека, вона зуміла зупинити сутички. Тому що були вимикачі, які могли це зробити. Десь. (в «Догане») Тільки техніка «Догана» ніколи не призначалася для того, як вона... вони... (ми) використовували її для порятунку дитини. Врешті-решт це призвело б до перевантаження і (руйнування) всі машини перегрілися б і згоріли. Піднялася тривога. Згасли б пульти управління і телевізійні екрани. Як скоро це могло статися? Сюзанна не знала. Вона смутно пам'ятала, як діставала своє крісло з фургона, поки інші відволіклися, святкуючи перемогу або оплакуючи загиблих. Залізти кудись і щось дістати — не так вже легко, якщо ноги в тебе закінчуються трохи нижче коліна, але й не так складно, як вважають деякі. Звичайно, вона звикла долати такі труднощі, скажімо, сісти на унітаз і злізти з нього, дістати книгу з одного з верхніх полиць (для цього в кожній кімнаті її нью-йоркської квартири стояла спеціальна табуретка). У всякому разі, Міа наполягала, практично підганяла її, як ковбой міг підганяти дворову псину. І Сюзанна забралася в фургон, витягла і опустила на землю крісло, а потім обережно сіла в нього. Далося їй це не без праці, скажімо, відкотити колода куди як простіше, але вона не могла сказати, що з тих пір, як вона втрата у зростанні шістнадцять дюймів або близько того, на її частку не випадало більш важкої роботи.


На кріслі вона змогла проїхати милю, може, трохи більше (ніяких ніг для Міа, нічиєї дочки, у всякому разі, у Кэлле). А потім колесо наїхало на гранітний виступ, викинувши її з крісла. На щастя, їй вдалося пом'якшити падіння руками, вберегти бунтуючі, що роздирає болем живіт.


Вона пам'ятала, як підвелася... поправка, вона пам'ятала, як Міа підняла вкрадене тіло Сюзанни Дін... і на колінах, А подекуди і впираючись у землю руками, рушила вгору по стежці. З того, що потім відбулося в Кэлле, вона ясно пам'ятала тільки одне: спробу не дозволити Міа зняти з шиї шкіряний шнурок. На цьому шнурку висіло кільце, прекрасне легке кільце, яке Едді вирізав для неї з верби. Коли побачив, що воно велике для її пальців (хотів зробити їй сюрприз, тому обійшовся без примірки), дуже засмутився і пообіцяв вирізати інше.


«Ти можеш вирізати, якщо хочеш, — сказала тоді Сюзанна, — але я завжди буду носити це».


І носила, повісивши на шкіряний шнурок, їй подобалося, як воно треться об її груди, а тепер ця незнайома жінка, ця сука, хотіла його зняти.


Детта рвонулася вперед, схопившись з Міа. Детта рівним рахунком нічого не добилася, спробувавши встановити контроль над Роландом, але Міа не могла змагатися з Роландом з Гилеада. Руки Міа відпустили шкіряний шнурок. Її контроль над тілом дав слабину. Коли це сталося, пішла чергова сутичка. Від болю Сюзанна зігнулася навпіл і застогнала.


«Його потрібно зняти! — викрикнула Міа. — Інакше у них виявиться його запах, як і твій! Твого чоловіка! Тобі це не треба, повір мені!»


«У кого? — спитала Сюзанна. — Про кого ти говориш?»


«Неважливо... на пояснення немає часу. Але, якщо він піде за тобою, і я знаю, ти думаєш, він спробує, вони не повинні знати його запах! Я залишу кільце тут, де він зможе його знайти. Потім, якщо ка захоче, ти, можливо, знову будеш його носити».


Сюзанна вже зібралася сказати їй, що вони зможуть відмити кільце, прибрати запах Едді, але зрозуміла, що Міа говорить не просто про запах. Це було кільце любові, а такий запах залишався навіки.


Але хто міг його понюхати?


[119]Вовки, припустила вона. Справжні Вовки. Ті, що знаходилися в Нью-Йорку. Вампіри, про яких говорив Каллагэн, «низькі люди» . А може, хтось ще? Хтось страшніше?


«Допоможи мені!» — крикнула Міа, і знову Сюзанна не встояти перед цим закликом. Міа мати цієї дитини чи ні, монстр він чи ні, але її тіло хотіло, щоб він з'явився на світ. Очі хотіли побачити його, яким би він не був, вуха почути, як він кричить, навіть якщо це буде звіряче гарчання.


Вона зняла шнурок, поцілувала кільце, поклала на стежку, де Едді обов'язково б його знайшов. У тому, що він піде слідом за нею, вона не сумнівалася.


Що за цим послідувало? Вона не пам'ятала. Начебто на чомусь їхала по крутій стежці, і, звичайно ж, ця стежка вела до Печери Двері.


А потім, темрява.


(не темрява)


Ну, не повна темрява. Миготливі вогні. Слабке світіння телевізійних екранів, які не показували картинку, а тільки світилися м'яким сірим світлом. Далекий гул моторів, клацання реле. Тобто («Доган» «Догана» Джейка) якийсь командний пункт. Може, місце, яке вона створила сама, може, її уявна версія куонсетского модуля [120], знайденого Джейком на західному березі річки Уайе.


Наступне спогад довелося вже на Нью-Йорк. Її очі перетворилися на вікна. Крізь які вона дивилася, як Міа відбирає туфлі у якоїсь переляканої жінки.


Сюзанна спробувала втрутитися, звернулася до жінки за допомогою. Хотіла продовжити, сказати, що їй потрібно в лікарню, що їй потрібен лікар, що вона збирається народжувати і з цим у неї якісь складнощі. Але, перш ніж встигла продовжити, чергова сутичка скрутила її, супроводжувана жахливою, захоплює все тіло болем, яку вона не відчувала ніколи в житті, навіть після того, як їй відрізало ноги. Ця біль... ця...


— О, Боже, — вирвалося у неї, але Міа знову відтерла її, перш ніж вона встигла щось додати, веліла Сюзанні замовкнути і сказала жінці, що вона може залишитися без пари чогось більш цінного, ніж туфлі, якщо спробує звернутися до копам.


«Міа, послухай мене, — подала голос Сюзанна. — Я знову можу це зупинити... Думаю, що можу... але ти повинна допомогти. Ти повинна сісти. Якщо не сядеш, сам Господь не зможе перешкодити сутичок довести справу до природного завершення. Ти мене розумієш? Ти мене чуєш?»


Міа чула. Якийсь час стояла на місці, спостерігаючи за жінкою, у якої забрала туфлі. Потім, прямо-таки, як слухняна дівчинка запитала: «І куди мені піти?»


Сюзанна відчула, що викрадачка її тіла вперше відчула величезність міста, в який потрапила, побачила поспішають натовпи пішоходів, потоки металевих карет (і кожна третя яскраво-жовта, до різі в очах), будинки-вежі, такі високі, що з хмарний день їх верхні поверхи пропадали б з уваги.


Обидві жінки дивилися на незнайоме місто через одну пару очей. Сюзанна знала, що це її місто, але вже дуже він змінився. Вона залишила Нью-Йорку в 1964 році. Скільки років пройшло з тих пір? Двадцять? Тридцять? Неважливо, скільки б не пройшло. Не час зараз турбуватися з-за цього.


Їх загальний погляд знайшов маленький скверик на іншій стороні авеню. Сутички на якийсь час припинилися і, коли запалала біла табличка «ІДІТЬ», чорна жінка Труді Дамаскус, яка, на погляд Труді Дамаскус зовсім і не виглядала вагітної, повільно, але впевнено перетнула бруківку.


На іншій стороні поруч з фонтаном і металевої скульптурою стояла лавка. Побачивши черепаху, Сюзанна трохи заспокоїлася, у неї виникло відчуття, що це Роланд залишив їй знак, надіслав звісточку.


«Від теж піде за мною, — попередила вона Міа. — І тобі слід остерігатися його, жінка. Тобі слід остерігатися його».


«Я зроблю те, що повинна зробити, — відповіла Міа. — Ти хочеш подивитися папери тієї жінки? Навіщо?»


«Я хочу подивитися, в якому ми році. Газета підкаже».


Коричневі руки витягли скручену газету з полотняного пакету від «Бордерс», розгорнули, піднесли до синім очам, які починали цей день коричневими, як і руки. Сюзанна побачила дату,1 червня 1999 року, здивовано похитала головою. Не двадцять років, навіть не тридцять, цілих тридцять п'ять. До цього моменту вона й уявити собі не могла, що світу вдасться протягнути так довго. Її сучасники за колишнього життя, студенти, борці за громадянські права, знайомі на вечірках, aficionados [121] народної музики, наближалися до пенсійного віку. Деякі напевно померли.


«Вистачить», — обірвала її роздуми Міа і жбурнула газету в урну для сміття, де вона знову скрутилася. Струсила бруд і пил з голих ступень (з-за цього бруду Сюзанна не звернула уваги, що вони іншого кольору), потім наділа відібрані туфлі. Вони трохи жали, носок не було, так що вона напевно натерла ноги, якщо б довелося йти далеко, але...


«Тобі-то що до цього, а? — запитала її Сюзанна. — Ноги-то не твої».


І, ледь вимовила ці слова, ні, не вимовила, вся розмова йшла у неї в голові, зрозуміла, що, можливо, помиляється. Тому що її власні ноги, ті самі, які до пори, до часу вірно служили тілу Одетти Голмс (а іноді і Детты Уокер), звичайно ж, давно канули в лету, погнили або, що більш імовірно, згоріли в який-небудь муніципальної сміттєспалювальної печі.


Але зміни кольору шкіри вона не помітила. Та тільки потім подумала: «Ти помітила, чого вже там. Помітила, але відразу відрізала цю думку. І без того проблем вистачало».


Але перш ніж Сюзанна встигла продовжити пошуки відповіді на питання, як філософське, так і фізичний, на чиїх ногах вона тепер ходила, пішла чергова сутичка. Біль скрутила живіт, перетворила його в камінь, а стегна — в желе. Вперше вона відчула неприємне і лякає бажання тужитися, виштовхнути з себе немовля.


«Ти повинна це зупинити! — скрикнула Міа. — Жінка, ти повинна! Заради блага малого, заради нас обох!»


Так, твоя правда, але як?


«Закрий очі», — звеліла їй Сюзанна.


«Що? Ти мене не чула? Ти повинна...»


«Я тебе чула, — сказала Сюзанна. — Закрий очі».


Сквер зник. Світ потемнів. Вона — чорна жінка, все ще молода і, безсумнівно, прекрасна, сиділа на лаві біля фонтану і металевої скульптури черепахи з мокрим від бризок, а тому блискучим панциром. Не просто сидить, але, схоже, медитирующая у другій половині цього теплого першого літнього дня 1999 року.


«Зараз я на якийсь час відлучуся, — сказала Сюзанна. — Я повернуся. А поки сиди, де сидиш. Сиди тихо. Не ворушись. Біль має зійти, але, навіть якщо вона не піде відразу, сиди тихо. Рушиш — стане тільки гірше. Ти мене розумієш?»


Міа, можливо, злякалася, потрапивши в незнайому обстановку, але вона точно знала, що їй потрібно, та й розуму їй не бракувало.


Тому поставила тільки одне питання: «Куди ти зібралася?»


"Назад в «Доган», Той, що всередині. — була відповідь. — Мій «Доган».


2


Будівля, яку Джейк виявив на іншому березі річки Уайе, було стародавнім комунікаційно-спостережним пунктом. Хлопчик їм його описав, з якимись подробицями, але, швидше за все, не дізнався б уявний «Доган» Сюзанни, що базувався на технологічних рішеннях, які давно вже відстали від життя тринадцятьма роками пізніше, коли Джейк покинув Нью-Йорк заради Серединного світу. При Сюзанні президентствовал Ліндон Джонсон, а на кольоровий телевізор дивилися, як на дивину. Однак Сюзанна побувала в місті Луде [122] і бачила тамтешні технічні чудеса, так що, можливо, Джейку все-таки вдалося б дізнатися місце, де він ховався від Бена Слайтмана-старшого і Енді, робота-посильного.


Безумовно він дізнався б курний лінолеум на підлозі, з малюнком з чергуються червоних і чорних квадратів, стільці на коліщатках, які стоять біля пультів управління з перемигивающимися лампочками і світяться дисками приладів. Дізнався б він і скелет у кутку, усміхнений поверх зношеного комірця стародавньої форменої сорочки.


Вона перетнула зал і села на один із стільців. Перед нею чорно-білі екрани показували десятки картинок. На деяких вона побачила Кэллу (міська площа, церква Каллагэна, магазин Тука, дорога, що йде з міста на схід). На інших — застиглі картинки, начебто фотопортретів: Роланда, усміхненого Джейка з Ышом на руках і, на цю вона змусила себе подивитися, Едді, в капелюсі, по-ковбойськи збитому на потилицю, з ножем, яким він все вирізав, в руці. Ще на одному моніторі худа чорна жінка сиділа на лаві поруч з черепахою: очі заплющені, ноги зрушені, руки складені на колінах, у відібраних туфлях. І ще пакет, вкрадений у жінки з Другої авеню, плетена сумка з загостреними орисами в ній і... мішок для боулінгу. Вицвілий червоний мішок, а в ньому — щось з прямими кутами, що випирають крізь матерію. Ящик. Дивлячись на цей екран Сюзанна раптом розсердилася... відчула себе зрадженою... але не могла зрозуміти, чому.


«На тій стороні мішок був рожевим, — подумала вона. — Він змінив колір при переході, але ненабагато».


Особа жінка на чорно-білому екрані спотворила гримаса. Сюзанна відчув відгомін болю, яку відчувала Міа, слабкий і далекий.


«Повинна це припинити. І швидко».


Однак залишався все той же питання: як?


«Так само, як ти це зробила на тій стороні, Поки вона добиралася до печери, наскільки могла, швидко».


Але адже сталося це давним-давно, в іншому житті. Але чому ні? Все так, інше життя, інший світ, але, якщо вона мріяла про повернення туди, допомагати слід було тут. Так що ж вона зробила?


«Використовувала той метод, ось що ти зробила. Все, що для цього потрібно, в тебе в голові, ти ж знаєш. Професор Оувермейер називав його візуалізацією, коли розповідав про нього на семінарах з психології. Закрий очі».


Що Сюзанна і зробила. Тепер закрилися обидві пари очі, реальні, які контролювала Міа, сидячи на лаві в Нью-Йорку, і ті, що перебували в її свідомості.


«Візуалізуй».


Вона зробила це. У всякому разі, спробувала.


«Відкрий».


Вона відкрила очі. Тепер на пульті управління перед нею замість перемигивающих лампочок і реостатів з'явилися два великих диска і один тумблер. Диски начебто з бакеліту, як і перемикачі на кухонній плиті матері в будинку, де пройшло дитинство Сюзанни. Вона вирішила, що дивуватися цьому немає потреби: будь-яка візуалізація, нехай навіть фантастична, не більше ніж замаскована версія того, що ти вже знаєш.


Під диском по ліву руку Сюзанна прочитала: «ЕМОЦІЙНА ТЕМПЕРАУРА». Згідно чисел на диску, вона змінювалася в діапазоні від 32 до 212 [123] (32 — синій фон, 212 — яскраво червоний). Зараз навпроти стрілки стояло число 160. Диск по центру показував «ІНТЕНСИВНІСТЬ ПЕРЕЙМ». Вона варіювалася від 0 до 10 і в даний момент складала 9. Тумблер з короткою маркуванням «МАЛОЇ» міг перебувати в двох положеннях: «СОН» і «НЕСПАННЯ». Стояв тумблер в останньому.


Сюзанна підняла голову і побачила, що тепер один з екранів показує немовляти in utero [124]. Хлопчика. Красеня-хлопчика. Його пеніс, як крихітна водорість, плавав під пуповиною. А розкриті очі, дивлячись на чорно-біле зображення, були проникливо-синіми. І погляд малого немов просвічував її наскрізь.


«Це ж очі Роланда, — здивовано подумала вона, відчуваючи себе повною дурепою. — Як таке може бути?»


Не може, звичайно. Все це всього лише плід її уяви, метод візуалізації, нічого більше. Але, якщо і так, чому вона уявила собі сині очі Роланда? Чому не світло-карі Едді? Чому не світло-карі свого чоловіка?


«Немає часу думати про це. Роби, що потрібно».


Вона взялася за диск «ЕМОЦІЙНА ТЕМПЕРАТУРА», всосав нижню губу між зубів (на моніторі, що показує лавку в скверику, Міа теж прикусила нижню губу). Після короткої заминки, повернула диск, встановивши навпроти стрілки число 72, немов мала справу з термостатом. А хіба немає?


І відразу ж заспокоїлася. Розслабилася, сидячи на стільці, відпустила нижню губу. На моніторі те ж саме зробила і чорна жінка. Гаразд, поки що все йшло добре.


Вона вже піднесла руку на другому диску «ИНТЕРСИВНОСТЬ СУТИЧОК», але в останній момент передумала і перевела тумблер «МАЛОЇ» з положення «БАДЬОРІСТЬ» в положення «СОН». Очі немовляти тут же зачинилися. А Сюзанні одразу полегшало. Дуже тривожили її ці сині очі.


Гаразд, тепер пора зайнятися «ІНТЕНСИВНІСТЮ ПЕРЕЙМ». Сюзанна добре розуміла, що це найважливіший елемент пульта управління, Едді назвав би його «Великим казино». Вона поклала руку на застарілий, який давно не використовувався ні на одному пульті управління диск, спробувала повернути і особливо не здивувалася, виявивши, що вісь диска «залипла» в гнізді. Диск безумовно не хотів повертатися.


«Але ти повернешся, — подумала Сюзанна. — Тому що нам це потрібно. Нам потрібно, щоб ти повернувся».


Вона сильніше стиснула його пальцями і почала повільно обертати проти годинникової стрілки. Болючий укол пронизав голову, і вона скривилася. Другий укол дістався шиї, немов вона проковтнула риб'ячу кісточку. Потім біль пішла, так само раптово, як і з'явилася. Праворуч від неї замигала ціла панель з лампами, в основному, жовті, але кілька яскраво-червоних.


«ЗАСТЕРЕЖЕННЯ", — пролунав голос, на диво схожий з голосом Блейна Моно. — ПРОЦЕС МОЖЕ ВИЙТИ ЗА ПАРАМЕТРИ БЕЗПЕКИ».


«Хто б сперечався, Шерлок», — подумала Сюзанна. Навпроти стрілки вже стояла цифра 6. Продовжуючи обертати диск «ІНТЕНСИВНІСТЬ ПЕРЕЙМ», вона провернула повз стрілки цифру 5, і тут замигала ще одна панель жовто-червоних вогнів, а три монітора, показують Кэллу, з шипінням відключилися. Знову біль розжареним стиснула пальцями голову. Десь під неї включилися двигуни та турбіни. Потужні, судячи по звуку. Вона відчувала, як вібрація з підлоги передається на її ноги, природно, босі: туфлі взяла Міа. «Ну й добре, — подумала вона. — До цього у мене взагалі ніг не було, так що може, гріх скаржитися».


«ЗАСТЕРЕЖЕННЯ, — повторив механічний голос. — ТЕ, ЩО ТИ РОБИШ, НЕБЕЗПЕЧНО, СЮЗАННА З НЬЮ-ЙОРКА. СЛУХАЙ, ПРОШУ ТЕБЕ. НЕ МОЖНА ЙТИ ПРОТИ ПРИРОДИ».


На розум прийшла одна з приказок Роланда: «Ти робиш те, що повинен, і я зроблю те, що повинен, а потім подивимося, кому дістанеться ярмарковий гусак». Вона не могла з точністю сказати, що це означає, але ця приказка в повній мірі відповідала ситуації, а тому Сюзанна повторила вголос, повільно, але без зупинок повертаючи диск «ІНТЕНСИВНІСТЬ ПЕРЕЙМ». Повз стрілки пройшла цифра 4, потім 3...


Вона збиралася дійти до 1, але, коли навпроти стрілки виявилася цифра 2, голову пронизала така дика біль, що вона ледь не зомліла, і прибрала руку.


З мить біль не йшла, навіть посилилася, і Сюзанна вже подумала, що біль ця її вб'є. Міа звалилася б з лави, на якій сиділа, і обидві померли б ще до того, як тіло, яке вони ділили, впало на асфальт перед скульптурою черепахи. А завтра, або днем пізніше, її останки відправили б на «Поттерс філд» [125]. І що написали б у свідоцтві про смерть? Інсульт? Інфаркт? А може, що найчастіше писав вічно поспішає, завалений роботою паталогоанатом, смерть від природних причин?


Але біль пішла, і після її відходу Сюзанна виявила себе серед живих. Сиділа перед пультом керування з двома безглуздими дисками і тумблером, повільно і глибоко дихала, обома руками прала зі щік піт. Ну і ну, схоже, у візуалізації вона могла претендувати на звання чемпіона світу.


Але це більше, ніж візуалізація... ти це знаєш, так?


Вона вважала, що так, знала. Щось її змінило... змінило їх усіх. Джейк опанував дотиками, однією з різновидів телепатії. Едді — умінням (і воно тільки удосконалювалося) створювати магічні предмети, талісмани, одним з яких вже вдалося відкрити двері між світами. А вона?


Я... уявляю собі. От і все. Тільки, якщо що-то я досить чітко уявляю собі, представлене починає перетворюватися в реальну. Точно також, як ставала реальною Детта Волкер. Тепер по всьому «Догану», у версії Сюзанни, горіли жовті лампи. Прямо у неї на очах деякі з них змінили колір на червоний. Під її ногами, особливими ногами, тільки для гостей, вона бачила крізь них, тремтів і деренчав підлогу. Тряска ця могла привести до появи тріщин. Тріщини стали б поглиблюватися та розширятися. Пані та панове, ласкаво просимо в Будинок Ушеров. Сюзанна піднялася, озирнулась. Пора повертатися. Або, перш ніж піти, їй ще треба щось зробити? І в голову прийшла слушна думка.


3


Сюзанна закрила очі і уявила собі радіомікрофон. А відкривши, побачила його. Він стояв на пульті, праворуч від дисків і тумблера. На підставці вона «намалювала» фірмовий зенітівський знак [126] — слово «Зеніт» поряд з молниеобразной Z, але виявила там логотип компанії «Норд сентрал позитроникс». Значить, хтось або щось підкоригував її візуалізацію. І це лякало.


На пульті управління, позаду мікрофона, з'явився якийсь прилад з напівкруглою триколірної індикаторної шкалою. Під нею тягнулась напис: СЮЗАННА — МІА. Голка-індикатор вже змістилася з зеленого сектора в жовтий. За жовтим слідував червоний з чорним словом: «Небезпека».


Сюзанна взяла мікрофон, покрутила в руках, не знаючи, як ним скористатися. Знову закрила очі, уявила собі тумблер, схожий на той, що перемикався в одне з двох положень: «СОН» і «НЕСПАННЯ», на бічній стороні підставки. Відкривши очі, побачила тумблер. Натиснула на нього, переводячи в положення «ВКЛЮЧЕНО».


— Едді, — почала вона, подумала, як безглуздо все це виглядає з боку, але продовжила. — Едді. Якщо ти мене чуєш, я в порядку, принаймні, зараз. Я з Міа, в Нью-Йорку. Сьогодні перше червня 1999 року, і я постараюся допомогти їй народити. Вибору у мене немає, у всякому разі, я його не бачу. Якщо не залишиться нічого іншого, я спробую позбутися дитину сама. Едді, бережи себе. Я... — очі в неї наповнилися сльозами. — Я люблю тебе, солоденький. Дуже сильно.


Сльози покотилися по щоках. Вона вже почала витирати їх, потім прибрала руки від обличчя. Хіба вона не мала права плакати, сумуючи по своєму чоловікові? Як і будь-яка інша жінка? Вона почекала відповіді, знаючи, що може отримати його, якщо захоче, і встояла перед спокусою. Не та ситуація, коли розмова з самим собою, тільки голосом Едді, міг принести хоч якусь користь. Раптово її зір роздвоївся. Вона бачила і «Доган», що існував тільки в її свідомості, і реальний світ за його межами. На цей раз не пустелю на східному березі Уайе, а забиту транспортом Другу авеню. Міа відкрила очі. Вона знову чудово себе почувала (завдяки мені, солоденька, завдяки мені) і більше не бажала сидіти на лаві. Сюзанна повернулася.


4


Чорна жінка (яка все ще вважала себе негритянкою), сиділа на лаві в Нью-Йорку в перший день літа 1999 року. Чорна жінка, зі своїми пожитками, її амуніцією. У тому числі мішком з вилинялому червоної матерії з написом «ТІЛЬКИ СТРАЙКИ НА ДОРІЖКАХ СЕРЕДНЬОГО МАНХЕТТЕНА». На іншій стороні, у світі Кэллы, мішок був рожевим. Кольори троянди.


Міа встала. Сюзанна тут же перехопила контроль і змусила її сісти. «Навіщо ти це зробила?» — здивовано запитала Міа. «Я не знаю. Поняття не маю. Але давай спочатку посовещаемся. Чому б тобі не сказати мені, куди ти хочеш піти?» «Мені потрібен телефун. Мені зателефонують». «Телефон, — поправила її Сюзанна. — Між іншим, твоя сорочка в крові, солоденька, в крові Маргарет Эйзенхарт, і рано чи пізно хто-небудь зрозуміє, що це кров. І що ти тоді будеш робити?» Міа відповіла не словами, а презирливою посмішкою. Ясна річ, Сюзанна розлютилася. П'ять хвилин тому, може, й п'ятнадцять, важко стежити за часом, коли йдеш в себе, це вкрала її тіло сучка благала про допомогу. Тепер їй допомогли, і що отримує рятівниця? Презирливу посмішку. А ще прикріше те, що ця сучка, швидше за все, права: мабуть проходить по Середньому Манхеттену весь день, і ніхто не запитає, запечена кров у неї на сорочці або вона вивернула на себе шоколадний коктейль з содовою [127]. «Добре, припустимо ніхто не потривожить тебе рахунок крові, — погодилася вона, — але куди ти збираєшся подіти всі ці речі?» — і тут же в голову прийшов ще одне питання, яке, напевно, слід було поставити в першу чергу. «Міа, а звідки тобі відомо про існування телефону? Тільки не кажи мені, що там, звідки ти прийшла, вони теж є». Ніякої реакції. Тільки насторожене мовчання. Але вона стерла посмішку з обличчя сучки; хоч цього, але домоглася. «У тебе є друзі, чи не так? Або ти, принаймні, думаєш, що вони — друзі. Люди, з якими ти казала у мене за спиною. Люди, які тобі допоможуть. Так ти, у всякому разі, думаєш». «А ти збираєшся мені допомогти?» — повернулася, стало бути. І зла. Але що за злістю? Страх? Можливо, занадто сміливо, на поточний момент. Але хвилювання — точно. «Скільки у мене... у нас... часу до того, як знову почнуться перейми?» Сюзанна вважала, що сутички повернуться через шість, максимум, через десять годин, напевно до настання півночі, тобто точно першого, а не другого червня, але вважала за краще не ділитися цією інформацією. «Не знаю. Думаю, досить скоро». «Тоді нам пора. Я повинна знайти телефун. Фон. В затишному місці». Сюзанна подумала про готелі на перетині Сорок шостий вулиці і Першої авеню, але постаралася зберегти це в таємниці від Міа. Погляд її впав на мішок, коли-то рожевий, тепер червоний, і раптово їй багато чого стало ясно, нехай не всі, але достатньо для того, щоб встревожиться і розсердитися. «Я залишу його тут, — казала Міа про кільці, яке зробив їй Едді. — Я залишу його тут, де він зможе його знайти. Потім, якщо ка захоче, ти, можливо, знову будеш його носити». Не обіцянка, звичайно, у всякому разі, не пряме, але Міа натякала... Лють охопила розум Сюзанни. Ні, нічого вона не обіцяла. Вона просто розгорнула Сюзанну в певному напрямку, а Сюзанна зробила все інше.


«Вона не обманювала мене, лише дозволила мені обдурити себе».


Міа встала, але Сюзанна знову перехопила контроль і змусила її сісти. На цей раз просто припечатала до лави. «Що? Сюзанна, ти обіцяла! Малою...» «Я допоможу тобі з малим», — похмуро відповіла Сюзанна. Нахилилася, підняла червоний мішок. Мішок з ящиком всередині. А що в ящику? В ящику з «дерева примар» зі словом «НЕНАЙДЕННАЯ», написаному рунами? Вона відчула зловісне биття крізь шар магічного дерева і тканина, яка його покривала. Отже, Чорний Тринадцятий в ящику. Міа пронесла його через двері. А якщо двері відкривав магічний кристал, то як Едді зможе піти слідом за нею, Сюзанною?


«Я зробила те, що слід було зробити, — нервово вирвалося у Міа. — Це моя дитина, мій малий, і всі зараз грають проти мене. Всі, за винятком тебе, і ти допомагаєш мені тільки тому, що має. Згадай, що я сказала... якщо ка захоче, сказала я...» Відповів їй голос Детты Уокер. Грубий, хрипкий, не терпить заперечень. «На ка мені насрати, і тобі краще пам'ятати про це. У тебе проблеми, дівчинка. Адже ти знати не знаєш, що тебе чекає. Якісь люди тобі сказали, що допоможуть, а ти навіть не знаєш, хто вони. Чорт, та ти не знаєш, що таке телефон і де його знайти. Так що ми будемо сидіти тут, а ти будеш розповідати мені, що має статися. Ми будемо радитися, дівчинка, і якщо ти будеш крутити і вертіти хвостом, ми просидим тут з мішками до ночі, а потім ти зможеш народити свого дорогоцінного малого прямо на цій лаві і обмити його з цього паршивого фонтану».


І чорна жінка, що сидить на лаві, вишкірила зуби в злісної усмішці, характерною для Детты Уокер.


«Тобі доріг цей малої... і Сюзанна, вона теж має до малого якісь почуття... але мене практично витиснули з цього тіла і мені на нього насрати...».


Жінка, яка проходила повз скверика з дитячої прогулянкової коляскою (і коляска ця здавалася пушинкой порівняно з інвалідним кріслом Сюзанни, що залишився біля стежки, що вела до Печери двері) нервово глянула на негритянку, яка сиділа на лаві, і тут же прискорила крок, буквально побігла, везучи своєї дитини від гріха подалі.


«Ось так! — вигукнула Детта. — Тут, однак, кльово, що ти згодна? І погода має в своєму розпорядженні до довгої розмови. Ти мене чуєш, мама?» Нічого не відповіла Міа, нічия дочка і мати одного. Детту її мовчання анітрохи не збентежило; усмішка стала ширше.


«Ти мене чула, все так. Ти добре мене чула. Так що давай трохи побалакаємо. Давай посовещаемся.»


КУПЛЕТ :


Commala — come — ko


Whatcha doing at my do'?


If you doing tell me now, my friend,


I'll lay you on de flo'.


ВІДПОВІДНІСТЬ :


Commala — come — fo'!


I can lay ya low!


The things I done to such as you


You never want to know.


Строфа 5. Черепаха


1


Міа сказала: «Розмова піде легше і швидше...... якщо ми зустрінемося віч-на-віч».


«Як нам це зробити?» — спитала Сюзанна. «Ми можемо порадитися в замку, — без запинки відповіла Міа. — У „Замку над безоднею“. У банкетному залі. Ти пам'ятаєш бенкетний зал?» Сюзанна кивнула, але невпевнено. Її спогади про банкетному залі вспыли недавно і залишалися неясними. Однак, вона про це не шкодувала. Міа там їла... скажімо так, з великим апетитом. З багатьох тарілок, в основному, брала їжу пальцями, і пила з багатьох склянок, і говорила з багатьма фантомами різними запозиченими голосами. Запозиченими? Хрін з два, вкраденими голосами. Два з них Сюзанна знала дуже добре. Один — нервовий і досить — таки зарозумілий Одетти Голмс, «культурний» голос. Інший, грубий, неприємний — Детты. Міа уворовала всі складові особистості Сюзанни, і якщо Детта повернулася, злюча, готова мстити, то заслуга в цьому належала, по більшій частині, непроханої гості в тілі Сюзанни. «Стрілець бачив мене там, — продовжила Міа. — І хлопчик теж». Настала коротка пауза. «Я зустрічалася з ними». «З ким? Джейком і Роландом?» «Ага, з ними». «Де? Коли? Як ти змогла...»


«Ми не можемо говорити тут. Будь ласка. Давай підемо в більш затишне місце». «Місце з телефоном, ти це хочеш сказати? Щоб твої друзі могли тобі подзвонити». «Я мало що знаю, Сюзанна з Нью-Йорка, але, думаю, ти хотіла б почути навіть ту дещицю, що відома мені». Сюзанна дотримувалася тієї ж думки. І нехай не хотіла зізнаватися в цьому Міа, їй теж не терпілося покинути Другу авеню. Випадковий перехожий міг прийняти плями на сорочці за пролиту шоколадний коктейль з содовою або кави, але Сюзанна точно знала, що ці плями — не просто кров, а кров хороброї жінки, яка відважно билася за порятунок дітей свого містечка. Та ще мішки, які лежали біля її ніг. У Нью-Йорку вона надивилася на мішочників, будьте впевнені. А зараз відчувала себе однією з них, і почуття це їй зовсім не подобалося. Її ростили для кращого життя, як сказала б мати. Всякий раз, коли хтось проходив по тротуару або через скверик і кидав на неї короткий погляд, у неї виникало бажання сказати їй чи йому, що вона зовсім не недоумкувата, хай такою і виглядає: сорочка в плямах, брудне обличчя, довгі, неслухняне волосся, сумочки немає, тільки три мішки біля ніг. Бездомна — ага, та тільки другий такий бездомного просто немає, тому що позбавили її не тільки вдома, але й свого часу, однак, у здоровому глузді. Вона розуміла, їй потрібно порадитися з Міа і розібратися, що, власне, відбувається, все так. Але ще більш необхідним вважала інше, більш природне: помитися, переодягтися в чистий, на якийсь час сховатися від сторонніх очей.


«З тим же успіхом можна бажати місяць з неба, солоденька, — сказала вона собі... і Міа, якщо остання слухала. — Усамітнення коштує грошей. Ти Нью-Йорку, де за один гамбургер можуть попросити більше долара, яким би божевіллям це не здавалося. А у тебе немає ні су. Лише з дюжину тарілок із загостреною кромкою та чорний магічний кристал. І що ти збираєшся робити?»


Перш ніж вона встигла відповісти на своє ж запитання, Нью-Йорк зник, і вона повернулася в Печеру двері. Коли побувала там вперше, мало що запам'ятала: тіло контролювала Міа і прагнула якомога швидше проскочити в двері, але тепер бачила все ясно і виразно. Там був батько Каллагэн. Едді. І брат Едді, в якомусь сенсі. Сюзанна чула голос Генрі Діна, долетающий з глибин печери, сумний і докори: «Я в пеклі, брат! Я в пеклі, не можу добути дози, і все це твоя вина!»


І нехай Сюзанна ніяк не могла збагнути, як вона опинилася в печері і чому, цей противний верескливий голос неймовірно разъярил її: «А в тому, що життя Едді пішла шкереберть, винен ти! — заволала вона. — Тобі слід було зробити всім ласку і здохнути молодим, Генрі!»


Ті, хто перебував у печері, й вухом не повели. Як таке могло бути? Невже вона перенеслася туди допомогою Стрибка, як кажуть, для повного щастя? Якщо так, чому не звучали колокольца? «Заспокойся. Заспокойся, кохана, — пролунав у голові голос Едді, до болю рідне. — Просто дивись і слухай». «Ти чула? — запитала вона Міа. — Ти...» «Так. А тепер мовчи!»


— Як думаєш, скільки нам доведеться тут пробути? — спитав Едді Каллагэна.


— Боюся, якийсь час мені потрібно, — відповів Каллагэн, і Сюзанна зрозуміла, що бачить епізод минулого. Едді і Каллагэн вирушили в Печеру двері для того, щоб постаратися відшукати Келвіна Тауера і його друга Эрона Дипно. Сталося це напередодні битви з Вовками. Каллагэн пройшов через двері. Чорний Тринадцятий підпорядкував собі Едді, поки священик був відсутній. І ледь не вбив його. Каллагэн все-таки зумів повернутися вчасно і перехопив Едді на краю прірви, в яку той, затримайся він трохи довше, неминуче б стрибнув. А в цей момент Едді витягав мішок... рожевий, так, вона не помилилась, в Кэлле він був рожевим, з-за книжкової шафи з першими виданнями, що належить доставляє усім стільки клопоту сэю Тауеру. Магічний кристал, який зберігався в мішку, потрібен їм, як і Міа, тільки для одного: щоб відкрити Ненайденную двері.


Едді підняв мішок, почав повертатися, застиг. Брови його зійшлися біля перенісся.


— Що таке? — запитав Каллагэн.


— Там щось є.


— Так, ящик.


— Ні, щось у мішку. Зашито в матерію. На дотик — камінчик, — і зненацька він вже в упор дивився на Сюзанну, а вона усвідомила, що сидить на лавочці у скверику. І не чує голоси, що доносяться з глибин печери, а плескіт води у фонтані. Печера танула. Едді і Каллагэн танули. Останні слова Едді долинули до неї з далекого далека. — Може, це потайну кишеню.


І все зникло.


2


Вона не йшла в Стрибок. Її короткий візит в печеру був нічим іншим, як баченням. Але хто їй його послав? Едді? Якщо він, чи означає це, що до нього дійшли її слова, вимовлені «Догане»? На ці питання відповісти Сюзанна не могла. Але запитала б у нього, якщо б побачила знову. Після того, як поцілувала тисячу разів, обов'язково б запитала.


Міа вже підняла червоний мішок і повільно обмацувала його руками. На дні стояв ящик, це точно. Але на півдорозі від тасьм до скриньки виявилося маленьке затвердіння. Едді не помилився: на дотик схоже на камінчик.


[128]Вона (а може, вони, на той момент це не мало ніякого значення), розв'язала тасьми, вивернула верхню частину мішка навиворіт. Биття, що йшло від магічного кристала, що лежить в ящику, звичайно ж, посилилося, але вона намагалася відгородитися від нього ментальним бар'єром. На внутрішній поверхні мішка побачила... щось схоже на шов. Нахилилася нижче і виявила, що ніякий це не шов, а застібка. Вона з такою ніколи не стикалася, ця застібка стала визначною для Джейка, а ось Едді відразу зрозумів, що перед ним «велкро» . Втім, Сюзанна чула пісню групи Z. Z. Top [129], в якій віддавали належне цього досягнення технічної думки. Називалася вона "Ширинка на «липучках». Вона сунула ніготь в застібку і потягнула на себе. Застібка розійшлася з м'яким шурхотом, відкривши маленький кишеню в матерії.


«Що там?» — заворожено запитала Міа.


«Зараз побачимо».


Вона сунула руку в кишеню, але дістала не камінчик, а маленьку черепашку. Судячи по зовнішньому вигляду, вирізану з слонової кістки. Різьбяр постарався, ретельно скопіювавши кожну мініатюрну деталь панцира, але красу черепашці зіпсували подряпиною, що віддалено нагадує знак запитання. Голову черепашка наполовину висунув з-під панцира. Очі маленькі чорні точки, виглядали напрочуд живими. Помітила вона і ще один дефект, на носі черепахи — не подряпину, але крихітний скол.


— Вона давня, — прошепотіла Сюзен вголос. — Така давня.


«Так», — так само пошепки відповіла їй Міа. З черепашкою в руці Сюзанні якось відразу стало дуже добре. З черепашкою вона відчула себе в повній безпеці. «Дивись — черепаха, — подумала вона. — Дивись — черепаху, панцир горою, тягне на ньому весь земну кулю». Такі рядки? Вона припустила, що, мабуть, все згадала правильно. Адже до Вежі вони йшли по Променю. Ведмідь на одному кінці — Шардик. Черепаха на іншому — Матурін.


З мініатюрною черепашки, знайденому в потаємному кишені в матерії мішка вона перевела погляд на скульптуру біля фонтану. За винятком різниці в розмірах і матеріалі, скульптуру у лави спрацювали з якогось темного металу, який подекуди поблискував міддю, обидві черепахи були абсолютно однаковими, аж до подряпини на панцирі і клиноподібного відколу на носі. На мить у неї перехопило дихання, так і серце, схоже, теж зупинилася. В цьому неймовірному поході до Вежі вона йшла від події до події, інший раз ото дня — до дня, ні над чим не замислюючись, просто влекомая тим, що Роланд називав ка. А потім щось відбувалося, щось надзвичайне, що дозволяє їй нехай трохи, але побачити загальну картину, і вигляд цей змушував її завмирати в побожному захваті і подиві. Вона відчувала сили, які не могла не те, щоб зрозуміти, навіть уявити собі. Деякі, як куля в ящику з «дерева примар», уособлювали зло. Але ця... ця...


— Вау, — промовив хтось. Швидше, видихнув.


Вона підняла очі і побачила бізнесмена, дуже процвітаючого, судячи по костюму, який стояв біля лави. Він проходив через сквер, можливо, прямував на якесь настільки ж важливе, як і він сам, захід, нараду, конференцію, а може, навіть на засідання в ООН, штаб-квартира якої знаходилося поблизу (якщо, звичайно, за ці роки не перенесли в інше місце, місто, країну). Але ось зупинився біля лави, як укопаний. Дорогий брифкейс випав з правої руки. Очі широко розкрилися, погляд не відривався від черепашки в руці Сюзанни — Міа. Обличчя розпливлося в широченній, дещо безглуздою, наче її володар обкурився травичкою, посмішці.


«Прибери її! — злякано вигукнула Міа. — Він її вкраде!»


«Хай тільки спробує», — відповіла Детта Волкер. Голос звучав розслаблено, її бавила ця ідея. Визирнуло сонце, і Сюзанна, всі її складові, раптом усвідомили, що день-то, якщо відкинути все інше, прекрасний. Чудовий. Приголомшливий.


— Вона прекрасна, прекрасна, приголомшлива, — знову заговорив бізнесмен (а може, дипломат), який геть забув про своїх справах. Повторив ті ж визначення, що виникли в голосі чорної жінки, але співвідніс їх з черепашкою, вирізаної з слонової кістки.


«Адже так воно і є», — подумала Сюзанна. Вона прекрасно розуміла незнайомця. І Джейк теж би зрозумів... та ще краще, ніж вона. Вона розсміялася. В її голові розсміялися Детта і Міа. Міа, мабуть, проти волі. І бізнесмен чи дипломат теж розсміявся.


— Так, і день і черепашка, — підтвердив бізнесмен, англійською він говорив з легким скандинавським акцентом. — Яка чарівна у вас штучка! Яка очарофательная у фас штучка!


Так, черепашка чарівна. Маленьке чарівне скарб. І одного разу, втім, не так вже й давно, Джейк Чеймберз знайшов щось на диво схоже. У книжковому магазині Келвіна Тауера Джейк купив книжку Берил Эванз «Чарлі Чух-Чух». Чому? Тому що книжка покликала його. Пізніше, якраз перед тим, як ка-тет потрапив в Кэллу Брін Стерджис, автор у книжки змінився. Ним стала Клаудія-і-Інесс Бахман, і тим самим потрапила в члени постійно розширюється ка-тету Дев'ятнадцяти. Джейк поклав ключ у цю книжку і Едді вирізав двійник ключа в Серединному світі. Ключ Джейка зачаровував людей, які його бачили, і вони охоче виконували будь-які прохання хлопчика. Як і в ключа Джейка, у черепашки з слонової кістки був двійник; вона, Сюзанна, сиділа поруч з ним. Черепашка зачаровувала людей точно так само, як і ключ Джейка. І тепер питання полягало лише в одному: чи з'явиться у них готовність виконувати прохання того, хто тримав черепашку в руці?


Судячи з того, як скандинавський бізнесмен дивився на черепашку, Сюзанна вирішила, що відповідь, швидше за все, буде позитивний. Подумала: «Дад-так-чака, дат-так-паху, не хвилюйся, крихта, у тебе черепаха!» Від цього дурного віршика Сюзанна ледь не розреготалася. А Міа вона сказала: «Дозволь мені все владнати». «Залагодити що? Я не розумію...» «Знаю, що не розумієш. Ось і дозволь мені все залагодити. Домовилися?» Чекати відповіді Міа не стала. Повернулася до бізнесмена, радісно посміхаючись, підняла черепашку так, щоб він міг добре бачити. Переклала з правої руки в ліву, помітила, як його очі пішли за черепашкою, хоча голова, з величною гривою сивого волосся, не шевельнулась.


— Як ваше ім'я, сей? — спитала Сюзанна.


— Матиссен ван Вік, — відповів він. Очі повільно рухалися слідом за черепашкою, яка повернулася в праву руку. — Я другий заступник посла Швеції при ООН. Моя дружина завела коханця. Мене це засмучує. Кишечник у мене знову функціонує нормально. Лікувальний чай, який порекомендував мені масажист готелю, подіяв, і мене це радує, — пауза. А потім. — Дивлячись на вашу skolpadda [130], я стаю щасливим.


Сюзанна прийшла в захват. Якщо б вона попросила чоловіка скинути штани і спорожнити знову функціонує нормально кишечник прямо на тротуарі, він би виконав її прохання? Безсумнівно.


Вона озирнулась, переконалася, що поблизу нікого немає. Це, звичайно, радувало, але вона вирішила, що не варто тягнути з задуманим, краще все зробити, як можна швидше. Джейк зі своїм ключем зібрав цілий натовп. Їй хотілося по можливості цього уникнути.


— Матиссен, — почала вона, — ви згадали...


— Матс.


— Вибачте?


— Кличте мене Матс. Мені так більше подобається.


— Добре, Матс. Ви згадали...


— Ви говорите на шведському?


— Ні, — відповіла вона.


— Тоді будемо говорити англійською.


— Так, я б не заперечувала.


— Я займаю важливий пост, — очі Матса ні на мить не відривалися від черепахи. — Я зустрічаюся з впливовими людьми. Я буваю на коктейль-паті, куди красиві жінки приходять в «маленьких чорних платьецах».


— Повинно бути, вам це в кайф. Матс, я хочу, що ви затикали пащу і відкривали її, лише коли я задам вам запитання. Ви це зробите?


Матс закрив рот. Навіть дуже смішно провів рукою вздовж губ, немов застебнув їх на блискавку, але очі його не відривалися від черепашки.


— Ви згадали готель. Ви живете в готелі?


— Йя-я живу в нью-йоркському «Плаза-Парк-Хайатт» [131], на куті Першої авеню і Сорок шостій вулиці. Скоро переїду в квартиру в кондомініумі...


Матс, схоже, зрозумів, що знову говорить занадто багато, і закрив рот. Сюзанна квапливо обмірковувала продовження розмови, тримаючи черепашку перед грудьми, щоб її новий друг бачив її дуже добре.


— А тепер, Матс, слухайте мене уважно.


— Я слухаю, щоб чути, пані-сей, і чути, щоб коритися, — Детте, звичайно, це сподобалося: казав-то білий.


— У вас є кредитна картка?


Матс гордо посміхнувся.


— У мене їх багато. «Америкен експрес», «МастерКард», «Віза». У мене є «Євро-Голд-кард». У мене...


— Добре, це добре. Я хочу, щоб ви пішли... — вона затнулася, потім згадала назву готелю, — ...в готель «Плаза-Парк» і зняли номер. Зняли номер на тиждень. Якщо вас запитають, скажіть, що цей номер для вашої подруги, — тут у голові майнула прикра думка. Звичайно, це Нью-Йорк, північ, 1999 рік, і хотілося б вірити, що суспільство розвивалося в правильному напрямку, але в цьому слід переконатися заздалегідь. — Вони не стануть заперечувати із-за того, що я — негритянка.


— Ні, зрозуміло, немає, — в голосі виразно чулося подив.


— Зніміть номер на своє ім'я і скажіть портьє, що жити в ньому буде жінка, яку звуть Сюзанна Міа Дін. Ви розумієте?


— Йя-я, Сюзанна Міа Дін.


Що ще? Природно, гроші. Вона запитала, чи є у нього готівку. Її новий друг дістав гаманець і подав їй. Продовжуючи тримати черепашку в одній руці, так щоб Матс її бачив, інший Сюзанна порилася в сумочці, шкіряному, дорогому, відомої фірми «Лорд Бакстон». Знайшла пачку дорожніх чеків, для неї непотрібних, враховуючи витіювату підпис з немислимими закарлюками, і приблизно дві сотні доларів, стару, добру, американську «капусту». Дістала їх і кинула в пакет від «Бордерс», в якому не так вже й давно лежали туфлі. А коли підняла голову, її чекав неприємний сюрприз: до бізнесмена приєдналися парочка герлскаутов, років чотирнадцяти, з рюкзаками на спині. Вони втупилися на черепашку. Блищали очі, які блищали вологі губи. Сюзанні відразу згадалися дівчата-глядачки на «Шоу Еда Саллівана» [132] в той вечір, коли ведучий запросив Елвіса Преслі.


— Це кру-у-у-те, — видихнула вона.


— А-ахренительно, — сказала друга.


— А тепер, дівчатка, йдіть у своїх справах, — наказала Сюзанна. Особи зморщилися, на обох відбилася печаль. Вони раптом стали схожими один на одного, як близнята з Кэллы.


— А треба? — запитала перша.


— Так! — сказала Сюзанна.


— Спасибі, сей, довгих днів і приємних ночей, — відповіла друга. Сльози покотилися по щоках. Її подруга теж заплакала.


— І забудьте, що бачили мене! — додала Сюзанна, коли вони повернулися, щоб піти.


Спостерігала за ними, поки вони не вийшли на Друге авеню і не попрямували до Верхнього Манхеттену, після чого знову глянула на Матса ван Віка.


— Тобі теж пора пошевеливаться, Матс. Бери ноги в руки, рухай в готель і зніми номер. Скажи їм, що твоя подруга Сюзанна скоро прийде.


— Що значить, бери ноги в руки? Я не розумію...


— Це означає, поквапся, — вона простягла йому гаманець, шкодуючи про те, що не роздивилась як слід всі ці пластикові картки, і гадаючи, чому їх так багато в однієї людини. — Як тільки знімеш номер, вирушай у своїх справах, вже не знаю, куди ти йшов, коли опинився в сквері. Забудь, що бачив мене.


І тут Матс заплакав, зовсім як дівчатка в зеленій формі.


— Я повинен забути і skolpadda?


— Так, — Сюзанна згадала гіпнотизера, якого бачила в якомусь телевізійному вар'єте-шоу, може того ж Еда Саллівана. — Ніякої черепахи ви не бачили, але до кінця дня будете перебувати в прекрасному настрої, чуєте мене? Будете відчувати себе... — «немов виграли мільйон баксів, крон»? Можливо мільйон баксів для нього нічого не значив, а мільйона крон не вистачило б на стрижку. — Будете почувати себе так, ніби вас призначили послом Швеції в ООН. І перестаньте турбуватися щодо коханця вашої дружини. До біса його, так?


— Йя-я, до біса цього хлопця! — вигукнув Матс і вже посміхався, нехай і продовжував плакати. Щось дивно дитяче визирнуло в цій усмішці. Дивлячись на неї, Сюзанна одночасно раділа і засмучувалася. Їй захотілося зробити для Матса ван Віка щось ще, раз вже була така можливість.


— А ваш кишечник...


— Йя-я?


— Буде до кінця життя працювати, як годинник, — Сюзанна підняла черепашку вище. — Коли ви зазвичай справляете велику нужду, Матс?


— Відразу після сніданку.


— Нехай так і буде. До кінця вашого життя. Якщо тільки ви не будете зайняті. Будете спізнюватися на зустріч або кудись ще, просто скажіть... е... Матурін, і бажання полегшитися перенесеться на наступний день.


— Матурін.


— Абсолютно вірно. А тепер ідіть.


— Я не можу взяти skolpadda?


— Ні, не можете. Ідіть зараз же.


Він вже ступив від лави, зупинився, знову подивився на Сюзанну. І хоча щоки залишалися вологими, на губах грала хитра, навіть пустотлива усмішка.


— Може, мені слід взяти її? Може, вона моя по праву?


«Давай подивимося, що вийде з твого задуму, козел», — подала голос Детта, але Сюзанна, яка все більше й більше відчувала себе лідером цієї дивної тріади, принаймні, на поточний момент, оточила її.


— Чому ви так сказали, друже мій? Скажіть, прошу вас?


Пустощів в усмішці додалося. «Тільки не кажи, ніби не розумієш», — читалося в ній. Так, у всякому разі, сприймала цю посмішку Сюзанна.


— Матс, Матурін. Матурін, Матс. Ви відчуваєте?


Сюзанна відчувала. Хотіла сказати йому, що це всього лише збіг, потім подумала: «Келла, Каллагэн».


— Я відчуваю. Але skolpadda не ваша. І не моя.


— Тоді чиє? — благально. І, перш ніж розум зміг зупинити її (хоча б скорегувати відповідь), Сюзанна сказала правду, яку знали душа і серце:


— Вона належить Вежі, сей. Темної Вежі. І туди я її поверну, якщо буде на те воля ка.


— Нехай боги з тобою, леді-сей.


— І з тобою, Матс. Довгих тобі днів і приємних ночей.


Вона проводила шведського дипломата поглядом, потім подивилася на вирізану з слонової кістки черепашку: «А адже це кумедно, чи не так, Матс, старина?» Міа черепашка не цікавила, її турбувало тільки одне: «Цей готель. Там буде телефон?»


3


Сюзанна — Міа сунула черепашку в кишеню синіх джинсів і змусила себе почекати двадцять хвилин на лавці в скверику. Провела цей час, захоплюючись своїми відрослими ногами (кому б вони не належали, ніжки були що треба) і ворушачи новенькими пальцями в нових (відібраних, вкрадених) туфлях. Одного разу закрила очі і перенеслася до зал управління «Догана». Жовтих і червоних вогнів додалося, машини, встановлені під підлогою, гули сильніше, але стрілка на індикаторній шкалою, маркованої СЮЗАННА — МІО лише на трохи зрушила з жовтого сектору у бік червоного. На підлозі почали з'являтися тріщини, як вона і передбачала, але поки вони не виглядали загрозливими. Ситуація, звичайно, залишала бажати кращого, але Сюзанна схилялася до того, що з цим можна жити. «Чого ми чекаємо? — запитала Міа. — Чому ми тут сидимо?»


«Я даю шведу шанс зробити в готелі все, що нам потрібно, і піти», — сказала Сюзанна.


І коли вона вирішила, що часу пройшло достатньо і номер напевно замовлений, зібрала мішки, піднялася, перетнула Другу авеню і рушила по Сорок шостий вулиці до готелю «Плаза-Парк».


4


Вестибюль заливав приємний оку післяполудневий світло, відбите стоять кутовими панелями зеленого скла. Сюзанна ніколи не бувала в такому прекрасному залі, зрозуміло, за межами собору святого Патріка, і все-таки відчувалося в ньому щось чуже. «Тому що це майбутнє», — подумала вона. Бачить Бог, свідоцтв того вона бачила предостатньо. Автомобілі стали менше, їх обводи разюче змінилися. Більшість молодих жінок, які попалися їй по дорозі, виставляли напоказ нижню частину живота. Виднілися і бретельки бюстгальтерів. Лише побачивши їх четвертий або п'ятий раз поспіль на короткому відрізку Сорок шостий вулиці, Сюзанні вдалося переконати себе, що це якийсь незрозумілий вишукування моди, а не випадкова недбалість господині бюстгальтера. В її дні, якщо з-під сукні раптом вилазила бретелька або поділ комбінації, жінка прожогом кидалася в найближчий туалет і приводила одяг у порядок. Що ж стосується голих животів...


"З голим животом тебе заарештували б де завгодно, за винятком хіба що Коні-Айленда [133], — подумала вона. — Двох думок тут бути не може".


Але найбільше враження на неї справив інше, відчуття, що місто стало більше. І вона мала на увазі під цим не тільки висоту будинків. Місто гримів. Вібрував від розпирала його енергії. Навіть повітря ніс у собі особливий відбиток Нью-Йорка. Жінки, які стояли в очікуванні таксі на тротуарі перед готелем (з виднеющимися бретелями або без них), могли бути тільки нью-йоркськими жінками; швейцари (два, а не один), які зупиняли таксі, могли бути тільки нью-йоркськими швейцарами; таксисти (вона дивувалася, як багато серед них чорних, і навіть побачила одного в тюрбані), могли бути тільки нью-йоркськими таксистами, але всі вони стали... іншими. Світ точно зрушився. Немов її Нью-Йорк, Нью-Йорк 1964 року, грав у дитячій бейсбольній лізі, а цей виступав в одній з вищих [134].


Увійшовши у вестибюль, Сюзанна зупинилася, щоб дістати черепашку з кишені джинсів і зібратися з духом. Зліва перебував салон краси. Там сиділи дві жінки, про щось жваво гомоніли, і погляд Сюзанни на мить затримався на них. Вона просто не могла повірити своїм очам, настільки жінки оголили ноги. Дійсно, їх спідниці (ці смужки матерії вважалися спідницями? Ха-ха) ледь прикривали ознаки статі. А адже вона дивилася не на дівчаток-підлітків або молоденьких студенток. Цим жінкам було далеко за тридцять (а може, і за шістдесят, вона ж не знала, яких успіхів досягла наука за останні тридцять п'ять років).


Праворуч Сюзанна побачила невеликий сувенірний магазинчик. У панують у ньому напівтемряві хтось награвав на піаніно блаженно-знайому мелодію, «Ніч і день», і Сюзанна знала: піди вона на звук, обов'язково побачить оббиті шкірою стільці, безліч поблискують пляшок і джентльмена в білому, який почтет за щастя обслужити її, хоча до вечора ще далеко. І це гріло душу.


Прямо перед нею розташувалася реєстраційна стійка, а за нею сиділа сама екзотична жінка, яку Сюзанні довелося побачити за все життя. В ній змішалася біла, чорна і китайська кров. У 1964 році таку жінку, якою б вона не була красивою, в пристойному будинку не пустили на поріг. А тут одягли в ладний костюмчик і посадили за реєстраційну стійку великого першокласного готелю. Темна Вежа могла хитатися і світ, можливо, все зрушувався і зрушувався, але Сюзанна подумала, що ця красуня за реєстраційною стійкою — живий доказ того (якщо такі докази були потрібні), що далеко не все розвалювалося або рухалася в правильному напрямку. Дівчина розмовляла з одним з мешканців готелю, який скаржився з приводу рахунки за перегляд фільмів в номері по кабельному каналу, що б це не означало.


«Не бери в голову, це ж майбутнє, — знову сказала собі Сюзанна. — Наукова фантастика, як місто Луд. Краще не вникати в подробиці».


«Мені без різниці, яка вона і в якому році ми, — подала голос Міа. — Коли я опинюся поряд з телефоном? Я повинна піклуватися про малий».


Сюзанна вже пройшла повз таблички на тренозі, потім повернулася, придивилася до напису:


"З 1 — ГО ЛИПНЯ 1999 Р. НЬЮ-ЙОРКСЬКИЙ ГОТЕЛЬ «ПЛАЗА-ПАРК-ХАЙАТТ» СТАЄ ГОТЕЛЕМ «КОРОЛІВСЬКИЙ ООН-ПЛАЗА» ЩЕ ОДИН ВЕЛИКИЙ ПРОЕКТ «СОМБРА/ПІВНІЧНОГО ЦЕНТРУ»


«Сомбра», як у розкішному кондомініумі «Бухта Черепахи»... який так і не побудували, — подумала Сюзанна, — судячи з вежі з чорного скла на розі. А Північний центр — це Норд сентр позитроникс. Цікаво".


Вона відчула різкий напад головного болю. Сильної болі, від якої ледь не розкололася голова. І вона знала, чия це робота. Міа, яку анітрохи не цікавили ні «Сомбра корпорейшн», ні «Норд сентр позитроникс», ні сама Темна вежа почала втрачати терпіння. Сюзанна розуміла, що повинна напоумити її, хоча б спробувати. Міа цілком зациклилася на малому, але, якщо вона хотіла його зберегти, їй, можливо, доведеться, хай небагато, але розширити свій кругозір. «Вона буде боротися з тобою за кожен чортів крок, якщо ти изберешь цей шлях, — вставила Детта. І голос звучав дуже радісно. Любила Детта гарну бійку. — Ти це розумієш, чи не так?» Вона розуміла. Почекала, поки мешканець пояснить, у чому проблема: він замовив якийсь фільм, званий "категорія Х [135]", помилково, не проти того, щоб оплатити перегляд, але тільки без відповідної вказівки в рахунку. Після того, як дівчина вирішила питання, підійшла до стійки Сюзанна. Її серце гулко билося.


— Як я розумію, мій друг, Матиссен ван Вік, зняв мені номер, — почала вона, замінила несхвалення, з яким красуня дивиться брудну сорочку й нервово розсміялася. — Дуже хочеться прийняти душ і переодягнутися. Нещасний випадок, чи знаєте. За ленчем.


— Так, мадам. Дозвольте глянути, — жінка відійшла до якогось пристрою, гібриду друкарської машинки і маленького телевізійного екрану. Натиснула на кілька клавіш, подивилася на екран, повернулася до Сюзанні. — Сюзанна Міа Дін, так?


«Ти кажеш правильно, дякую тобі», — ледь не зірвалося з язика Сюзанни, але вона встигла щільно стиснути губи.


— Так, абсолютно вірно.


— Вас не утруднить показати мені який-небудь документ, що засвідчує вашу особу?


На мить Сюзанна остовпіла. Потім сунула руку в плетену сумку і витягла орису, взявшись за сектор з тупим краєм. Їй раптом згадалися слова Роланда, сказані Уейну Оуверхолсеру, одному із самих великих землевласників Кэллы: «Наша справа — свинець». Риси, звичайно, не слід вважати кулями, але вони теж несли смерть. Однією рукою вона простягла красуні тарілку, другий — черепашку, вирізану з слонової кістки.


— Це вас влаштують? — ввічливо запитала вона.


— Що... — почала красуня і замовкла, як тільки її очі змістилися з тарілки на черепашку. Вони широко розкрилися, скляні. Губи дівчини, вкриті чимось рожевим і блискучим (Сюзанна подумала, що це швидше льодяник, ніж помада), трохи розійшлися. Почулося: «Ох-х-х-х...».


— Це моє водійське посвідчення, бачите? — пояснила Сюзанна. На щастя поруч нікого не було, навіть коридорного. Кілька чоловік з тих, хто оселився в готелі у другій половині дня, ловили на тротуарі таксі, вестибюль практично повністю спорожнів. В барі за сувенірним магазином мелодія «Ночі і дні» змінилася більш меланхолійний «зоряним пилом».


— Водійське посвідчення, — захоплено, з придихом погодилася дівчина за реєстраційною стійкою.


— Добре. Мені потрібно десь розписатися?


— Ні... Містер ван Вік зняв номер... все що від мене потрібно... це перевірити ваші... я можу потримати черепаху, мем?


— Ні, — відповіла Сюзанна, і красуня заплакала. Сюзанна здивовано спостерігала за цим феноменом. Так багато людей вона змусила плакати тільки одного разу, коли в дванадцять років зіграла на скрипці (перший і останній раз).


— Ні, мені не можна потримати, — сказала красуня, сльози текли струмком. — Ні, ні, мені не можна, мені не можна потримати, про, Дискордия, мені не можна...


— Перестаньте хмикати, — наказала Сюзанна, і пхикання одразу ж припинилося. — Дайте мені ключ від номера, будь ласка. Але замість ключа жінка змішаних кровей простягнула їй маленьку папку з кишенею на правій внутрішній стороні, в якому лежав пластиковий прямокутник. На лівій внутрішній стороні, ймовірно його написали там, щоб не підгледіли потенційні злодії, Сюзанна побачила номер знятої для неї кімнати, 1919. І анітрохи не здивувалася. Міа, природно, про таку нісенітницю і не думала.


Раптово Сюзанна похитнулася. Її повело в сторону. Їй довелося змахнути рукою (в якій вона тримала «водійське посвідчення»), щоб зберегти рівновагу. Вона вже думала, що валиться на підлогу, але все-таки встояла на ногах.


— Мем? — запитала дівчина за реєстраційною стійкою. На обличчі відбилася легка, дуже легка тривога. — Ви добре себе почуваєте?


— Так, — кивнула Сюзанна. — Тільки... Раптом закрутилася голова, але тепер все в порядку.


Але не могла при цьому не подумати: «А що, чорт забирай, сталося?» Втім, відповідь вона і так знала. Ноги належали Міа. Міа! А Сюзанна вела автобус з того самого моменту, як вони зустріли містера Я-не-можу-взяти skolpadda, ось тіло і почало повертатися до змін, безногому станом. Маячня якась, але правда. Тіло призводило себе у відповідності зі своєю господинею.


«Міа, чого ти чекаєш? Займай моє місце». «Не можу. Поки не можу. Позики, як тільки ми залишимося одні». Господи Ісусе, Сюзанна дізналася цей тон, впізнала його дуже добре. Сучка соромилася.


— Що це таке? — спитала Сюзанна дівчину за реєстраційною стійкою, вказавши на пластиковий прямокутник. — Це ключ?


— Так, зрозуміло, сей. Його використовують як у ліфті, так для того, щоб відкрити двері. Просто вставити в щілину в напрямку, вказаному стрілкою. І швидко витягайте. Коли на двері загориться зелений вогник, може заходити. У мене сейфі трохи більше восьми тисяч доларів. І віддам вам їх всі за цю красу, вашу черепаху, вашу skolpadda, вашу tortuga, вашу kavvit, вашу...


— Ні, — обірвала її Сюзанна і знову похитнулася. Вхопилася за край стійки. Підлогу йшов у неї з-під ніг.


— Я йду нагору, — вона збиралася спочатку зайти в сувенірний магазин і витратити частину грошей Матса на нову сорочку, якщо їх там продавали, але тепер розуміла, що з купівлею сорочки доведеться почекати. З усім доведеться почекати.


— Так, сей, — не мадам, не мем, ці звернення забулися. Черепашка діяла. Прала межу між світами.


— Ви відразу ж забудете, що бачили мене, розумієте?


— Так, сей. Відключити вам телефон?


Міа заходилася криком. Сюзанна навіть не потрудилася її заспокоїти.


— Ні, не потрібно. Мені повинні зателефонувати.


— Як скажете, сей, — Очі дівчини не відривалися від черепашки. Ні на частку секунди не відривалися від черепашки. — Приємного вам відпочинку в «Плаза-Парк». Покликати коридорного, щоб він допоміг донести ваші речі?


«Невже я виглядаю такою малохольной, що не можу донести цю дурницю?» — скинулась Детта, але Сюзанна лише похитала головою.


— Дуже добре.


Сюзанна почала повертатися, але наступні слова дівчини за реєстраційній стійці змусили її різко розгорнутися у зворотний бік.


— Скоро прийде Король, король Очі.


Сюзанна вытаращилась на дівчину за реєстраційною стійкою, її здивування більше скидалося на шок. По руках побігли мурашки. Особа ж красуні залишалося байдужим. Темні очі не відривалися від черепашки. Губи розійшлися, тепер вони виглядали вологими не лише від блиску, але і від слини. «Якщо я затримаюся біля стійки трохи довше, — подумала Сюзанна, — слина потече по підборіддю і почне капати на підлогу».


Сюзанні дуже хотілося поговорити про Короля і Оці, вона розуміла, наскільки це важливо, і могла поговорити, тому що саме вона контролювала тіло, сиділа за кермом автобуса, але знову похитнулася і зрозуміла, що не може продовжити розмову, якщо, звичайно, не хоче дістатися до ліфта на руках і колінах, з волочащимися позаду порожніми штанинами. «Може, пізніше», — подумала вона, вже знаючи, що пізніше не вийде. Тому що пружина котиться до вечора дня закручувалася все тугіше.


Вона рушила через вестибюль до ліфта, ходою бувалого моряка. Але, як з'ясувалося, жінка змішаних сказала ще не все, і в її голосі, хоча говорила вона про жахливий, звучало лише легкий жаль.


— Коли прийде Король і Вежа впаде, сей, всі красиві дрібниці, на зразок вашої, зруйнуються. А потім настане темрява і не буде нічого, крім виття Дискордии і криків кан-тоев.


Сюзанна нічого не відповіла, хоча мурашки вже дісталися до шиї, а волосся стало дибки. Її ноги (точніше, чиїсь ноги) швидко втрачали чутливість. Будь вона в сукні до колін, а не в джинсах, побачила б вона, як її прекрасні нові ноги стають прозорими? Побачила б, як кров біжить по судинах, яскраво — червона вниз, по артеріях, більш темна, відпрацьована вгору, по венах до серця? Побачила б переплетенье м'язів?


Вона думала, що так.


Натиснула на кнопку «Вгору», прибрала орису в плетену сумку, благаючи, щоб один з трьох ліфтів відкрився до того, як вона впаде. Піаніст переключився на «Штормову погоду».


Двері середнього ліфта розсунулися. Сюзанна — Міа увійшла в кабіну і натиснула на кнопку «19». Двері закрилися, але кабіна не рушила з місця.


«Пластикова картка, — нагадала себе Сюзанна. — Потрібно скористатися пластиковою карткою».


Вона побачила щілину, вставила в неї картку, природно, за напрямом стрілки. І коли знову натиснула на кнопку з числом «19», кнопка засвітилася зсередини. Миттю пізніше кабіна почала підйом, а Міа взяла керування на себе.


Сюзанна відступила в глиб салону, тобто, свого розуму, відчуваючи полегшення і втому. Так, нехай порулить хтось ще, чому ні? Нехай хтось ще веде автобус, хоча б короткий час. Вона відчувала, як ноги наливаються силою і масою. І її це цілком влаштовувало.


5


Міа могла бути чужинцем у чужій країні, але вчилася вона швидко. Вийшовши з ліфта на дев'ятнадцятому поверсі, помітила табличку зі стрілкою та номерами під нею: 1911-1923, і швидко покрокувала по коридору до номера 1919. Зелений килим, з високим, густим ворсом, м'яко пружинив під її (їх) вкраденими туфлями. Вона вставила ключ-картку, відкрила двері, переступила поріг. У кімнаті стояли два ліжка і телефон.


«Як мені змусити його дзвонити?»


Сюзанна розсміялася, питання дійсно її розвеселив. «Солоденька, ти не перша, хто про це питає, повір мені. Може, мільйонна. Він задзвонить, чи ні. Коли вважатиме за потрібне. А поки чому б тобі не озирнутися. Не пошукати місце, куди зможеш покласти свою амуніцію».


Вона чекала заперечень, але Міа сперечатися з нею не стала. Закружляло по кімнаті, не сподобившись розсунути штори (а Сюзанні дуже хотілося поглянути на місто з висоти), сунулася в ванну (як у палаці, мармур і безліч дзеркал), потім в шафу. І там, на одній з полиць, поруч з пластиковими мішками, у які мешканці клали речі, призначені для хімчистки), стояв сейф. Напис на ньому Міа прочитати не змогла. У Роланда час від часу виникали аналогічні проблеми, але їх причина крилася у відмінностях між алфавітами англійської мови і Високого стилю Внутрішнього світу. Сюзанна вважала, що у Міа проблеми куди серйозніше. Хоча викрадачка її тіла і знала цифри, Сюзанна сильно сумнівалася, що мати малого взагалі вміє читати.


Сюзанна виступила вперед, але не стала повністю перехопити контроль над тілом. Який час дивилася двома парами очі на дві написи, чому голова закрутилася, а до горла підкотила нудота. Потім дві написи злилися в одну, і вона змогла прочитати написане:


"Цей сейф призначений для зберігання особистих речей. Адміністрація «Плаза-Парк-Хайатт» не несе відповідальності за залишені в сейфі речі Готівку і коштовності слід зберігати в сейфі готелю у вестибюлі. Щоб набрати код, натисніть на чотири кнопки з цифрами плюс «ENTER», Щоб відкрити сейф, наберіть ваш код і натисніть на кнопку «OPEN»


Сюзанна ретирувалася і дозволила Міа вибрати цифри. Та зупинилася на одиниці і трьох дев'ятках. Набраний код збігався з поточним роком, і грабіжники, швидше за все, спробували б цю комбінацію однією з перших, але, принаймні, він відрізнявся він номери на дверях. А крім того, цифри Міа обрала правильні. Цифри сили і влади. Знакові цифри. Вони обидва це знали.


Задавши код, Міа спробувала відкрити сейф. Дверцята не подалася, тому вона пішла інструкцій: знову натиснула на ті ж чотири кнопки з цифрами на кнопку «OPEN». Усередині сейфа щось задзижчало, дверцята відчинилися. Вона поклала в сейф вицвілий червоний мішок з написом «ТІЛЬКИ СТРАЙКИ НА ДОРІЖКАХ СЕРЕДНЬОГО МАНХЕТТЕНА», ящик ледь вмістився на полиці, і плетену сумку з орисами. Закрила і знову замкнула сейф. Посмикала за ручку, переконалася, що дверцята не відкриваються, задоволено кивнула. Пакет від «Бордерс», як і раніше, лежав на ліжку. Вона дістала з нього пачку грошей, сунула в кишеню джинсів, в той, де не було черепашки.


«Потрібно придбати чисту сорочку», — нагадала Сюзанна непроханої гості.


Міа, нічия дочка, не відповіла. Ясна річ, сорочки їй було до ліхтаря, чисті або брудні. Міа цікавив тільки телефон. Якийсь час, поки передпологові перейми не дошкуляли її, вона не хотіла думати ні про що, крім телефону.


«А тепер ми посовещаемся, — сказала Сюзанна. — Ти обіцяла, і цю обіцянку тобі доведеться виконати. Але не в тому банкетному залі, — її пересмикнуло. — Де-небудь зовні, чуєш мене, я прошу. На свіжому повітрі. Той бенкетний зал пахне смертю».


Знову Міа не стала сперечатися. У Сюзанни виникло неясне відчуття, що інша жінка риється в пам'яті, переглядає, відмітає, переглядає, відмітає... і, нарешті, знаходить те, що може підійти.


«Як ми туди потрапимо?» — байдуже запитала Міа.


Чорна жінка, яка тепер являла собою двох жінок (знову), сіла на одну з ліжок, поклала руки на коліна. «Як на санках, — відповіла Сюзаннина частина. — Я буду штовхати, ти — направляти. І пам'ятай, Сюзанна-Міа, якщо ти хочеш, щоб я тобі допомагала, я повинна почути чесні відповіді».


«Ти їх почуєш. Тільки не чекай, що вони тобі сподобаються. Або, що ти все зрозумієш».


«Що ти...»


«Неважливо. О, боги, ніколи не зустрічала людини, яка задає так багато питань! Час коротко! Радитися ми можемо тільки до телефонного дзвінка. Тому, якщо ти хочеш, щоб...» Сюзанна не дала їй закінчити фразу. Закрила очі і відкинулася назад. Ліжко не зупинила її. Сюзанна провалилася крізь неї, падаючи все далі і далі, крізь простір, крізь час. Звідкись здалеку долинало побрязкування дзвіночків Стрибка або тодэша, як називали його Менні. "Знову я кудись йду, — подумала вона. І:


— Едді, я тебе люблю".


КУПЛЕТ :


Commala — gin — jive!


Ain't it grand to be alive?


To look out on Discordia


When Demon moon arrives.


ВІДПОВІДНІСТЬ :


Commala — come — five!


Even when the shadows rise!


To see the world and walk the world


Makes ya glad to be alive.


Строфа 6. Галерея в замку


1


Вона падала в своє тіло, і відчуття це викликало спогад ослепляющей яскравості: Одетта Голмс шістнадцяти років, сидить на ліжку в комбінації і натягувати на ногу шовковий панчіх. То мить, поки спогад трималося, лоскотав ніс аромат парфумів «Білі плечі» і запах мила «Шматочок краси» компанії «Пдв», мила її матері і запозичених у матері духів. Вже досить доросла, щоб їй дозволяли душитися, вона думала: «Це весняний бал! Я йду з Натаном Фріманом!»


Потім все пішло. Солодкий запах мила «Зпдв» змінив свіжий і холодний (а іноді сирої) нічний вітерець, і залишилося лише відчуття таке дивне і таке дивовижне, розтягування нового тіла, немов воно було панчохою, який хтось одягав на гомілку і коліно.


Вона відкрила очі. Вітер дув поривами, кидаючи в обличчя дрібний пил. Вона примружилася, скорчила гримаску, підняла руку, немов збиралася відбити удар.


— Сюди! — озвався жіночий голос. Не той голос, який очікувала почути Сюзанна. Не різкий, торжествуючий клекіт. — Сюди, тут не так дме!


Сюзанна повернулася і побачила високу і миловидну жінку, яка махала їй рукою. І вигляд Міа у плоті здивував Сюзанну, тому що мати малого виявилася білою. Ймовірно, в Одетті була якась біла складова, яка особливо дратувала Детту Уокер, исповедовавшую граничну расову нетерпимість!


Вона знову стала безногої і сиділа на грубо збитої візку на одного. Стояла візок у виїмки в низькому парапеті стіни. Сюзанна виглянула через парапет і перед нею відкрилася сама моторошна, сама моторошна місцина, яку тільки доводилося бачити в своєму житті. Гігантські скелі тяглися до неба і налазили один на одного, йдучи до горизонту. Блищали, як інопланетні кістки, під ярим світлом місячного серпа. На шанобливому віддаленні від цієї місячної усмішки виблискували міріади зірок. Серед скель стрімких стін і обривів вилася вузька, втрата далеко стежка. Дивлячись на неї, Сюзанна подумала, що будь-якому загону довелося б йти по цій стежці лише колоною по одному. "Взявши з собою досить припасів. Тут не ростуть ні гриби, ні фізаліс [136]". А за всіма цими скелями, тьмяно і злобно, джерело перебував за горизонтом, то розгоралося, то слабшав темно-червона заграва. "Серце троянди, — подумала Сюзанна і тут же прийшла інша думка:


— Ні, кузня Короля". Вона дивилася на пульсуючий, зловісний світ, відчуваючи своє безсилля, охоплена жахом, не в силах відірвати погляд. Стиснутися... розтиснутися. Розгорітися... притухнуть. Зараза, що повідомляє про себе неба.


— Зараз же йди до мене, а не то взагалі не зможеш прийти, Сюзанна з Нью-Йорка, — знову покликала Міа, одягнена в мексиканську шаль з щільної матерії і начебто шкіряні штани, закінчуються трохи нижче коліна. Гомілки були в струпах і подряпинах, на ногах — huaraches [137] на товстій підошві. — Бо Король може зачаровувати навіть на відстані. Ми — в Замку на стороні Дискордии. Ти хочеш закінчити життя на скелях біля підніжжя цієї стіни? Якщо він зачарує тебе і накаже стрибнути, ти стрибнеш. І стрільців, які у тебе в друзях, тут немає, так що допомогти тобі вони не зможуть, так? Ні, ні. Ти тут сама по собі, зовсім одна.


Сюзанна спробувала відірвати погляд від цього пульсуючого заграви, але спочатку у неї нічого не вийшло. Паніка пишним цвітом розцвіла в її розумі (якщо він зачарує тебе і накаже стрибнути) і вона ухопився за неї, як за рятівну соломинку, загострила і проткнула кокон страху, який знерухомив її. Ще мить нагадувала статую, а потім так різко подалася тому, що їй довелося вхопитися за край воза. Інакше звалилася б на булижники, якими вимостили вершину кріпосної стіни. Черговий порив вітру, немов у насмішку, плесканул пилом в обличчя і волосся.


Але це тяжіння... зачарованность... волшба... як не назви, відпустило, зникло. Вона подивилася на собачу візок (так Сюзанна про неї назвала, а як вона називалася, насправді, значення не мало) і відразу зрозуміла, як нею управляти. Великого розуму для цього і не вимагалося. Мула, якого тягнув б її, не було. Роль мула відводилося їй самій. Віз ця і поруч не стояла з тим зручною, легкою кріслом-коляскою, яке вони знайшли в Топеке, і поїздка на неї разюче відрізнялася від прогулянки на міцних, сильних ногах, які довели її від скверика на Другій авеню до готелю. Господи, як же їй бракувало ніг. Вже бракувало.


Але не залишалося нічого іншого, як обходитися без них.


Вона вхопилася за дерев'яні колеса воза, напружилася, нічого не добилася, додала зусиль. І коли вже змирилася з тим, що з «трону» доведеться злазити і добиратися до Міа на своїх чотирьох, колеса огидно скрипіли, мабуть, давненько їх не змащували, і віз покотився до Міа, яка стояла за квадратної кам'яною колоною. Колон було безліч, вони, разом з плавно закругляющейся стіною, йшли в темряву. Сюзанна припустила, що в стародавні часи (до того, як світ зрушив) стрільці використовували колони для захисту, коли збирають стріляли по них з луків або катапульт, а може, з чого ще. А потім виступали в прорізи між колонами і відкривали у відповідь вогонь. Як давно це було? В якому світі? І як близько від цього замку височіє Темна Вежа? Сюзанна відчувала, що досить близько. Вона штовхала важку, незручне, скрипящую віз і дивилася на жінку в мексиканській шалі, соромлячись, що захекався, не проїхавши і дванадцять ярдів. Кілька разів вона глибоко вдихнула вологий, з кам'яним присмаком повітря. Колони, начебто вона пригадувала, що називалися вони merlons, йшли праворуч від неї. Зліва вона бачила кругле озеро чорноти, оточене мурованими, частково порушенными стінами. Далі, над дальньою стіною, височіли дві башти, та тільки одна перетворилася в руїни, знищена ударом блискавки або потужним вибухом.


— Місце, де ми стоїмо — галерея, — пояснила Міа. — Доріжка, яка тягнеться по всьому периметру Замку над безоднею, коли він називався Замком Дискордия. Ти казала, що тобі потрібне свіже повітря. Я сподіваюся, цей тобі підійде, ага, як сказали б у Кэлле. Замок розташований далеко від Прикордоння, на просторах Крайнього світу, зовсім поруч з тим місцем, де закінчиться ваш похід, чи знайдете ви Вежу або свою погибель, — вона помовчала, потім продовжила. — Найімовірніше, погибель. Однак мені немає до цього ніякого діла, ні, аж ніяк. Я — Міа, нічия дочка, мати одного. Я дбаю про моєму малому і більше ні про кого. Крім малого мені ніхто не потрібен, ага! Ти хочеш порадитися? Відмінно. Я розповім тобі, все, що зможу, і тільки правду. Чому ні? Так чи інакше, мені без різниці.


Сюзанна озирнулась. Коли повернулася до центру замку, там, де, за її розумінням, було перебувати внутрішнього двору, на неї війнуло гниллю. Міа побачила, як вона скривилася, і посміхнулася.


— Ага, вони давно померли, і машини, які побудували ті, хто прийшов пізніше, в основному, зупинилися, але запах їх смерті все ще висить тут, чи не так? З запахом смерті це звичайна справа. Запитай свого друга — стрілка, істинного стрілка. Він знає, тому що частина цього запаху — його робота. І чимала частина, Сюзанна з Нью-Йорка. Загибель світів висить на його шиї, як гниючий труп. Однак, він занадто далеко зайшов у своїй рішучості і нарешті привернув увагу сильних світу цього. Він буде знищений, ага, і ті, хто стоїть поруч з ним. Я ношу її смерть у своєму животі, і мене це абсолютно не турбує, — вона підвела підборіддя до зоряного світла. Шаль облягала набряклі груди... і, Сюзанна бачила, роздутий живіт. У цьому світі Міа була вагітною. Більш того, на сносях.


— Задавай свої питання, я готова до відповідей, — продовжила Міа. — Тільки пам'ятай, ми існуємо і в іншому світі, де ми зв'язані докупи, в одне ціле. Ми лежимо на ліжку в готелі, немов спимо... але ми не спимо, не так, Сюзанна? Немає. І коли телефон задзвонить, коли подзвонять мої друзі, ми покинемо цей замок і підемо до них. Якщо ти вже встигнеш задати свої питання, відмінно. Якщо ні, теж відмінно. Питай. Або... може, ти не стрілок? — і її губи зігнулися в зверхній посмішці. Сюзанна подумала, що дуже вже вона нахабна, так, дійсно нахабна. Дуже нахабна для людини, яка не зможе знайти дорогу з Сорок шостий вулиці на Сорок сьому в тому світі, куди вони повинні повернутися. — Так питай, кажу тобі!


Сюзанна знову подивилася на чорний, зруйнований колодязь, який колись був серцевиною замка, його центральну, найбільш укріплена частина, з ареною для турнірів, навісними вежами, підземеллями і ще Бог знає чим. Вона вивчала середньовічну історію і пам'ятала деякі терміни, але як давно це було. Звичайно ж, десь там перебував і бенкетний зал, в який вона ходила за їжею, нехай і короткий час. Але годівля ця залишилася в минулому. Якщо Міа буде занадто сильно на неї напирати або зайде надто далеко, вона дізнається про це на власній шкурі.


А поки, подумала Сюзанна, почнемо з простого.


— Якщо це Замок над прірвою, але де Безодня? Я тут не бачу нічого, крім нагромадження скель. І цього червоного заграви на горизонті.


Міа, вітер грав її чорними, до плечей волоссям, м'якими, як шовк, абсолютно прямими, без натяку на курчавість, властиву волоссю Сюзанни, вказала на дальню стіну по іншу сторону чорного колодязя, де височіли вежі і теж тяглася галерея.


— Ось це — центральна фортеця. За нею — місто Федик, тепер покинутий, всі померли від Червоної смерті тисячу років тому, а то й більше. Далі...


— Від Червоної смерті? — перепитала Сюзанна, здивовано і водночас злякано, нехай і не розуміла, чим викликаний страх. — Від Червоної смерті Едгара По? Як у новелі [138]? — а чому ні? Хіба вони вже не забрідали (на щастя, вибралися звідти) в країну Оз Лаймена Френка Баума? Хто ще міг попастися їм на шляху? Білий кролик і Чорна королева [139]?


— Жінка, я не знаю. Можу сказати лише одне: за покинутим містом височіє зовнішня стіна, за стіною — величезний розлом в землі, в якому живуть чудовиська, порпаються там, розмножуються і будують плани вирватися назовні. Коли над розломом стояв міст, але він давно як звалився. В незапам'ятні часи. Вони жахливі, ці чудовиська, і звичайні люди, що чоловіки, що жінки, сходять з розуму, лише глянувши на них.


Тут вона відзначила Сюзанну власного погляду. Переповненого сарказмом.


— Але не стрілки. Звичайно, такі, як ти, з глузду не зійдуть.


— Чому ти насміхаєшся наді мною? — спокійно спитала Сюзанна.


На обличчі Міа відбилося здивування, потім вона насупилась.


— Хіба це моя ідея прийти сюди? Стояти на холоді там, де Око Короля марает горизонт і навіть саму місяць своїм брудним світлом? Ні, жінка! Вона належала тобі, так що нема чого мені вимовляти!


Сюзанна могла б відповісти, що ідея завагітніти дитиною демона належала зовсім не їй, але розуміла, що зараз не час починати словесну перепалку, переконуючи співрозмовника, або в даному випадку, співрозмовницю, що дурна саме вона, а не ти.


— Я нічого тобі не виговорюю, — заперечила Сюзанна, — тільки питаю.


Міа нетерпляче змахнула рукою, як би кажучи: «Досить товкти воду в ступі», — і трохи повернулася, вставши в півоберта до Сюзанні. А потім пробурмотів: «Я не пішла ні більше-ніж-будинок, ні в жоден будинок. Ів будь-якому випадку я виношу мого малого, ти чуєш? Як би не лягли карти. Виношу і вигодую.»


І ось тут Сюзанна зрозуміла багато чого, якщо не все. Міа насміхалася, тому що боялася. Нехай вона знала багато, дуже значна її частина була Сюзанною.


«Я не пішла ні більше-ніж-будинок, ні в жодної дім», наприклад. Це фраза з «Невидимки», роману Ральфа Еллісона [140]. Коли Міа проникла в Сюзанну, вона придбала дві субличности за ціною однієї. Це Міа, і ніхто інший, витягла з небуття (або з глибокої заморозки) Детту, і саме Детте особливо подобалася ця фраза, в якій висловлювалося глибоке презирство і підозрілість негрів до того, що іноді називалося «вдосконалене повоєнний освіта для негрів». Ні більше-ніж-будинок, ні в жодної будинок; я знаю, що я знаю, іншими словами, до мене дійшли чутки, мені шепнули про це на вушко, дорога, сорока принесла на хвості.


— Міа, а хто другий батько твоєї дитини? Який демон став йому батьком, ти це знаєш?


Міа посміхнулася. І посмішка ця дуже не сподобалася Сюзанні. Занадто багато в ній було від Детты. Вона вже розуміла, що відповідь її не порадує.


— Так, жінка, знаю. І ти права. Це демон накачав тебе, дійсно, великий демон, ти правильно кажеш. Людський демон! І по-іншому просто бути не могло, бо ти знаєш, що справжні демони, ті, що залишилися на берегах усіх цих світів, які обертаються навколо Вежі, після того, як Прим [141] пішов на спад, безплідні. І за дуже вагомої причини...


— Тоді як...


— Твій дін — батько мого малого, — відповіла Міа. — Роланд з Гилеада, ага, він. У Стівена Дискейна нарешті з'явиться онук, хоча він сам давно згнив в могилі і не дізнається про це.


Сюзанна витріщалася на неї, геть забувши про холодному вітрі, що дмуть зі скель Дискордии.


— Роланд?.. Цього не може бути! Він знаходився поруч зі мною, коли демон був у мені, «витягував» Джейка з дому на Голландському пагорбі і фізично не міг трахатися з... — вона замовкла, думаючи про немовля, якого бачила в «Догане». Подумавши про його очах. Цих синіх очах воїна. «Ні. Немає. Я відмовляюся в це вірити».


— Тим не менш, Роланд — його батько, — наполягала Міа. — І коли малої народиться, я назву її ім'ям, яке почерпнула з твоєї пам'яті, Сюзанна з Нью-Йорка, яке ти дізналася, коли вивчала кріпаки зубці, внутрішні двори, підйомні мости і навісні вежі. Чому ні? Це гарне ім'я, і йому воно підійде.


«Введення в середньовічну історію» професора Мюррея, ось про що вона говорить".


— Я назву його Мордред, — продовжила Міа. — Він буде швидко рости, мій дорогий хлопчик, швидше будь-якої людини, завдяки його демонічної природи. Він виросте сильним. Стане втіленням усіх стрільців, яка коли-небудь існувала. А потім, як і Мордред твого оповіді [142], уб'є свого батька.


І з цим Міа, нічия дочка, закинула руки до блискучому зірками неба і закричала, але Сюзанна так і не змогла зрозуміти, чи то крик смутку, жаху або радості.


2


— Заручися, — запропонувала Міа. — От що в мене є.


З-під мексиканської шалі вона дістала гроно винограду і паперовий кульок з помаранчевими ягодами фізалісу, роздутими від сповнює їх соку, як її живіт. І звідки тільки, задалася питанням Сюзанна, взялися ці фрукти? Невже їх загальне тіло ходило по «Плаза-Парк» саме по собі, як сновида? А може, в кімнаті стояла ваза з фруктами, яку вона не помітила? Або ці фрукти — плід уяви?


Відповіді не мали ніякого значення. Якщо трохи раніше їй і хотілося їсти, то бомба, висаджена Міа, геть відбила апетит. А неможливість того, про що вона говорила, тільки підкреслювало жахливість самої ідеї. Але з голови не виходив немовля, якого бачила in utero на одному з телевізійних екранів. Ці сині очі.


— Ні. Цього не може бути, ти чуєш? Цього не може бути!


Холодний вітер, врывающийся в проходи між колонами, пронизував до кісток. Вона злізла з воза і всілася на кам'яну підлогу, спиною до колони галереї, поруч з Міа, слухаючи завивання вітру і вдивляючись у зоряне небо.


Міа набивала рот виноградом. Сік тек з одного куточка рота, тоді як з іншого вона выплевывала кісточки зі швидкістю кулемета. Вона проковтнула те, що було в роті, витерла підборіддя, повернулася до Сюзанні:


— Може. Ще й як може. Більше того, так воно і є. Ти все ще рада, що прийшла, Сюзанна з Нью-Йорка, або тепер шкодуєш про те, що поступилася своїй цікавості?


— Якщо я збираюся народити дитину, яких мене не брюхатили, я повинна знати про це дитині все, що тільки можливо. Ти це розумієш?


Міа скривилася від цієї навмисної грубості, потім кивнула.


— Як завгодно.


— Скажи мені, як Роланд може бути його батьком. І, якщо ти хочеш, щоб я хоч у чомусь тобі повірила, почни з того, щоб я повірила в це.


Міа взяла плід фізалісу, нігтями здерла шкіру, жадібно з'їла. Хотіла зняти шкірку з другого, передумала, почала катати між долонями (цими які ставлять в безвихідь білими долонями), зігріваючи її. Сюзанна знала, що тим самим шкірка лопне сама. А Міа тим часом початку.


3


— Скільки всього Променів, Сюзанна з Нью-Йорка?


— Шість, — без запинки відповіла Сюзанна. — У всякому разі, було. Тепер, думаю, залишилося тільки два, які...


Міа нетерпляче махнула рукою, як би кажучи: «Не витрачай даремно мій час».


— Шість, ага, і коли з'явилися промені з більшою Дискордии, супу творіння, який деякі (включаючи менні) називають Оувером, а інші — Примом, що їх створив?


— Я не знаю, — відповіла Сюзанна. Ти думаєш, їх створив Бог?


— Може, Бог і є, але Промені піднялися з Прима завдяки магії, Сюзанна, справжньої магії, яка зникла давним-давно. Бог створив магію або магія — Бога? Не знаю. Це питання для філософів, а моя справа — материнство. Але коли-то давно не було на світі нічого, крім Дискордии, і з неї піднялися шість Променів, потужні, міцні, перетинаються в одній точці. Існувала магія, яка могла цілу вічність підтримувати їх, але коли магія пішла звідусіль, за винятком Темної Вежі, яку деякі називали Кан калих, Зал повернення, люди впали у відчай. Коли епоха магії закінчилася, їй на зміну прийшла епоха машин.


— Норд сентр позитроникс, — пробурмотіла Сюзанна. — Біполярні комп'ютери, слотрансные двигуни, — вона помовчала. — Блейн Моно. Але не в нашому світі.


— Немає? Ти кажеш, твій світ виняток? А як щодо оголошення у вестибюлі? — шкірка плоду лопнула. Міа очистила її і кинула серцевину до рота, пирскаючи соком крізь знайому усмішку.


— Мені чомусь здавалося, що ти не вмієш читати, — сказала Сюзанна. До справи це не стосувалося, але нічого іншого на думку не спало. Бо думками вона то й справа поверталася до немовляти з яскравими синіми очима. Очима стрілка.


— Ага, зате вмію дещо інше, тому, знаючи твої думки, можу читати дуже навіть добре. Так ти кажеш, що не пам'ятаєш оголошення у вестибюлі готелю? Ти мені це говориш?


Зрозуміло, вона пам'ятала. Згідно з оголошенням, місяцем пізніше готель «Плаза-Парк» переходив під контроль якоїсь організації, яка називалася «Сомбра/Північний центр». Але, кажучи: «Не в нашому світі», — вона думала про 1964 рік, світі чорно-білого телебачення, величезні, розміром в кімнату, комп'ютерів і алабамских поліцейських, яким не терпілося спустити собак на чорношкірих борців за права виборців. За минулі тридцять років багато що змінилося. Взяти, приміром, гібрид телевізора і друкарської машинки, яким скористалася жінка змішаних кровей за реєстраційною стійкою. Могла Сюзанна стверджувати, що це не біполярний комп'ютер, що приводиться в дію слотрансным двигуном? Не могла.


— Продовжуй, — попросила вона Міа. Та знизала плечима.


— Ви визначили свою долю, Сюзанна. Що б не робили, все зводилося до одного: ви втрачали віру і заповнювали її раціональним мисленням. Але в мисленні немає любові, у дедукції немає вічного, в раціоналізмі — тільки смерть.


— Як все це пов'язано з твоїм малим?


— Я не знаю. Багато чого не знаю, — вона підняла руку, зупиняючи Сюзанну, яка хотіла щось сказати. — Ні, я не тягну час, не намагаюся відвести від того, що тебе цікавить. Лише озвучую те, що говорить мені серце. Будеш слухати чи ні?


Сюзанна кивнула. Вона послухає... у всякому разі, ще трохи. Але, якщо Міа найближчим часом не повернеться до немовляти, вона поверне її в потрібному напрямку.


— Магія пішла. Мейрлин пішов у свою печеру в одному з світів, меч Эльда поступився місце револьверів стрільців в іншому, і магія пішла. Але з плином часу великі алхіміки, великі вчені і великі... хто? Думаю, інженери... Коротше, люди великого розуму, ось що я хочу сказати, великі майстри дедукції, зібралися разом і створили машини, які підтримували Промені. То були великі машини, але машини смертні. Вони замінили магію машинами, ти розумієш, а тепер машини ламаються. У деяких світах епідемії викосили все населення.


Сюзанна кивнула.


— Ми побували в одному з них. Вони назвали хворобу супергриппом.


— Руйнівники Червоного Короля лише прискорюють процес, який йде і так. Машини сходять з розуму. Ти сама це бачила. Творці машин вірили, що завжди будуть люди, такі, як вони, які зможуть створювати нові машини. Ніхто з них не передбачав того, що сталося. Цього... цього вселенського виснаження.


— Світ зрушив.


— Так, жінка. І не залишив нікого, щоб замінити ці машини, які утримують залишки магії творіння, бо Прим давно вже відступив. Магія пішла, і машини ламаються. Дуже скоро завалиться і Темна Вежа. Може, ще будуть миті розквіту раціонального мислення, перш ніж навіки запанує влада темряви. Чудова перспектива, чи не так?


— Хіба Червоний Король не загине, коли впаде Вежа? Він і всі його слуги? Хлопці з кривавими дірками в лобі?


— Йому обіцяно власне королівство, де він буде правити вічно, віддаючись своїм, специфічним задоволень, — в голос Міа прокралася неприязнь. Може, ще й страх.


— Обіцяно? Обіцяно ким? Більш могутнім, ніж він?


— Жінка, я не знаю. Можливо, це королівство пообіцяв собі він сам, — Міа знизала плечима. А очі всіляко уникали погляду Сюзанни.


— Може що-небудь запобігти падіння Башти?


— Навіть твій стрілок не сподівається запобігти, — відповіла Міа, — звільнивши Руйнівників і, можливо, убивши Червоного Короля. Врятувати Башту! Врятувати її. Це ж треба! Він хоч раз говорив, що його мета — порятунок Вежі?


Сюзанна задумалася і похитала головою. Якщо Роланд таке і говорив, то вона не пам'ятала. А напевно запам'ятала б, якщо б почула.


— Не казав, — продовжила Міа, — бо не бреше своєму ка-тету без крайньої на те необхідності, такий його принцип. Він хоче тільки одного — побачити Вежу, — а потім додала, прямо-таки пробурчала. — Або, можливо, увійти в неї, піднятися на вершину, його честолюбство може сягати так далеко. Він мріє стати на галереї, як стоїмо зараз ми, і викрикувати імена своїх загиблих друзів і всіх своїх предків, до самого Артура Эльда. Але врятувати? Ні, добра жінка. Тільки повернення магії, можливо, може її врятувати, а справа твого діна, як ти добре знаєш, свинець.


Ніколи раніше, мандруючи крізь світи, Сюзанна не чула такої жорсткої і ємною характеристики професії Роланда. Смуток і злість охопили її, але вона, як могла, спробувала приховати свої почуття.


— Поясни мені, як твій малої може бути сином Роланда, я хочу це почути.


— Ага, це спритний трюк, який змогли б пояснити тобі люди похилого віку з Річкового Перехрестя, я в цьому не сумніваюся.


Сюзанна навіть здригнулася.


— Звідки ти так багато про мене знаєш?


— Тому що ти одержима демоном, — відповіла Міа, і я — той самий демон. Я можу переглядати всі твої спогади, які тільки захочеться. Я можу бачити все, що бачать твої очі. А тепер помовч і слухай, якщо хочеш щось дізнатися, тому що я відчуваю, що наш час спливає.


4


І ось що розповів Сюзанні її демон.


— Променів шість, як ти сказала, але Зберігачів дванадцять, по два на кожен Промінь. Цей, бо ми все ще на ньому, Промінь Шардика. Якщо б ми перенеслися на іншу сторону Вежі, то опинилися б на Промені Матурін, великої черепахи, на панцирі якої спочиває світ. Відповідно, є шість первородних демонів, по одному на Промінь. Під ними знаходиться весь невидимий світ, створення якого залишилися на березі існування після того, як відступив Прим. Є балакучі демони, демони будинку, яких називають привидами, демони хвороби, яких творці машин і послідовники великого помилкового бога раціоналізму вважають хворобами. Багато маленьких демонів, але тільки шість первородних. Однак, оскільки у шести Променів дванадцять Зберігачів, то демонічних почав теж дванадцять, тому що кожен первородний демон єдиний у двох особах: і чоловік, і жінка.


Сюзанна почала розуміти, до чого хилить Міа, і раптово у неї засмоктало під ложечкою. З нагроможденья голих скель під галереєю, яке Міа називала Дискордия, долинув страшний, гавкаючий сміх. До невидимого хохотуну приєднався другий, третій, четвертий, п'ятий. Склалося відчуття, ніби весь світ сміється над нею. І може, не без причини, бо жарт-то була хороша. Тільки як вона могла це знати.


І поки гієни, або хтось ще, заливалися гавкаючим сміхом, вона висловила свою здогадку:


— Ти кажеш мені, що первородні демони — гермафродити. Тому вони і безплідні, що об'єднують в собі два начала.


— Ага. І в колі Оракула твій дін сполучився з одним з первородних демонів для того, щоб отримати інформацію, яка зветься пророцтвом на Високому Складі [143].Він припускав, і цілком логічно, що Оракул — всього лише суккуб, які іноді зустрічаються в пустельних місцях...


— Точно, — кивнула Сюзанна, — звичайна дияволиця, изнывающая від бажання.


— Можна сказати і так, — Міа запропонувала Сюзанні плід фізалісу. Сюзанна взяла його і почала катати між долонями, зігріваючи. Є їй не хотілося, але в роті пересохло, жах як пересохло.


— Демон взяв сперму стрілка, як жінка, а віддав її тобі, як чоловік.


— Коли ми були в розмовляє колі [144], — сумно зітхнула Сюзанна. Вона згадувала, як проливний дощ тарабанив по її вскинутому до неба особі, відчуття невидимих рук на плечах, член демона, заповнює її і одночасно рве на частини. А найбільшу огиду викликала холод, що йде від його величезного члена. Тоді вона ще подумала, що її трахкають бурулькою.


І як вона це пережила? Зрозуміло, закликавши Детту. Звернувшись до цієї сучку, переможниці сотні секс-сутичок, які проходили на автостоянках двох десятків придорожніх ресторанчиків або на узбіччях відходять від траси доріг. Детту, яка заловили демона...


— Він намагався вирватися, — сказала вона Міа. — Як тільки він зрозумів, що його кінець потрапив в китайську машинку для висмикування нігтів, він спробував вирватися.


— Якби він хотів вирватися, йому б це вдалося, — рівним голосом відповіла Міа.


— З чого йому закортіло обманювати мене? — спитала Сюзанна, але, щоб отримати відповідь на це питання, вона могла обійтися і без Міа, у всякому разі, тепер, коли багато дізналася. Тому що він потребував. Тому що вона могла виносити дитину.


Дитини Роланда. На погибель Роланду.


— Тепер ти знаєш усе, що тобі потрібно знати про малий, — Міа повернулася до Сюзанні. — Чи Не так?


Сюзанна вважала, що так. Демон взяв сперму Роланда, будучи жінкою, якимось чином зберіг її, а потім влив у Сюзанну Дін, як чоловік. Міа не помилилася. Вона знала все, що потрібно знати.


— Я виконала обіцянку, — продовжила Міа. — Пора повертатися. Такий холод шкідливий для малого.


— Ще хвилину, — Сюзанна показала плід. Золотистий сік сочився крізь тріщини у помаранчевій шкірці. — Шкірка тільки що лопнула. Дозволь мені з'їсти його. І я хочу задати тобі питання.


— Їж і питай, і поквапся і з тим, і з іншим.


— Хто ти? Хто ти насправді? Ти дійсно цей демон? Між іншим, у неї є ім'я? У неї і в нього, у них є ім'я?


— Ні, — відповіла Міа. — Первородні демони в іменах не потребують, вони — ті, хто вони є. Демон чи я? Це ти хочеш дізнатися? Йя-я, вважаю, я — демон. Чи була їм. Тепер все невизначено, як сон.


— Так ти — не я... чи я?


Міа не відповіла. І Сюзанна зрозуміла, що, швидше за все, вона цього не знає.


— Міа?


Міа натягнула шаль на коліна, Сюзанна побачила, що щиколотки у неї опухли, і на мить їй стало шкода цю жінку. Але тут же вона придушила жалість. Не було на неї часу, не сприяла вона з'ясуванню істини.


— А ти всього лише нянька, дівчинка.


Реакція навіть перевершила очікування Сюзанни. На обличчі Міа позначилася шок, потім злість. Яка там злість — лють.


— Ти брешеш! Я — мати малого! І коли він народиться, Сюзанна, відпаде необхідність в пошуках Руйнівників, бо мій малий буде найсильнішим з них, здатним поодинці знищити обидва залишилися Променя! — голос сповнювала гордість, але з інтонації відчувалося, що його володарка дуже близька до межі божевілля. — Мій Мордред! Ти чуєш мене?


— О, так, — кивнула Сюзанна. — Я чую. Так ти справді збираєшся прямо піти до тих, хто поставив перед собою завдання повалити Вежу, чи не так? Вони подзвонять, ти підеш, — вона помовчала, а потім закінчила м'яко і вкрадливо. — А коли ти прийдеш до них, вони заберуть твого малого, тепло подякують і відправлять назад у той самий суп, з якого ти вийшов.


— Ні! Я буду його доглядати, вони мені це обіцяли! — Міа обхопила руками живіт, немов захищаючи свого малого. — Він — мій, я — його мати і буду його ростити!


— Дівчинка, чому б тобі не спуститися з хмар на тверду землю? Ти думаєш, вони дотримають дане тобі слово? Вони? Як ти можеш бачити так багато і не бачити цього?


Сюзанна, звичайно, знала відповідь. Материнство застлало Міа очі.


— Чому вони не дозволять мені ростити його? — пронизливо вигукнула Міа. — Хто з цим впорається краще? Хто впоратися з цим краще, Міа, яка створена тільки для того, щоб народити і виростити сина його?


— Але ти — не ти, — сказала Сюзанна. — Ти — як близнюки Кэллы, так і практично все інше, з чим мої друзі і я стикалися на цьому шляху. Ти — одна з двійні, Міа! Я — твоя друга половина, твоя зв'язок з цим світом. Ти дивишся на нього моїми очима, ти дихаєш моїми легкими. Я повинна виношувати твого малого, тому що ти цього не можеш, чи не так? Ти так само безплідна, як ті великі хлопці. А як тільки до них потрапить твоя дитина, цей Суперразрушитель, вони позбудуться від тебе, тим більше, що для цього їм потрібно лише позбавитись від мене.


— Вони мені обіцяли, — на похмурому обличчі читалося впертість.


— Стань на моє місце. Стань на моє місце, прошу тебе. Уяви собі, що я — це ти, а ти — це я. І що б ти подумала, коли я сказала б про такий ось обіцянку?


— Я б порадила тобі перестати базікати!


— Хто ти насправді? Де, чорт забирай, вони тебе взяли? Або ти відгукнулася на газетне оголошення: «Потрібен сурогатна мати, високу винагороду, короткий час найму?» Хто ти насправді?


— Заткнися!


Сюзанна встала на коліна, нахилилася вперед. Це положення завжди доставляло їй масу незручностей, але вона забула і про незручності, і про недоїдену ягоду в руці.


— Давай! — в голосі зазвучали скрипучі нотки Детты Уокер. — Давай, зніми з очей пов'язку, солоденька, точно так само, як ти змусила мене зняти її з моїх! Скажи мені правду і плюнь йому в око! Хто ти насправді?


— Я не знаю! — скрикнула Міа, і зі скель під ними пролунали у відповідь крики то шакалів, то гієн, тільки крики ці були сміхом. — Я не знаю, не знаю, хто я, ця відповідь тебе влаштовує?


Звичайно ж, він Сюзанну не влаштував, і вона вже зібралася натиснути сильніше, коли заговорила Детта Волкер.


5


І ось що сказав Сюзанні інший її демон.


«Крихітка, тобі потрібно про це трохи подумати. Вона не може, тупа, як пробка, що не вміє читати, ледве вміє рахувати, не більше-ніж-будинку, не була в ніякому будинку, але ти-то побувала, міс Одетта Голмс навчалася в Колумбійському університеті, ти наша перлина океанська, так що у тебе з мізками повний порядок. По-перше, ти повинна подумати про те, як вона завагітніла. Вона каже, що трахнула Роланда, щоб добути його „вафлю“, потім перетворилася на чоловіка, в демона мовця кола, залила її у тебе, ось так ти і почала виношувати дитину, жерти все лайно, яка вона впихувала тобі в рот, але яку роль відігравала в цьому вона, ось що хотіла б знати Детта. Як вийшло, що вона сидить з товстим пузом, прикритим цим брудним ковдрою? Може це теж... як там ти її називаєш... метод візуалізації?»


Сюзанна вишкірилася. Її очі зіщулилися. Бачила це Міа, Сюзанна не знала. Але побачила, як вона, безсумнівно, почула раптом частина монологу Детты. Яку частину? Сюзанна ставила на те, що невелику. Слівце там, слівце тут. Ось, мабуть, і все. І в будь-якому випадку, Міа дійсно вела себе, як мати немовляти. Немовля Мордреда! Дуже все це нагадувало комікси Чарльза Аддамса [145].


«Мало того, що вона вагітна, — муркотіла Детта, — так і веде себе, як турботлива матуся, всі її думки тільки про майбутню дитину, тут ти абсолютно права».


Холодна рука простягнулася і стиснув зап'ястя Сюзанни.


— Хто це? Та, що зі скрипучим голосом? Якщо так, прожени її. Вона мене лякає.


По правді кажучи, вона все ще лякала і Сюзанну, але трохи не так сильно, як раніше, коли їй вперше довелося визнати, що Детта реально існує. Вони не стали друзями, та й не могли стати, але не викликало сумнівів, що Детта Волкер може бути могутнім союзником. Тим більше, що їй вистачало не тільки сили, але і розуму.


«Ця Міа теж може стати могутнім союзником, якщо тобі вдасться перетягнути її на свій бік. Рідко хто в цьому світі може встояти перед розлюченим матусею. Вона все змете на своєму шляху».


— Ми повертаємося, — сказала Міа. — Я відповіла на твоє питання, холод дитині шкідливий, так і злоби тут занадто багато. Порадилися, і вистачить.


Але Сюзанна струсила її руку зі свого зап'ястя і подалася назад, щоб Міа не могла до неї дотягнутися.


Холодний вітер, врывающийся в галерею між колонами, пронизував до кісток, але і прочищав голову, допомагав думати. "Частина її — я, тому що у неї є доступ до моїх спогадів. Кільце Едді, жителі Річкового Перехрестя, Блейн Моно. Але вона — щось більше, ніж я, тому що... тому що...


«Продовжуй, дівчинка, у тебе непогано виходить, але дуже вже повільно».


«Тому що вона знає і багато іншого. Знає про демонів, маленьких і перворідних. Знає про те, як з'явилися Промені, знає про цьому магічному супі творіння, Прийм. Але наскільки мені відомо, prim — це слово, яким називають дівчаток, завжди прикривають спідницею коліна. Іншого його значення дізнатися від мене вона не могла».


В голову прийшла думка про те, як ця розмова може виглядати зі сторони: батьки вивчають тільки що народженої дитини. Нового малого. У нього твій ніс, так, і у нього твої очі, але, скажіть на милість, від кого він взяв такі волосся?


«І у неї є друзі в Нью-Йорку, не забувай про це, — вставила Детта. — У всякому разі, вона хоче думати, що це її друзі».


«Значить, вона хтось або щось ще. Хтось з невидимого світу привидів і демонів хвороби. Але хто? Невже вона дійсно первородний демон?»


Детта розсміялася.


«Вона так каже, але тут вона бреше, солоденька! Я знаю, хто вона!»


«Тоді хто? Ким була до того, як стала Міа?»


І в цей момент почав дзвонити телефон, та так голосно, що у Сюзанни ледь не полопалися барабанні перетинки. Телефонний дзвінок настільки не в'язався з цим занедбаним замком, що спочатку Сюзанна навіть не зрозуміла, що це таке. Тварини, що живуть у Дискордии, гієни, шакали, ким би вони не були, вже затихли, почувши цей дзвінок, знову підняли гавкіт.


А ось Міа, нічия дочка, мати Мордреда, відразу зрозуміла, що це за звук. І перехопила контроль над тілом. Сюзанна відчула як оточуючий її світ туманиться, з реального стає ефемерним. Перетворюється на картину, не дуже, до речі, гарну, відриває її від себе.


— Ні! — скрикнула вона і кинулася на Міа.


Але Міа, вагітна чи ні, подряпана чи ні, з опухлими щиколотками чи ні, впоралася з нею без праці. Роланд показав їм кілька прийомів рукопашного бою (тієї її частини, яка була Детта, прийоми дуже сподобалися), але проти Міа вони не допомогли. Міа парирувала кожен ще до того, як Сюзанна починала його виконувати.


"Воно й зрозуміло, вона ж знає всі твої прийоми, як знає про тітку Талите з Річкового Перехрестя і моряка Топсі з Луда, тому що у неї є доступ до твоєї пам'яті, тому що воно, до певної міри, ти...


І ось тут її думки обірвалися, бо Міа викрутила їй руки за спину і, о, Боже, яку ж вона відчула біль.


«Ти ж у нас завжди була квіточкою», — презирливо кинула Детта, і, перш ніж Сюзанна встигла відповісти, сталося дивне: світ розірвався, як лист ламкої папери. Розрив потягнувся від брудних булижників підлоги галереї до найближчої колоні, а потім пішов у небо. Добрався до самих зірок, розвалив надвоє місячний серп.


В цей самий момент Сюзанна подумала, що зруйнувався один або обидва залишилися Променя і Вежа звалилася. А потім в розриві побачила двох жінок на одній з двоспальних ліжок у номері 1919 готелю «Плаза-Парк». Вони лежали в обнімку, з закритими очима. Обидві в білих, з плямами крові сорочках і синіх джинсах. І обличчя в них були схожі, тільки одну відрізняли ноги нижче колін прямі шовковисте волосся і біла шкіра.


— Не смій мені заважати! — прошипіла Міа їй у вухо. Сюзанна відчула, як її обдало слиною. — Не смій заважати мені або моєму малому. Тому що я сильніший, ти мене чуєш? Я сильніше!


«Хто ж у цьому сумнівається, — подумала Сюзанна, коли її утягивало в розрив. — У всякому разі, зараз».


І коли вона летіла крізь діру в реальності, шкіра її одночасно горіла вогнем і синіла від холоду. Десь далеко зазвучали колокольца Стрибка, а потім...


6


...вона сіла на ліжку. Одна жінка — не дві, але, принаймні, з ногами. Сюзанну тут же грубо відтіснили назад. За кермом сиділа Міа. Вона і схопила слухавку. Спочатку приставила мікрофоном до вуха, потім перевернула.


— Алло? Аллі!


— Аллі, Міа. Мене звати...


Вона його перебила.


— Ви збираєтеся залишити мені мою дитину? Ця сука, яка сидить у мені, каже, що ні.


Пішла пауза, спочатку довга, потім дуже довга. Сюзанна відчула страх Міа, спочатку струмочок, потім потік. «Ти не повинна так боятися, — спробувала вона сказати їй. — Адже це в тебе те, що вони хочуть, те, що їм потрібно, хіба ти цього не розумієш?»


— Алло, ви ще слухаєте? Боги, ви слухайте? БУДЬ ЛАСКА, СКАЖІТЬ, ЩО ВИ СЛУХАЄТЕ!


— Я слухаю, — відповів спокійний чоловічий голос. — Ми повинні все починати спочатку, Міа, нічия дочка? Або мені передзвонити ще раз, коли ти прийдеш в себе?


— Ні! Ні, не робіть цього, не треба, я прошу!


— Більше не будеш мене перебивати? Тому що причини для цього немає.


— Я обіцяю!


— Мене звуть Річард П. Сейр, — це ім'я Сюзанна знала, але звідки? — Ти знаєш, куди ти повинна прийти, чи не так?


— Так, — з пристрасним бажанням догодити. — «Діксі-Піг», на перетині Шістдесят першої і Лексингуорт.


— Лексінгтон, — поправив її Сейр. — Одетта Голмс допоможе тобі знайти це місце, я впевнений.


Сюзанні хотілося закричати: «Це не моє ім'я!» — але вона промовчала. Цей Сейр хотів, щоб вона закричала, чи не так? Хотів, щоб вона втратила контроль над собою.


— Ти тут, Одетта? — легка іронія. — Ти тут, шкідлива сучка?


Вона як і раніше зберігала мовчання.


— Вона тут, — запевнила його Міа. — Я не знаю, чому вона не відповідає. Зараз я її не тримаю.


— О, я думаю, мені відома причина її мовчання, — в голосі Сейра чулася поблажливість. — Перш за все їй не подобається ім'я, — після чого, змінивши голос процитував людини, про який Сюзанна гадки не слыхивала. — «Не називайте мене більше Клей. Клей — моє рабське ім'я. Кличте мене Мухаммед Алі!» Так, Сюзанна? Або він з'явився пізніше твого часу? Думаю, трохи пізніше. Вибач. Час може і заплутати, чи не так? Неважливо. Через хвилину іншу я тобі дещо скажу, люба моя. Боюся, тобі це не сподобається, але, думаю, ти повинна знати.


Сюзанна продовжувала мовчати. І мовчання давалося їй усе важче.


— Що ж стосується найближчого майбутнього твого малого, Міа, я здивований, що ти вважала необхідним питати мене про це, — і в голосі Сейра, такому м'якому, обволікаючу, почулася належна дещиця праведного обурення. — Король виконує свої обіцянки, на відміну від тих, кого я міг би назвати. Навіть якщо відставити у бік питання чесності, поглянь на чисто практичні аспекти ситуації. Хто ще може ростити, можливо, самого важливого в історії людства немовляти... включаючи Христа, включаючи Будду, включаючи пророка Мухаммеда. З чиєї грудей, вже вибач за грубість, ми можемо дозволити йому смоктати молоко?


«Не слова — музика для її вух, — з огидою подумала Сюзанна. — Саме те, що вона хоче чути. А чому? Тому що вона — Мати».


— Ви довірите його мені! — вигукнула Міа. — Природно, тільки мені! Спасибі вам! Спасибі!


Сюзанна нарешті заговорила. Порадила не довіряти йому. І, само собою, її повністю проігнорували.


— Я ніколи б не збрехав тобі, як не порушив би обіцянку, дану власної матері, — донеслося з телефонної трубки («А чи була у тебе мати, солоденький?» — побажала знати Детта). — Навіть якщо правда іноді заподіює біль, брехня завжди повертається, щоб вкусити нас, чи не так? Правда полягає в тому, Міа, що твій малої не зможе пробути з тобою довго, його дитинство буде не таким, як у інших, звичайних дітей...


— Я знаю! О, я знаю!


— ...але п'ять років, які він буде з тобою... може, й сім, цілком можливо, що сім... він буде отримувати все найкраще. Від тебе, зрозуміло, але і від нас теж. Наша участь буде мінімальним...


Детта Волкер вискочила вперед, швидка і злобна, немов тільки що обпеклася бризками розпеченого масла. Лише на мить їй вдалося заволодіти голосовими зв'язками Сюзанни Дін, але це мить вона використовувала на всі сто.


— Абсолютно вірно, люба, абсолютно вірно, — прогавкав вона. — Він не скінчить тобі в рот або на волосся.


— Заткни пащеку цієї сукі! — гаркнув Сейр, і Сюзанна відчула, як її труснуло: Міа миттєво скрутила Детту, яка продовжувала сміятися гавкаючим сміхом, і зашвырнула в глибини їх загального розуму. Де і замкнула за міцними гратами.


«Я вже сказала все, що хотіла! — викрикнула Детта. — Сказала тобі, з яким козлом ти маєш справу!»


Тепер від голосу Сейра віяло крижаним холодом.


— Міа, ти контролюєш ситуацію?


— Так! Так, контролюю!


— Тоді не допускай повторення!


— Не допущу.


І де-то, начебто вище її, хоча з визначенням висоти, ширини і довжини в глибині розділеного розуму виникали проблеми, щось лязгнуло. По звуку залізо.


«Ми дійсно в камері», — сказала вона Детте, але та продовжувала сміятися. Сюзанна подумала: «А адже я практично впевнена, що знаю, хто вона. Крім того, що вона це я». Частина Міа, яка не була Сюзанною і того щось, що стало зі світу порожнечі, щоб виконати доручення Червоного Короля... звичайно ж, третя її частина була Оракулом, первородним чи ні; жіночим началом, яке спочатку спробував спокусити Джейка, а потім задовольнилося Роландом. Сумний, одержимий бажанням привид. І нарешті вона отримала тіло, в якому потребувала. Здатне виносити малого.


— Одетта? — голос Сейра, дратували і жорстокий.


— Чи Сюзанна, якщо тобі так більше подобається. Я обіцяв тобі новини, чи не так? Боюся, вони у мене, як у тому анекдоті, двох видів, хороші і погані. Ти хотіла б їх почути?


Сюзанна промовчала.


— Погана новина — малому Міа, можливо, не вдасться повторити шлях свого тезки і врешті-решт вбити батька. Хороша новина — через кілька хвилин Роланд, швидше за все, помре. Щодо Едді, на жаль, сумнівів у мене немає ніяких. Він не може зрівнятися з твоїм діном ні в швидкості реакції, ні в бойовому досвіді. Люба моя, дуже скоро ти станеш удовою. Це теж погана новина.


Вона не могла мовчати, а Міа дозволила їй говорити.


— Ти брешеш! У всьому!


— Аж ніяк, — спокійно відповів Сейр, і тут до Сюзанни дійшло, звідки вона знає це прізвище: фінальна частина історії Каллагэна. Детройт, де він порушив один з основних догматів церкви і скоїв самогубство, лише б не потрапити в руки вампірів. Каллагэн вистрибнув з вікна хмарочоса, щоб уникнути такої страшної долі. Приземлився спочатку в Серединному світі, а потім, через Ненайденную двері, перенісся в Пограниччі, де менні і знайшли його неподалік від Келла Брін Стерджис. А думав батько Каллагэн, за його ж словами, коли попався в пастку Сейра, слуг закону, вампірів, наступне: «Вони не повинні перемогти, вони не повинні перемогти». Правильно думав, і у неї в голові та ж думка, але, якщо Едді помер...


— Ми знали, де і коли з'являться твій дін і твій чоловік, пройшовши через відому тобі двері, — продовжив Сейр. — І зателефонували надійним людям, почавши з Енріко Балазара... Запевняю тебе, Сюзанна, з цим проблем у нас не виникло.


Сюзанна чула щирість у його голосі. Якщо його слова не відповідали дійсності, він міг би претендувати на звання найкращого в світі брехуна.


— Як ви могли це з'ясувати? — спитала Сюзанна. Відповіді не було, і вона вже відкрила рот, щоб повторити питання. Але, перш ніж змогла, її знову відкинуло назад. Ким би Міа не було раніше, в тілі Сюзанни вона володіла неймовірною силою.


— Вона пішла? — запитав Сейр.


— Так, пішла на глибину, — улесливо, з готовністю прислужитися.


— Тоді прошу до нас Міа. Чим швидше ти прийдеш, тим швидше зможеш поглянути своєму малому в обличчя.


— Так, — вигукнула Міа, переповнена радістю, і тут же Сюзанна, буквально на мить вловила «картинку». Ніби заглянула в щілинку тенту цирку-шапіто і побачив разодетого клоуна.


Насправді ж побачене їй було куди простіше, але серце в неї зашлось від жаху: батько Каллагэн купує скибочка салямі в магазині. Відрізає салямі янкі [146]. А магазин знаходиться в Іст-Стоунэме, штат Мен, в 1977 році. Каллагэн розповідав цю історію в своєму будинку... і Міа слухала.


Усвідомлення прийшло, як червоне сонце, піднімаючись над полем битви, заваленому тисячами полеглих. Сюзанна рвонулася вперед, не боячись сили Міа, вигукуючи знову й знову:


«Сука! Зрадниця! Вбивця! Ти сказала їм, куди направить їх Двері! Де вони зможуть знайти Едді і Роланда! О, яка ж ти СУКА!»


7


Сили Міа, звичайно, вистачало, але ця нова атака застала її зненацька. Люта атака, тому що і Детта вклала в неї всю свою ненависть. На мить спільними зусиллями Сюзанні і Детте вдалося відкинути захватчицу. У номері готелю трубка випала з руки Міа. Її саму мотало по килиму з боку в бік, вона трохи не впав, зачепившись за край одній з ліжок, а потім закрутилася, ніби п'яна танцівниця. Сюзанна вліпила їй ляпаса, і на шиї з'явилася червона відмітина.


«Дала ляпаса собі, ось що я зробила, — подумала Сюзанна. — Бити оболонку, що може бути дурніші?» Але вона нічого не могла з собою вдіяти. Зрада Міа, її неймовірне зрада...


А всередині, де йшло не фізичний бій (але і не зовсім битва розумів), Міа нарешті зуміла схопить Сюзанну-Детту за горло і змусити відступити. Очі Міа залишилися широко розкритими, так шокувала її ця несподівана атака. А може, вона широко розкрила їх і від сорому. Сюзанна сподівалася, що Міа здатна відчувати сором, що це почуття не було їй чуже.


«Я зробила те, що повинна була зробити, — повторила Міа, заганяючи Сюзанну назад у камеру. — Це мій малий, всі проти мене, я зробила те, що повинна була зробити».


— Ти обміняла Едді і Роланда на свого монстра, ось що ти зробила! — крикнула Сюзанна. — Виходячи з того, що ти підслухала і передала, Сейр здогадався, що вони скористаються Дверима, щоб вийти на Тауера, чи не так? І скільки чоловік виставив проти них Сейр?"


Відповів їй брязкіт заліза. За першим засувом закрився другий. Потім третій. Міа відчула руки господині тіла на власній шиї і більше не хотіла ризикувати. І на цей раз замкнула двері камери на три засува. Камери? Чорт, та з тим же успіхом вона могла сказати «Чорної діри Калькутти».


«Вибравшись звідси, я відправлюся в „Доган“ і разворочу весь пульт управління, — крикнула вона. — Не можу повірити, що я намагалася тобі допомогти! А тепер, хер з тобою. Народжуй на вулиці, мені без різниці!»


«Ти не зможеш звідси вибратися, — в голосі Міа начебто чулися извиняющиеся нотки. — Потім, якщо зможу, я залишу тебе в спокої...»


«Про який спокій для мене ти говориш, якщо Едді мертвий? Не дивно, що ти хотіла зняти з мене його кільце! Ти просто не могла допустити, щоб вона торкалася твоїй шкірі, після всього того, що ти зробила».


Міа підняла трубку, приклала до вуха, але більше не почула Річарда П. Сейра. «Ймовірно, — подумала Сюзанна, — він відправився в інше місце, щоб там отруювати людям життя». Міа поклала трубку на важіль, оглянула порожню, безлику кімнату, так оглядаються люди, знаючи, що більше тут не з'являться, і бажаючи переконатися, що не забули нічого важливого. Поплескала по одному з кишень джинсів, намацала пачку грошей. Торкнулася іншого, переконалася, що черепашка, scolpadda, на місці.


«Вибач, — сказала Мія, — я повинна піклуватися про своєму малому. І зараз всі грають проти мене».


«Це не правда, — відповіла Сюзанна з в'язниці, в яку кинула її Міа. І де вона перебувала, ця темниця? У підземеллі під Замком над безоднею? Можливо. Яке це мало значення? — Я була на твоєму боці. Я тобі допомагала. Я зупинила твої чортові сутички, коли їх треба було зупинити. І подивися, що ти зробила? Як ти могла вчинити так боягузливо і низько?»


Рука Міа завмерла над дверною ручкою, щоки залило рум'янцем. Так, вона соромилася за скоєне, все так. Але сором не міг її зупинити. Ніщо не могло її зупинити. Так тих пір, поки вона не зрозуміє, що її зрадили, Сейр і його друзі.


Але усвідомлення неминучості цього зради не приносили Сюзанні ні найменшої задоволеності.


«Ти проклята, — видихнула вона. — І ти знаєш про це, чи не так?»


— Мене це не обходить, — відповіла Міа. — Вічність у пеклі — справедлива ціна за можливість поглянути моєму малому в обличчя. Слухай мене і слухай уважно, прошу тебе.


А потім Міа, несучи з собою Сюзанну і Детту, відкрила двері номера готелю, вийшла в коридор і зробила перший крок на шляху до «Діксі-Піг», де вже чекали жахливі хірурги, щоб прийняти пологи не менш жахливого немовляти.


КУПЛЕТ :


Commala — mox — nix!


You are in a nasty fix!


To take the hand in a traitor's glove


Is to grasp a sheaf of sticks!


ВІДПОВІДНІСТЬ :


Commala — come — six!


Nothing but there thorns and sticks!


When you find your hand in a glove traitor


You are in a nasty fix.


Строфа 7. Засідка


1


Роланд Дискейн був останнім з великих воїнів Гилеада, і, мабуть, найкращим з них, багато в чому завдяки по-своєму романтичною натурою, відсутності уяви і смертоносним рук. Тепер його кінцівки вразив артрит, але сухий скрут жодним чином не позначилося ні на гостроті слуху, ні на зіркості очей. Він чув, як голова Едді вдарилася об бічну стійку коробки Незнайденою двері, коли їх засмоктало в отвір (і, нахиливши голову, в останню частку секунди встиг піти від контакту з верхньою поперечиною дверної коробки). Він чув спів птахів, спочатку дивне і далеке, немов птахи співали в його сні, потім воно наблизилося і стало зовсім звичайним. Сонячне світло вдарив в обличчя і, напевно, засліпив б, враховуючи, що Роланд з Едді вийшли в нього з глибокої тіні печери. Але очі Роланда перетворилися на вузькі щілинки в той самий момент, як він побачив яскраве світло. Примружився він автоматично, навіть не думаючи про це. А якщо б не примружився, не помітив би яскраву круглу спалах по праву руку від нього в той самий момент, коли він і Едді торкнулися твердої, темної землі. І Едді б точно помер. Можливо, померли б вони обидва. Але досвіду Роланд знав, що такі ідеально круглі спалахи бувають лише у двох випадках: якщо сонце відбивається від окулярів або оптичного збройового прицілу.


Автоматично, точно так само, як прищуривал очі, стрілець Едді вхопив під рукою за сорочку. Він відчув, як напружилися м'язи молодого чоловіка, коли їхні ноги відривалися від забросанного камінням і кістками підлоги Печери двері, відчув, як вони розслабилися після удару головою об бічну стійку. Але Едді стогнав, намагався щось сказати, тобто не втратив свідомість.


— Едді, за мною! — проревів Роланд, піднімаючись, поставив на ноги і Едді. Біль вибухнула у правому стегні, спустилася майже до коліна, але він не подав виду. Ледь помітив її. Тягнув Едді до будівлі, до якого-то будівлі, повз ряду, навіть Роланд знав, що це таке, заправні колонки. Тільки їх прикрашав логотип «МОБІЛ», а не «СИТГО» або «СУНОКО», знайомі стрілку.


Едді, можливо, не втратив свідомість, але в той момент мало що тямив. Але його лівій щоці текла кров з рани на голові. Тим не менш, ногами він ворушив, як міг, і з допомогою Роланда подолав три дерев'яні сходи, що ведуть, як тепер вже зрозумів Роланд, до місцевого універсального магазину. Розмірами він помітно поступався магазину Тука, але в іншому не сильно...


Позаду і трохи ліворуч гримнуло. Нападник знаходився так близько, що Роланд відразу зрозумів: раз чує постріл і нічого не відчуває, значить, куля летить повз.


І дійсно, тут же біля вуха пролунало: «Вж-ж-ж-ж!» Вітрина магазинчика розлетілася вщент, уламки посипалися в торговий зал Табличка, що висіла на двох шнурках, з написом «МИ ВІДКРИТІ, ТАК ЩО ЗАХОДЬТЕ В ГОСТІ» підстрибнула і закрутилася.


— Ролан... — голос Едді, слабкий і далекий, наче він говорив з набитим ротом. — Ролан... що... хто... О-ох! — останній здивований зойк послідував після того, як Роланд з такою силою заштовхнув Едді в двері, що той гепнувся на підлогу, а сам Роланд тут же впав на нього.


Знову гримнуло, стріляв все той же чоловік, і рушниця в нього була дуже потужна, великого калібру. Роланд почув, як хтось закричав: «Твою матір, Джек!» — після чого затарахтел скоростріл, Едді і Джейк називали його автоматом.


Ще дві пилові вітрини, по обидві сторони двері розлетілися дрібними осколками. Папірці, які висіли в них, якісь оголошення для жителів містечка, Роланд в цьому не сумнівався, підкинуло до стелі, після чого вони спланували на підлогу.


В магазині у цей момент знаходилися тільки три покупця, дві жінки і літній джентльмен. Всі троє, звичайно ж, повернулися до вхідних дверей, до Роланду і Едді, і на їх обличчях читалася нерозуміння, властиве всім людям, ніколи не тримали в руках зброю. Роланд, бувало, називав такий вираз обличчя жуйним, немов бачив у цій трійці, жителі Кэллы Брін Стерджис, в більшості своїй нічим від неї не відрізнялися, овець, а не людей.


— На підлогу! — проревів Роланд, лежачи на своєму перебуває в напівнепритомному стані, а тепер ще й намагається віддихатися, напарника. — Заради любові до ваших богів, НА ПІДЛОГУ!


Літній джентльмен у картатій фланелевій сорочці випустив з руки банку з зображенням помідора на ній, і повалився на підлогу. Жінки — немає, і друга черга скорострела вбила їх обох: першої кулі прошили груди, другий — знесли верхню частину голови. Жінка з простреленими грудьми звалилася, як мішок з зерном. Зі знесеної верхівкою — зробила два кроки до Роланду, кров лилася з рани на волосся, як лава з вулкана. На вулиці «заговорили» другий і третій скорострелы, наповнюючи день шумом, наповнюючи повітря над ними свинцевими кулями. Жінка з відстріляною верхівкою повернулася навколо осі, махаючи руками і, нарешті, звалилася на підлогу. Роланд потягнувся за револьвером і полегшено зітхнув, побачивши, що він як і раніше в кобурі: пальці обхопили таку рідну, оброблену сандаловим деревом рукоятку. Ризик виправдався. Зброя перенеслося разом з ними. І вони з Едді потрапили в цей світ не за допомогою Стрибка. Стріляли їх бачили, бачили їх дуже добре.


Більше того. Вони їх чекали.


— Вперед! — кричав хтось. — Вперед, вперед, не давайте їм шанс прочухатися, вперед, кретини!


— Едді! — проревів Роланд. — Едді, мені потрібна твоя допомога!


— Ч..? — ледь чутно, нічого не розуміючи. І Едді дивився на нього тільки одним оком. Правим. Лівий залила кров з рани на голові.


Роланд простягнув руку і вліпив йому ляпаса, досить сильний, щоб бризки крові полетіли на всі боки.


— Мисливці! Йдуть, щоб убити нас! Вбити всіх, хто тут є!


Погляд (само собою, тільки правого ока) знайшов осмисленість. І швидко. Роланд розумів, яких це коштувало зусиль, не просто прийти в себе, але прийти в себе з такою швидкістю, враховуючи страшний біль у голові, і відчув гордість за Едді. Він ні в чому не поступався Катберту Оллгуду. Став повернувся до життя Катбертом.


— Що тут діється? — запитав хтось охриплим, нервовим голосом. — Що тут, чорт забирай, відбувається?


— Лежати, — не озираючись, відповів Роланд. — Якщо хочете жити, залишайтеся на підлозі.


— Роби, що він говорить, Чіп, — додав другий голос. Роланд подумав, що він належав чоловікові у віці, який тримав банку з намальованим на ній помідором.


Роланд поповз по підлозі, вкритому осколками скла, не звертаючи уваги на ті, що впиналися в руки і коліна. Куля просвистіла біля скроні. Роланд навіть не сіпнувся. За розбитими вікнами магазину стояв чудовий літній день. У заправних колонок з написом «МОБІЛ» перед магазином Роланд бачив старий автомобіль, що належить те чи жінкам, то містерові Фланелева сорочка. За колонками та автостоянкою проходила асфальтова дорога. По іншу її сторону розташувалися кілька сірих, чимось схожих будівель. На одному висіла велика вивіска «МУНІЦИПАЛІТЕТ СТОУНЭМА», на другому «ПОЖЕЖНА ТА РЯТУВАЛЬНА СЛУЖБА СТОУНЭМА», на третьому і самому великому — «МІСЬКИЙ ГАРАЖ». На стоянці перед цими будівлями, теж заасфальтованої (Роланд б сказав, що вона покрита металом), автомобілів було більше, один розмірами перевершував великий фургон. З-за них вискочили чоловік сім або вісім і помчали до магазину. Один тримався ззаду, і Роланд його впізнав: Джек Андолини, права рука Енріко Балазара. Такі потворні фізіономії не забувалися. Стрілець бачив, як цей чоловік помер, підстрелений і сожранный живцем омароподобными чудовиськами, які населяли мілководді Західного моря, але тепер Андолини знову стояв перед ним. Тому що навколо осі, яка звалася Темною Вежею, крутилося безліч світів, і, пройшовши через Ненайденную двері, вони опинилися в іншому. Однак, тільки один світ був справжнім, істинним. Світ, де людина, помираючи, помирав назавжди. Можливо, цей світ був справжнім, можливо, і немає. У будь-якому випадку, Роланд не міг дозволити собі таку розкіш, як думати і турбуватися про це.


Ставши на коліна, Роланд відкрив вогонь, зводячи курок ребром долоні правої руки, цілячись насамперед у хлопців з скорострелами. Один з них впав мертвим на білу розділову смугу дороги, кров струменем захлестала з горла. Другого відкинуло назад на земляну узбіччя дороги, з діркою між очей.


А тут і Едді опинився поруч з ним, стріляючи з другого револьвера Роланда. Перші дві кулі не знайшли мета, дивуватися цьому не доводилося, враховуючи його стан. Зате три наступні поклали трьох: двоє впали мертвими, третій заволав: «Я поранений! Джек, допоможи мені, у мене куля в животі!»


Хтось схопив Роланда за плече, не віддаючи собі звіту в тому, як це небезпечно, торкатися до стрілку, тим більше під час бою.


— Містер, що тут...


Роланд скоса глянув на голос, побачив чоловіка років сорока, у краватці і фартуху м'ясника, встиг подумати: «Господар магазину, повинно бути, він і пояснював Каллагэну, як пройти на пошту», а потім з силою відштовхнув чоловіка. Через частку секунди з лівої сторони голови чоловіки бризнула кров. Дотичне поранення, припустив Роланд, нічого серйозного. А от якщо б Роланд не відштовхнув його...


Едді перезарядив револьвер. Роланд зробив те ж саме, але трохи повільніше. Тим часом двоє залишилися в живих мисливців сховалися за одним із старих автомобілів на ближній до магазину стороні дороги. Дуже вже близько від них. І це погано. Роланд почув, що наближається шум мотора. Подивився на чоловіка, якому вистачило розуму послухатися Роланда, впасти на підлогу і уникнути долі жінок.


— Гей! — покликав Роланд. — У тебе є пістолет?


Чоловік у фланелевій сорочці похитав головою. Його сині очі яскраво блищали. Він переляканий, так, вирішив Роланд, але не в паніці. Перед цим покупцем, розкинувши ноги, сидів господар магазину і в подиві дивився, як червоні краплі падають і плямують білий фартух.


— Магазинщик, у тебе є пістолет? — спитав Роланд.


[147]Перш ніж господар магазину встиг відповісти, якщо він взагалі міг відповісти, Едді вхопив Пана за плече. «Атака легкої бригади» , — вигукнув він. Слова злилися в одне, букви плуталися і налазили один на одного, вийшло щось на зразок «атаалекобликаты», але Роланд все одно не зрозумів би, про що йдеться. Але головне полягало в тому, що Едді побачив ще шість осіб, які втекли через дорогу. На цей раз розсипавшись і зигзагом.


— Давай, давай, давай! — підганяв їх Андолини, розмахуючи обома руками.


— Господи, Роланд, це ж Трікс Постино, — вирвалося у Едді. Трікс знову тягнув якийсь величезний карабін, хоча Едді і не міг сказати, що це модифікація «М-16» більшого калібру, яку той називав «чудесна машина Рембо». У будь-якому випадку, Триксу пощастило не більше, ніж у перестрілці в «Падаючої вежі» [148]. Едді вистрілив, і Трікс повалився на хлопця, що вже лежав на дорозі, не знімаючи пальця зі спускового гачка, палячи по ним з свого величезного карабіна. Можливо, в цій стрілянині не було нічого героїчного, просто вмирає мозок посилав останні сигнали в вказівний палець правої руки, але Едді і Роланду знову довелося плазом кинутися на підлогу, і ще п'ятеро бандитів зуміли сховатися за старими автомобілями на цій стороні дороги. Ситуація змінювалася до гіршого. Підтримані вогнем прикриття через автомобілів на іншій стороні дороги, автомобілів, на яких приїхали ці хлопці, в цьому Роланд не сумнівався, в самому найближчому майбутньому вони могли перетворити маленький магазинчик в стрілецький тир, без особливої небезпеки для себе.


Все це дуже нагадувало те, що трапилося на Иерихонском пагорбі.


Так що настав час сурмити відступ.


Шум наближається автомобіля продовжував наростати, великий двигун, важкий вантаж, судячи по звуку. І дійсно, на вершині пагорба, ліворуч від магазину, показався величезний лісовоз, навантажений спиляними, в три обхвати стовбурами. Роланд побачив, як широко розкрилися очі водія, як його відвисла щелепа, і чому немає? Перед крамничкою маленького містечка, поряд з яким він, безсумнівно, зупинявся багато разів, щоб купити там пляшку пива або елю на кінці довгого, спекотного дня у лісі, на дорозі лежало з півдюжини закривавлених тіл, прямо-таки солдатів, убитих в бою. І Роланд точно знав, що вони були солдатами, нехай і не регулярної армії.


Заскрежетали гальма передніх коліс лісовоза. Тут же включилися пневматичні задніх. До скрежету гальм додався вереск гігантських чорних шин, які і заблоковані продовжували рухатися по асфальту, залишаючи паруючий чорний слід. Багатотонний вантаж лісовоза повело в сторону. Роланд бачив, як від стовбурів летять тріски, тому що бандити на іншій стороні дорозі не припиняли стрілянину. Щось зачаровує було в цьому лісовозі і кренящихся колодах, чимось нагадував він загиблих чудовиськ Эльда, падаючих з неба з охопленими вогнем крилами.


Безкінний передній торець лісовоза накрив перше тіло, потім воно потрапило під переднє колесо. Червоними мотузками полетіли кишки. Ноги і руки відірвало, нарешті, голова Трікса Постино лопнула, як волоський горіх, вибухнув у вогні. Стовбури, завалювалися все сильніше і погрожували перевернути платформу. Колеса, висота яких сягала Роланду до плеча, з шипінням просувалися вперед, піднімаючи хмари кривавої пилу. Лісовоз, все більш сповільнюючи хід, велично ковзав повз магазину. Водія в кабіні Роланд вже не бачив. На мить лісовоз відрізав магазин і знаходяться всередині людей від бандитів, які вели вогонь з іншого боку дороги. Господар магазину, Ыш і єдиний вижив покупець, містер Фланелева сорочка, дивилися на пропливає повз лісовоз, на обличчях читалося безпорадність і подив. Господар магазину розсіяно витирав кров, яка текла з рани на щоці, і, як воду, скидав краплі на підлогу. Рана-то у нього серйозніше, ніж у Едді, подумав Роланд, тільки він цього ще не зрозумів. Може, воно й на краще.


— Відходимо, — наказав стрілок Едді. — Негайно.


— Слушна думка.


Роланд схопив чоловіка у фланелевій сорочці за руку. Погляд чоловіка перемістився з лісовоза на стрільця. Роланд хитнув головою у бік далекої від фронтону стіни магазину, і літній джентльмен тут же кивнув. У тому, що міркує він швидко, двох думок бути не могло.


Зовні платформа лісовоза, нарешті перекинулася, якраз на один з старих автомобілів (і з надією подумав Роланд, що ховалися за ним мисливців). Покотилися колоди, скрегіт розчавленого металу геть заглушив рушничний вогонь.


2


Едді вхопив магазинщика точно так само, як Роланд — другого чоловіка, але Чіп не продемонстрував ні кмітливості, ні прагнення вижити, властиві містерові Фланелева сорочка. Він продовжував дивитися на дірки, облямовані осколками скла, які зовсім недавно були вітринами магазину, і його очі розкрилися ще ширше, хоча, здавалося, що далі нікуди, коли лісовоз увійшов в останню стадію самознищення: тягач відірвався від той, що перекинувся платформи і, з'їхавши по схилу повз магазину, пірнув у придорожній ліс. Стовбури ж продовжували розгортати, здіймаючи хмару пилу і залишаючи за собою вздыбленную землю, розплющений «шевроле» і ще двох роздавлених мисливців.


Однак, живих було набагато більше. Так, у всякому разі, Едді здалося, тому що стрільба відновилася з новою силою.


— Давай, Чіп, пора змотуватися, — гаркнув Едді, і силоміць потягнув Чіпа в глиб магазину. Чіп пішов, продовжуючи озиратися через плече і витираючи кров зі щоки.


В глибині магазину, в лівій частині, був прибудований зал для ленчу, з прилавком, кількома табуретками, трьома або чотирма столами. Тут же стояв кавовий столик, на якому лежали старі глянцевий жіночі журнали. Коли вони дісталися до цієї частини магазину, інтенсивність стрілянини посилилася. Але потім припинилася, заглушена вибухом. Паливний бак лісовоза, здогадався Едді. Почув посвист кулі, побачив, чорна дірка з'явилася у вежі маяка, зображеного на картині, що висіла на стіні.


— Хто ці люди? — запитав Чіп рівним, буденним голосом. — Хто ви? Я поранений? Мій син служив у В'єтнамі, чи знаєте. Ви бачили цей лісовоз?


Едді не відповів ні на одне питання, тільки хитнув головою, посміхнувся і потягнув Ыша слідом за Роландом. Він поняття не мав, куди вони йдуть і як будуть вибиратися з цієї халепи. Напевно знав тільки одне: Келвіна Тауера в магазині точно немає. Що, ймовірно, слід вважати плюсом. Тауер міг обрушити на них весь цей пекельний вогонь, а міг і не обрушити, але в тому, що пекельний вогонь обрушився на них з-за Тауера, сумнівів у Едді не було. Якщо б тільки старовина Кел...


Вогняна голка раптово пробила ліву руку Едді, і він скрикнув від подиву і болю. Миттю пізніше друга влучила в литку. Нижня частина правої ноги просто вибухнула про болі, і він скрикнув знову.


— Едді! — Роланд озирнувся. — Ти...


— Так, усе гаразд, іди, іди!


Вони наблизилися до тонкої стіні з деревоволокнистих плит з трьома дверима: «ДЛЯ ХЛОПЧИКІВ», «ДЛЯ ДІВЧАТОК», «ТІЛЬКИ ДЛЯ СПІВРОБІТНИКІВ».


— ТІЛЬКИ ДЛЯ СПІВРОБІТНИКІВ, — гукнув Едді, подивився вниз і побачив криваву дірку на правій штанині джинсів, на три дюйми нижче коліна. Куля не роздробила коліна, що було добре, але, мамочко рідна, боліла нога страшенно. Над його головою розлетілася лампа. Осколки скла посипалися на голову і плечі Едді.


— Я застрахований, але одному Богу відомо, чи покриє страховка таку шкоду, — буденний голос Чіпа не змінився ні на йоту. Він все витирав кров з обличчя, потім струшував з пальців на підлогу, залишаючи колірні плями тесту Роршаха. Кулі так і свистіли навколо. Едді побачив, як одна чиркнула по коміру Чіпа. Джек Андолини, старина Подвійний Потвора, щось кричав на італійському. І Едді чомусь не думав, що він наказує своїм людям відступати.


Роланд і покупець у фланелевій сорочці вже проскочили через двері. Едді пішов на них, підтримуваний кінською дозою адреналіну, выплеснувшегося в кров, тягнучи з собою Чіпа. Вони опинилися в підсобці, досить-таки пристойних розмірів. Енді почув якісь приправи, м'яту, але, насамперед, кави.


Тепер уже містер Фланелева сорочка показував дорогу. Роланд слідом за ним йшов по центральному проходу підсобки, повз піддонів, на яких стояли ящики з консервами. Едді кульгав за ними, не відпускаючи господаря магазину. Старина Чіп втратив багато крові, і Едді думав, що він у будь-який момент може впасти в непритомність, але Чіп, навпаки, пожвавлювався. Все питав Едді, що сталося з Рут Бімер і її сестрою. Якщо Чіп питав про жінок, які опинилися в магазині, коли почалася стрілянина (а Едді вважав, що саме він них Чіп і питав), йому залишалося тільки сподіватися, що пам'ять не відразу повернеться до Чіпу.


У далекій стіні підсобки була ще одна двері. Містер Фланелева сорочка відкрив її і вже хотів вийти. Роланд схопив його за сорочку, відштовхнув від дверей, вийшов першим, низько пригнувшись. Едді поставив Чіпа поряд з містером Фланелева сорочка, а сам став перед ними. Позаду кулі пробивали двері з написом «ТІЛЬКИ ДЛЯ СПІВРОБІТНИКІВ», створюючи здивовані білі очі денного світла.


— Едді! — покликав Роланд. — До мене!


Едді прохромал через дверний проріз. Вона стояли на розвантажувальному майданчику. За нею тягнувся акр занедбаного двору. Праворуч Едді побачив якісь бочки, ліворуч — два великих сміттєвих контейнера, але у нього склалося враження, що сміття кидали куди завгодно, тільки не в контейнери. Картину доповнювали кілька гірок з банок з-під пива, достатньо великих, щоб викликати інтерес археологів майбутніх сторіч. «Нічого такого, на чому може відпочити очей, якщо вийти на заднє крильце після важкого трудового дня», — подумав Едді.


Роланд вказував револьвером ще на одну заправну колонку, тільки більш давню і стару в порівнянні з тими, що були перед магазином. З написаним на ній двома літерами.


— "ДТ", — прочитав їх Роланд. — Це щось на зразок бензину? Так?


— Так, — кивнув Едді. — Чіп, колонка дизельного палива працює?


— Звичайно, звичайно, — відповів Чіп, все буденно. — Багато тут заправляються.


— Я знаю, як з нею управлятися, — подав голос Фланелева сорочка. — Ви вже дозвольте мені, вона примхлива. Ви і ваш дружок зможете мене прикрити?


— Так, — кивнув Роланд. — Лей туди, — і вказав на підсобку.


— Ей, ні, — здивовано заперечив Чіп.


Скільки все це зайняло часу? Едді сказати не міг, у всякому разі, напевно. Зате міг гарантувати, що лише раз у житті відчував таку ось гостроту почуттів: коли добивав загадками Блейна Моно. Вони реагували на найменший нюанс, навіть на зміну болю в правій нозі, де куля могла зачепити, а могла і не зачепити кістка. Він відчував, як огидно пахне на задньому дворі: гнилим м'ясом, пліснявою, дріжджами, людськими випорожненнями, і одночасно вловлював чудовий запах хвойного лісу, який починався буквально за парканом. Він чув гудіння літака, який летів десь далеко-далеко. Він знав, що любить містера Фланелева сорочка, бо містер Фланелева сорочка був тут, поруч, пов'язаний з ним і Роландом чи не найбільш міцними узами на світі. Але час? Ні, скільки минуло часу, він сказати не міг, але вважав, що наказ відступати Роланд подав не більше ніж дев'яносто секунд тому, бо інакше їх би зім'яли, незалежно від того, перевернувся б лісовоз чи ні.


Роланд вказав наліво, сам повернувся вправо. Він і Едді стояли на платформі для розвантаження спиною до спини, на відстані якихось шести футів, піднявши револьвер до щоки, немов дуелянти, очікують команди повернутися обличчям один до одного. Містер Фланелева сорочка спустився по драбині в кінці розвантажувального майданчика, справжній живчик, взявся за хромовану ручку на бічній поверхні колонки, почав швидко-швидко обертати. Цифри в маленьких віконечках побігли назад, але, замість того, щоб повернутися до чотирьох нулях, застигли на 0019. Фланелева Сорочка спробував докрутити рукоятку. Потім, зрозумівши, що вона дійшла до упору, зірвав «пістолет» шланга з іржавого гака.


— Джон, ні! — вигукнув Чіп. Він все ще стояв в дверному отворі, піднявши обидві руки, одну чисту, другу — по лікоть в крові.


— Відійди в сторону, Чіп, а не то тебе...


Дві людини вибігли з-за рогу магазину з боку Едді. Обидва в джинсах і фланелевих сорочках, тільки, на відміну від сорочки джентльмена у віці, ці виглядали абсолютно новеньким, з ще не розгладженими складками на рукавах. Едді не сумнівався, що купили їх саме для цієї поїздки в Іст-Стоунэм. І одного з бандитів Едді дізнався, дізнався дуже добре: в останній раз бачив його в «Манхеттенському ресторані для розуму», книгарні Келвіна Тауера. Одного разу Едді вже вбив цього хлопця. Десять років потому, в «Похилої вежі», барлозі Балазара, з того самого револьвера, який зараз тримав у руці. В голову прийшли рядки зі старої пісні Боба Ділана, щось щодо ціни, яку ти платиш за те, щоб пройти через усі двічі.


— Гей, Великий Ніс! — гукнув Едді (схоже, кричав так щоразу, зустрічаючи цього представника болотній живності). — Як поживаєш?


По правді кажучи, виглядав Джордж Бьонди не дуже. Навіть власна мати не назвала б його красенем і кращі дні (а все через жахливих розмірів носа), а тут його обличчя опухло і сильно змінило колір із-за синців, які тільки-тільки почали бліднути. Особливо виділявся синяк проміж очей.


«Це я його так відгамселив, — подумав Едді. — На складі в магазині Тауера». Так воно і було, але тільки здавалося, що відбулося все це тисячею роками раніше.


— Ти, — Джордж Бьонди так здивувався, що навіть не підняв пістолет. — Ти. Тут.


— Я тут, — відповів Едді, — а ось тобі слід було залишитися в Нью-Йорку, — і з цими словами зніс Джорджу Бьонди особа. І його приятеля теж.


Тим часом Фланелева сорочка стиснув рукоятку «пістолета», втопивши клавішу включення колонки, і зі стовбура вирвалася темна струмінь дизельного палива. Облила Чіпа, який щось обурено скрикнув і, похитуючись, вийшов на розвантажувальну площадку.


— Це ж небезпечно! — крикнув він. — Може початися пожежа! Припини це, Джон!


Джон не припинив. Ще три людини з'явилися з-за рогу з боку Роланда, встигли глянути в спокійне і жахливе обличчя Роланда, спробували податися назад. Померли, не встигнувши зробити і кроку. Едді подумав про півдюжини легкових автомобілів і великому «Уиннебейго» [149], що стояли по інший бік дороги, прикинув, скільки ж чоловік послав Балазар в цю маленьку експедицію. Звичайно ж, не тільки своїх людей. І як він заплатив за найманців?


«А йому і не довелося платити з власної кишені, — подумав Едді. — Хтось відвалив йому кругленьку суму і велів не скупитися. Набрати якомога більше людей, переважно з інших міст. І цей хтось переконав його, що хлопці, на яких їм доведеться полювати, заслуговують того, щоб до них поставилися серйозно».


З магазину донісся глухий удар. Зола вилетіла з труби і зникла на тлі темного, маслянистого диму, що піднімається над місцем аварії тягача лісовоза. Двері в підсобку злетіла з петель, «прокрокувала» половину проходу, оповита хмарою диму, впала плазом. Скоро бандит, який кинув гранату, кине другу, а враховуючи, що на підлозі вже з дюйм дизельного палива...


— Пригальмуй його, якщо зможеш, — Роланд коротко глянув на Едді. — Нехай натечет побільше.


— Пригальмувати Андолини? — перепитав Едді. — Як я це зроблю?


— Своїм незачиненими ротом! — крикнув у відповідь Роланд, і Едді побачив дивне, що радує око і гріє душу видовище: Роланд посміхався, майже сміявся. При цьому він подивився на Фланелеву сорочку, Джона, і крутнув правою рукою: продовжуй качати.


— Джек! — гукнув Едді. Він поняття не мав, де в цей момент перебуває Андолини, тому крикнув у небо, наскільки міг, голосно. З урахуванням того, що він виріс на вулицях Брукліна, де не звикли до гарних манер, вийшло дуже голосно.


Пішла пауза. Інтенсивність стрілянини впала, потім постріли стихли.


— Чого? — відгукнувся Андолини. В голосі чулося здивування, десь навіть добродушне, без злоби. Правда, Едді сумнівався, що Андолини здивувало його звернення до нього. Зате твердо знав, що Джеку хочеться віддати боржок. Звичайно, на складі книжкового магазину Тауера він отримав по фізіономії, але головне полягало в іншому: його там жорстоко принизили. — Це ти, Шустрик? Той самий хлопець, який пообіцяв розмазати мої мізки від Нью-Йорка до Хобокена, а потім засунув мені стовбур під підборіддя? Слухай, відмітина у мене так і залишилася!


Едді буквально бачив, як Андолини, вимовляючи цю дурну мова, одночасно махає руками, розставляючи залишилися людей в позицію для атаки. Скільки їх у нього залишилося? Вісім, десять? Вони вже багатьох поклали. Парочку він поставить праворуч від магазину. Парочку — зліва. Інші встануть за спиною мсьє Гранати. І як тільки Джек дасть відмашку, вони кинуться вперед. Якраз в озеро дизельного палива.


У всякому разі, Едді на це сподівався.


— Сьогодні у мене той самий револьвер! — крикнув він Джеку. — Тільки на цей раз стовбур я встромлю тобі в дупу, якщо не заперечуєш.


Джек розсміявся. Легко, розслаблено. Звичайно, він грав, але грав непогано. Всередині у нього все кипіло, пульс напевно перевалив за сто тридцять, верхнє артеріальний тиск — за сто сімдесят. І не тому, що він хотів віддати боржок панку, який принизив його, просто наближалося до завершення виконання самого серйозного завдання у всій його кар'єрі поганця, за значимістю порівнянне з Суперкубком.


Наказ, зрозуміло, віддав Балазар, але на полі бою командував Джек Андолини, фельдмаршал, і на цей раз мова йшла не про те, щоб переконати якогось бармена ділитися прибутком або єврейчика, власника ювелірного магазину на Ленокс авеню — в необхідності захисту від тих, хто зазіхає на чуже. Тут розгорнулося справжнє бій. Розуму Джеку вистачало, у всякому випадку, у порівнянні з вуличною шушваллю, з якою доводилося спілкуватися Едді, коли він наркоманил в компанії Генрі, але Джек одночасно був і дурнем, правда, за шкалою, яка не має нічого спільного з IQ [150]. Панк, якого він зараз поддразнивал, одного разу вже побив його, і дуже вправно, але Джек Андолини ухитрився про це забути.


Струмінь дизельного палива перелітала через розвантажувальну платформу і розливалося по старим, покоробленность статевих дощок підсобки. Сей Янкі фланелева сорочка, запитливо глянув на Роланда. Стрілець спочатку похитав головою, потім махнув правою рукою: ще.


— А де магазинщик, Шустрик? — голос Андолини, такий же добродушний, безумовно наблизився. Значить, він перейшов дорогу. Едді вирішив, що Подвійний Виродок прямує до магазину. І пошкодував про те, що дизельне паливо не вибухає. — І де Тауер? Дай нам, і ми залишимо в спокої тебе і твого дружка, до наступного разу.


"Звичайно, — подумав Едді і згадав фразу, яку інший раз вимовляла Сюзанна (з інтонаціями і голосом Детты Уокер), коли хотіла висловити повну недовіру: «я не скінчу тебе в рот або на волосся».


Цю засідку спеціально влаштували для прибуваючих стрільців, Едді був у цьому впевнений практично на сто відсотків. Негідники могли знати, а могли і не знати, де знаходиться Тауер (він, звичайно, не вірив жодному слову, того, хто зриває з губ Андолини), але хтось точно знав, де і коли з'являться Роланд і Едді, увійшовши в Ненайденную двері, і поділився своїми знаннями з Балазаром. «Вам потрібен хлопчина, який вздрючил вашого малюка, містер Балазар? Той самий, що прогнав з книжкового магазину Джека Андолини і Джорджа Бьонди до того, як Тауер зламався і підписав потрібний вам документик? Відмінно. Він з'явиться ось в цьому місці. Він і ще один тип. Між іншим, ось вам гроші, щоб найняти невелику армію найманців. Їх може і не вистачити, тому що хлопець крут, а його дружок ще крутіше, але вам може пощастити. Навіть якщо не пощастить, навіть якщо той, кого звуть Роланд, зможе піти, залишивши за собою гору трупів... ну, прикінчити хлопчину — вже велике досягнення. А в найманців нестачі немає, чи не так? Само собою. Світ набитий ними вщерть. Світи».


А як щодо Джейка і Каллагэна? Їм теж підготували урочисту зустріч, через двадцять два роки після цього коли? Короткий вірш на паркані, огораживающем пустир, передбачало, що вони, якщо послідували за його дружиною, потраплять саме туди. «СЮЗАННА-МІА, РОЗДВОЄНА ДІВЧИНКА МОЯ» — це один рядок вірша. «ПРИШВАРТОВАЛА СВІЙ БРИГ АЖ У ДІКСІ-ПІГ В 99 РОЦІ». І, якщо їх теж чекали, чи живі вони зараз?


Але Едді свято вірив: якщо б хтось з ка-тету помер, Сюзанна, Джейк, Каллагэн і навіть Ыш, вони з Роландом про це довідалися. А якщо він помилявся, і це була лише ідея романтичної примхою... що з того, Едді не збирався від неї відмовлятися.


3


Роланд зловив погляд чоловіка у фланелевій сорочці і провів рукою по горлу. Джон кивнув і тут же розтиснув пальці на руків'ї «пістолета», відпустивши клавішу включення колонки. Чіп вже стояв поруч з розвантажувальною платформою і обличчя його, там де не було крові, посіріло. Роланд не сумнівався, що в самому незабаром господар магазину впаде в непритомність. Що ж, невелика втрата.


— Джек! — закричав стрілок. — Джек Андолини!


— Це великий братик Шустрика? — запитав Андолини. Дуже веселим голосом. І близьким. Роланд вирішив, що він зараз у самого магазину, можливо, на тому самому місці, де з'явилися він і Едді, пройшовши через Ненайденную двері. Тобто до нової атаки залишалося зовсім нічого. Ясна річ, місцевість сільська, але люди тут жили. І піднімається стовп чорного диму над перевернувшимся лісовозом хтось уже помітив. Тобто залишилося зовсім небагато часу до того, як вони почують наближення виття сирен.


— Гадаю, ти можеш називати мене його командиром, — відповів Роланд. Вказав на револьвер у руці Едді, на підсобку, потім на себе: «Чекай команди», — Едді кивнув.


— Чому б не послати його до нас, mi amigo [151]. До тебе все це не має ніякого відношення. Я його візьму і дозволю тобі піти. Шустрик — єдиний, з ким я хочу поговорити. Його відповіді на мої питання доставлять мені величезне задоволення.


— Тобі нас не взяти, — ввічливим голосом відповів Роланд. — Ти забув обличчя свого батька. Ти — двоногий мішок з гівном. Твого командира звуть Балазар, і ти лижешь його брудну дупу. Інші знають про це і сміються над тобою. «Подивіться на Джека, — кажуть вони, — від цього лизожопства він стає ще уродливее».


Настала коротка пауза.


— У вас брудний рот, містер, — голос Андолини звучав спокійно, тільки все добродушність з нього зникло. Вже не відчувалося, що розмова тішить його. — Але ви знаєте, що кажуть про палицях і каменях [152].


Здалеку долинув виття сирени. Роланд кивнув спочатку Джону (який не відривав від нього очей), потім Едді. «Скоро», — попереджав кивок.


— Балазар буде будувати свої вежі з карт і після того, як ти перетворишся на купу кісток в безіменній могилі, Джек. У деяких мрії стають реальністю, але не в тебе. Твої так і залишаться мріями.


— Заткнися!


— Чуєш сирени? Твій час практично...


— Вперед! — проволав Джек Андолини. — Вперед! Взяти їх! Мені потрібна голова цього старого паршивого козла, чуєте? Мені потрібна його голова!


Круглий чорний предмет влетів у дірку, що утворилася на тому місці, де стояла двері «ТІЛЬКИ ДЛЯ СПІВРОБІТНИКІВ». Ще одна граната. Роланд її чекав. Вистрілив один раз, від стегна, і граната вибухнула в повітрі, практично рознесла тонку стінку між підсобкою і залом для ленчу. Звідти долинули крики здивування і болю.


— Давай, Едді! — прокричав Роланд і почав стріляти в розлите по підлозі підсобки дизельне паливо. Спочатку Роланд вже подумав, що нічого з його затії не вийде, але потім слабкі язички синього полум'я з'явилися в центральному проході і почали поширюватися до залишків далекої від них стіни. Але полум'я не злетіло до стелі. Боги, як же він хотів, щоб у колонці було паливо, яке в цьому світі називали бензином!


Роланд відкинув циліндр, викинув відстріляні гільзи, почав перезаряджати револьвер.


— Справа, містер, — буденним голосом попередив Джон, і Роланд миттєво розпластався на розвантажувальну платформу. Одна куля пролетіла там, де тільки що була його груди, друга зачепила кінчики довгого волосся. Він встиг зарядити тільки три з шести гнізд барабана, на одне більше, ніж йому було потрібно. Два мисливця впали на спину з однаковими дірками по центру лоба, трохи нижче лінії волосся.


Ще один бандит вискочив з-за рогу магазину з боку Едді побачив, що Едді чекає його з хижою посмішкою на закривавленому обличчі. Бандит тут же відкинув пістолет і почав підкидати руки. Куля Едді пробила йому серце ще до того, як вони піднялися на рівень плечей. «Він навчається, — подумав Роланд. — Нехай допоможуть йому боги, але він навчається».


— На мою думку, вогонь дуже повільно розгорається, хлопці, — зауважив Джон, забираючись на розвантажувальну платформу. Підсобку заповнював дим від розстріляної гранати, але кулі продовжували летіти крізь нього. Джон не звертав на них жодної уваги, і Роланд подякував ка за те, що на їх шляху виявився такий хороший чоловік. Такий мужній чоловік.


Джон дістав з кишені штанів прямокутну сріблясту коробочку, відкинув кришку і великим пальцем вертанул маленьке коліщатко. Над коробочкою виник пристойних розмірів язик полум'я. Ось цю палаючу коробочку Джон і кинув в підсобку. І в тому місці, де вона впала в дизельне паливо, яскраво спалахнув вогонь і почав швидко поширюватися по підсобці.


— Що з вами таке? — бушував Андолини. — Візьміть їх!


— Приходь сам і візьми нас! — крикнув Роланд. Він вже зістрибнув з розвантажувальної платформи і смикнув Джона на штанину. Джон пішов його прикладу і впав би, якщо б Роланд не підтримав його. А Чіп — магазинщик саме в цей момент вирішив відключитися, зі стогоном, схожим на зітхання повалився на засмічену землю.


— Так, приходь! — підтакнув Едді, злазячи з платформи. — Візьми Шустрика, візьми паршивого Шустрика, не посилай хлопчаків робити чоловічу роботу, чуєш мене? Скільки у тебе було хлопців, два десятки? А ми всі стоїмо на своїх ногах! Так що приходь! Приходь і візьми нас сам! Чи ти хочеш до кінця своїх днів лизати жопу Балазару?


Нові кулі полетіли крізь дим і полум'я, але мисливці, що залишилися в магазині, не виявляли бажання форсувати вогняне озеро. Ніхто не з'являвся і з-за кутів.


Роланд вказав на праву гомілку Едді, куди потрапила куля. Едді підняв руку з оттопыренном великим пальцем, але брючина нижче коліна потемніла від крові, а при кожному кроці в чоботі хлюпало. Біль же пульсувала в такт серцебиттю. Однак, він все більше схилявся до того, що кістку не зачепило. «Може, — зізнавався собі, — причина в тому, що я хочу в це вірити».


До першої сирени приєдналися дві або три нових, і всі вони наближалися.


— Вперед! — провизжал Джек. Відчувалося, що він на межі істерики. — Вперед, боягузливі сучі діти, візьміть їх!


Роланд вважав, що залишилися в живих негідники могли атакувати їх двома хвилинами раніше, може, тридцятьма секундами раніше, якби Андолини особисто очолив атаку. Але тепер про лобовій атаці не могло бути й мови, і Андолини не міг не розуміти, що, поведи він своїх людей кругом будь-якого з кутів магазину, Роланд і Едді розстріляли б їх, як глиняних пташок у ярмарковому тире. Єдине, що йому залишалося, це облога або обхідний маневр через ліс, але і перший, і другий варіанти вимагали часу, якого у Андолини не було. Втім, не міг він і залишатися біля магазину. У цьому випадку йому довелося б мати справу з місцевими поліцейськими або пожежниками, в залежності від того, хто під'їхав би першим.


Роланд підтягнув до себе Джона, щоб перейти на шепіт.


— Нам треба негайно забиратися звідси. Ти нам допоможеш?


— Ага, думаю, так, — вітер перемінився. Повітря втягувала в магазин через розбиті вітрини і выдувало через двері чорного ходу, благо стіна, що відділяла магазин від підсобки наказала довго жити. Клуби чорного, маслянистого диму від палаючого дизельного палива заповнювали двір. Джон закашлявся, замахав рукою, розганяючи дим. — Ідіть за мною. І дивіться під ноги.


Джон поспішив через завалений сміттям двір. Переступив через розламаний ящик, прослизнув між іржавої сміттєспалювальної піччю і купою ще більш іржавих залізяк. На одній з них Роланд побачив слова, які зустрічалися йому у його мандрах: «ДЖОН ДІР» [153].


Роланд і Едді йшли спиною вперед, прикриваючи Джона, раз у раз озираючись, щоб не спіткнутися. Роланд не втрачав надії, що Андолини все-таки зважиться на останню атаку, і він уб'є його, як одного разу вже вбив. Сталося це на березі Західного моря, а тепер він знову попався на шляху стрілка, десятьма роками молодше.


«Тоді я, — думав Роланд, — відчуваю себе на тисячу років старше».


Однак, ці слова були далекі від істини. Так, тепер він страждав, нарешті, від хвороб, властивих похилому віку. Але у нього був ка-тет, існування якого залежало від нього, не просто ка-тет, але складається зі стрільців, вони вдихнули в нього нове життя, чого він ніяк не чекав. Знову з'явилися люди, яких він хотів зберегти і захистити, які стали дороги йому ніяк не менше Темної Вежі. Ось він і сподівався, що Андолини поведе своїх бандитів в останню атаку. Тому що відчував: убивши Андолини в цьому світі, він уб'є його назавжди. Цей світ був іншим. Більш реальним, ніж всі інші світи, включаючи його власний. Він відчував це кожною кісточкою, кожним нервом. Роланд підняв голову і побачив те, що й очікував: хмари, що витягнулися в лінію. З засмічене подвір'я до лісу йшла стежка, що починається між двох гранітних брил. І тут Роланд побачив елочкообразные тіні, накладаються один на одного, але все одно вказують напрямок. Йому довелося придивитися, щоб побачити їх, але, раз побачивши, він зрозумів, що помилки бути не може. Як і Нью-Йорк, в якому вони знайшли мішок на пустирі і де Сюзанна побачила бродячих мертвяків, це був справжній світ, той самий, в якому час бігло тільки в одному напрямку. Вони змогли б потрапити в майбутнє, якщо б знайшли двері, як він у цьому не сумнівався, потрапили туди Джейк і Каллагэн (Роланд теж пам'ятав вірш, написаний на паркані, і тепер розумів, як мінімум, його частина), але от повернутися в минуле можливості у них не було. Це був справжній світ, де приказка «Зробленого не повернеш» була абсолютною істиною, найбільш близький до Темної Вежі. І вони раніше перебували на Стежці Променя.


Джон вів їх у ліс, вниз по схилу, подалі від піднімаються стовпів чорного диму і наростаючого виття сирен.


4


Вони не пройшли і чверті милі, як Едді помітив серед дерев сині відблиски. Ноги ковзали на усыпавших стежку соснових голках, і коли їм залишилося подолати останній пологий схил, що веде до довгого, вузького і неймовірно красивого озера, Едді побачив, що з одного боку стежки чиєюсь дбайливою рукою поставлено поручень. Стежка Привела до маленького пірсу, вдающемуся в озеро. Біля пірсу трохи гойдався на воді моторний човен.


— Це моя, — пояснив Джон. — Я прийшов в магазин за продуктами і ленчем. Не очікував ніяких пригод.


— Що ж, зате отримали їх по повній програмі.


— Це точно. Будьте обережні, а то залишок шляху доведеться долати на п'ятій точці, — Джон спритно добрався до озера, тримаючись за поручень для підстраховки і, швидше ковзаючи, ніж переступаючи ногами. Едді помітив, що черевики в нього старі, зношені, які, в основному, і носили в Серединному світі.


Спустився слідом, намагаючись не навантажувати поранену ногу. Роланд замкнув колону. Раптово за лісом пролунав вибух, раптовий і різкий, зовсім, як перший постріл з гвинтівки великого калібру, тільки куди більш гучний.


— Це пропан Чіпа, — пояснив Джон.


— Не зрозумів? — Роланд запитливо подивився на нього.


— Газ, — відповів Едді. — Він хотів сказати, газ.


— Ага, газ для плити, — Джон забрався у човен, схопився за шнур стартера. Навісний компактний двадцатисильный мотор завівся з пів-обороту. — Залазьте, хлопці. Пора нам звідси тікати, — додав він.


Едді не примусив просити себе двічі. Роланд на мить затримався, щоб тричі постукати себе по горлу. Едді згадав, що Роланд вдається до цього ритуалу всякий раз, коли доведеться перетнути відкриту воду, і вирішив, що при нагоді треба запитати стрілка, що це означає. Але такого шансу йому не вдалося; перш ніж питання це знову прийшов йому в голову, між ними прослизнула смерть.


5


Плоскодонка легко і граціозно буквально летіла над водою, як і будь-яка легка човен з потужним мотором, наздоганяючи власну тінь під голубим бездонним літнім небом. За їх спиною хмара чорного диму пачкало цю синяву, піднімаючись все вище і вище, розширюючись з кожною хвилиною. Десятки людей, в більшості своїй в шортах, плавках або купальниках, стояли на берегах маленького озера, повернувшись до димового хмари, прикриваючи долонями очі від сонця. Лише деякі удостоїли поглядом проплывающую повз моторку.


— Це Кейвадин-Понд, на випадок, якщо ви не знаєте, — порушив мовчання Джон. Вказав вперед, ще на один вдающийся у воду пірс, розміром побільше. А поруч з ним акуратний, пофарбований білою фарбою з вертикальними зеленими смугами на кутах, і горизонтальними під дахом, елінг з відкритими воротами. Коли вони наблизилися, Роланд побачив погойдуються на воді, прив'язані каное і каяк.


— Елінг мій, — додав чоловік у фланелевій сорочці. Доганою і інтонаціями він практично нічим не відрізнявся від жителів Кэллы, так що Роланд і Едді розуміли його без праці.


— Виглядає доглянутим, — зауважив Едді, головним чином, аби хоч щось сказати.


— Само собою, — кивнув Джон. — Я і сторож, і маляр, і тесля. Ніхто ж і близько не підійде до напіврозваленого елінгу або будинку. Заважає бізнесу, чи не так?


Едді посміхнувся.


— Мабуть, заважає.


— Мій будинок в півмилі від води. Джон Каллем, — він простягнув праву руку Роланду, продовжуючи вести човен від все піднімається стовп чорного диму, тримаючи курс на елінг. Роланд потиснув руку, міцну і шорстку.


— Роланд Дискейн з Гилеада. Довгих днів і приємних ночей, Джон.


Потім простягнув руку Едді.


— Едді Дін, з Брукліна. Радий познайомитися.


Джон потиснув його руку, а очі не відривалися від його очей. Коли ж руки відчепилися, він запитав:


— Молодий чоловік, що зараз сталося? Сталося, чи не так?


— Я не знаю, — відповів Едді. І чесності у відповіді виразно бракувало.


— Ти давно вже не був в Брукліні, синку, чи не так?


— Не був ні більше-ніж-будинку, ні в ніякому будинку, — відповів Едді Дін, і тут же додав, немов боявся втратити думку. — Міа замкнула Сюзанну. Замкнула в дев'яносто дев'ятому році. Сюзі може потрапити в «Доган», але сенсу в цьому немає. Міа заблокувала контрольні важелі. Сюзі нічого не може зробити. Вона викрадена. Вона... вона...


Він замовк. Мить все чув ясно і чітко, як у сні перед самим пробудженням. І тут же відрізало, як часто буває зі снами. Він навіть не знав, чи це дійсно послання від Сюзанни, то гра уяви. «Молодий чоловік, що зараз сталося?» Значить, Каллем теж відчув? Тоді уява не спишеш. Скоріше, якась різновид телепатії. Джон чекав, а оскільки продовження не було, повернувся до Роланду.


— Ваш приятель часто стає таким дивним?


— Не часто, немає. Сей... Містер, тобто. Містер Каллем, я дякую за допомогу, надану нам, коли ми її потребували. Я кажу, спасибі тобі велике спасибі. Можливо, з нашого боку непристойно просити про більше, але...


— Але ви просите. Я розумію, — Джон трохи підкоригував курс, направив човен точно на розчинені ворота маленького елінгу. Роланд прикинув, що доберуться вони туди через п'ять хвилин. Він нічого не мав проти поїздки в цій тісній моторному човні (яка, до того ж, помітно просіла під вагою трьох дорослих чоловіків), але ось Кейвадин-Понд знаходив дуже відкритим місцем. Якби Джек Андолини (або його змінник, за провал Джека могли і усунути) опитав достатню кількість роззяв на березі, то знайшов хоча б двох-трьох, які згадали б маленьку моторку з трьома чоловіками на борту. І акуратний, білий з зеленими смугами елінг («Елінг Джона Каллема, і нехай буде тобі від цього користь», — сказали б ці свідки). І до того, як це сталося, їм слід було рушити далі по Стежці Променя, відправивши Джона Каллема в якесь безпечне місце. Безпечним Роланд розумів три відстані до горизонту або приблизно сто коліс. Він анітрохи не сумнівався, що Каллем, цей зовсім незнайомий їм людина, врятував життя і йому, і Едді, рішуче вставши на їх бік. І йому зовсім не хотілося, щоб в результаті Каллем розлучився з власним життям.


— Що ж, я зроблю все, що зможу, вже прийняв таке рішення, але повинен у вас дещо запитати прямо зараз, поки є така можливість.


Едді і Роланд швидко перезирнулися.


— Ми відповімо, якщо зможемо. Тобто, Джон з Іст-Стоунэма, якщо вважатимемо, що відповідь не принесе тобі шкоди.


Джон кивнув. Зібрався з духом, слова далися йому нелегко.


— Я знаю, ви — не привиди, тому що бачив вас в магазині, а тепер ще й потиснув вам руки. Я бачу тіні, які ви відкидаєте, — він вказав на тіні, які частково лежали на борту човна, а частково ковзали по воді.. — Ви справжні, все так. І ось моє питання: ви — приходять?


— Приходять, — повторив Едді. Подивився на Роланда, але особа стрілка залишалося байдужим. Едді знову повернувся до Джона Каллему, який сидів на кормі і кермом націлював моторку на елінг. — Вибачте, але я щось не...


— Вони тут часто з'являються, в останні кілька років, пояснив Джон. — Року вотерфорді, Стоунэме, Іст-Стоунэме, Лоувелле, Суидене... навіть в Брайтоні і Денмарке, — назва останнього містечка він вимовив, як «Денмаа-ааак».


І побачив, що вони нічого не розуміють.


— Проходять — люди, які раптом з'являються, — продовжив він. — Іноді вони у старомодному вбранні, немов прийшли... з минулого, по-іншому і не скажеш. Один ось йшов голим по розділовій смузі на дорозі 5. Його бачив Анстрем-молодший. В минулому листопаді. Іноді вони говорять на інших мовах. Ось такий тип з'явився в будинку Дона Рассерта року вотерфорді. Розсівся на кухні. Донні вийшов на пенсію професор історії з коледжу Вандербілта, він записав цього хлопця. Той полопотал по — своєму, потім пішов у пральню. Донні вирішив, що хлопець взяв її за ванну, пішов за ним, але той зник. Паркінг в будинку Донні — кімнатка без вікон і дверей, але цей хлопець зник.


Донні прокрутив запис на кафедрі (каа-аафедре) іноземних мов коледжу, і ніхто з професорів і викладачів мову не визнав. Один, правда, сказав, що це штучна мова есперанто. Ви, хлопці, розмовляєте на есперанто?


Роланд похитав головою. Едді відповів обережно:


— Я про нього чув, але насправді не знаю, що це за яз...


— А іноді, — Джон знизив голос, вони вже ковзали в тіні елінгу, — іноді вони покалічені. Або спотворені. Рунты.


Роланд сіпнувся, так раптово і сильно, що човен сильно хитнуло. І вони ледь не опинилися у воді.


— Що? Що ти сказав? Повтори знову, Джон, бо я хочу тебе почути.


Джон ймовірно, подумав, що причина в його догану, а тому постарався промовити слово за всіма правилами граматики.


— Ruined. Немов брали участь в атомній війні, або потрапили в зону радіоактивного зараження, або щось в цьому роді.


— Мутанти повільні, — здогадався Роланд. — Я думаю, він говорить про повільних мутантів. Тут, у цьому місті.


Едді кивнув, на розум прийшли Сірі і Млади з Луда. А також безформний вулик і жахливі комахи, які повзали по ньому.


Джон заглушив двигун, і якийсь час усі троє посиділи, вслухаючись, як вода хлюпоче про алюмінієві борти човна.


— Мутанти повільні, — повторив Джон, немов пробуючи слова на смак. — Думаю, це гарна назва, не гірше будь-якого іншого. Але вони — не єдині. З'являлися тварини, і птахи, які ніколи не зустрічалися в наших краях. Але більше всього людей турбували, звичайно ж, приходять. Про них, в основному, і говорили. Донні Рассерт подзвонив якомусь своєму знайомому з університету Дьюка [154], той зв'язався з кимось на кафедрі дослідження духів, просто дивно, що у відомому коледжі може бути така кафедра, але вона є, і ось жінка з кафедри дослідження духів сказала, як називаються такі особистості: приходять. А потім, коли вони знову зникають, а вони завжди зникають, за винятком одного хлопця в Іст-Конвей-Віллідж, який помер, вони називаються йдуть. Пані повідомила, що деякі вчені, з тих, хто вивчає такі явища, я вважаю, що їх можна назвати вченими, хоча багато з тих, кого я знаю, дотримуються іншої думки, вважають, при приходять — інопланетяни, і космічні кораблі скидають їх, а потім забирають, але більшість упевнена, що вони — мандрівники у часі, або прибульці з інших світів, які розташовані паралельно нашому.


— Як давно це відбувається? — спитав Едді. — Як довго з'являються приходять?


— Ну, два або три роки. І ситуація змінюється до гіршого, а не на краще. Я сам пару раз стикався з такими, а одного разу побачив лису жінку з кривавим оком у лобі. Але всі вони були далеко, а ви — от вони, зовсім поруч.


Джон нахилився до них поверх кістлявих колін, його очі такі ж сині, як у Роланда) яскраво блищали. Вода хлюпотіла про алюмінієві борти. Едді ледве стримався, щоб знову взяти Джона Каллема за руки: а раптом Сюзанна ще раз дасть про себе знати. Ділан у свій час написав пісню «Бачення Джоани». Едді бачення Джоани абсолютно не цікавили, але хоч ім'я було схожим.


— Ви, хлопці, зовсім поруч і справжні, — говорив Джон. — І я допоможу вам, чим тільки зможу, бо не відчуваю нічого поганого ні в одному з вас, хоча скажу, як на духу, ніколи не бачив такої стрілянини, але я хочу знати одне: ви — приходять чи ні?


Знову Роланд і Едді переглянулися, і тепер відповів Роланд.


— Так, мабуть, що так.


— Боже, — прошепотів Джон, і від побожного трепету, що відбилася на його обличчі, воно, незважаючи на безліч зморшок, стало зовсім дитячим. — Приходять! І звідки ви прийшли, можете ви мені це сказати? — тут він подивився на Едді, розсміявся, як сміються люди, визнаючи, що над ними вдало пожартували. — Тільки не з Брукліна.


— Але я дійсно з Брукліна, — відповів Едді. Міг би, щоправда додати, що з Брукліна іншого світу, про що вже знав напевно. У світі, звідки він прийшов, дитячу книжку, яка називалася «Чарлі Чух-чух», написала жінка по імені Берил Эванз; в цьому її написала інша жінка, Клаудія-і-Інесс Бахман. Берил Эванз звучало нормально і зрозуміло, Клаудіа-і-Інесс Бахман — фальшиво, як тридоларова купюра, однак Едді все більше схилявся до думки, що справжній автор саме Бахман. А чому? Та тому що вона жила в цьому світі.


— Я дійсно з Брукліна. Тільки... е... не зовсім.


Джон Каллем як і раніше, дивився на них широко розплющеними від подиву очима дитини.


— А як щодо інших хлопців? Тих, що чекали вас? Вони теж..?


— Ні, — хитнув головою Роланд. — Вони — ні. І більше на це часу немає, Джон. У всякому разі, зараз, — він обережно піднявся, схопився за балку над головою, виліз із човна, трохи скривившись від болю. Джон пішов за ним, потім Едді. Вже з допомогою обох чоловіків. Біль в правій гомілці трохи вщухла, але нога оніміла і слухалася з небажанням.


— Зараз йдемо до тебе, — розпорядився Роланд. — Є людина, якої нам потрібно знайти. Якщо боги будуть милостиві, ти, можливо, зможеш нам у цьому допомогти.


«Він зможе допомогти нам у цьому», — подумав Едді, виходячи за ними в сонячне світло, скриплячи зубами від болю, яка різала ногу при кожному кроці. У цей момент йому здавалося, що він убив би святого за десяток таблеток аспірину.


КУПЛЕТ :


З ommala — loaf — leaven!


They go to hell or up to heaven!


When the guns are shot and the fire's hot,


You got to poke em in the oven.


ВІДПОВІДНІСТЬ :


Commala — come — seven!


Salt and yow for leaven!


Heat em up and knock em down


And poke em in the oven.


Строфа 8. Перекидання м'ячів


1


[155]Взимку 1984-85 років, коли пристрасть Едді до героїну непомітно перетнуло кордон між Країною розслаблюючих наркотиків і Королівством дійсно поганих звичок, Генрі Дін зустрів дівчину і на короткий час закохався. Едді вважав Сільвію Голдовер потворою El Supremo (спітнілі пахви і смердюче дихання, що виривалося з губ Міка Джаггера), але тримав язик за зубами, бо Генрі бачив в ній її красуню, а Едді не хотілося засмучувати старшого брата. В ту зиму закохана парочка проводила багато часу, прогулюючись по продуваемому вітрами березі Коні — Айленда або сидячи останньому ряду одного з кінотеатрів на Таймс-сквер, де вони приймалися обніматися і цілуватися, як тільки закінчувався попкорн і великий пакет арахісу.


Едді філософськи ставився до появи в житті Генрі нової людини; якщо Генрі анітрохи не турбувало смердюче дихання Сільвії Голдовер, і він міг сосаться з нею, переплітаючись язиками, прапор йому в руки. Більшу частину цих трьох сірих місяців Едді провів у родинному помешканні Динов, в самоті і обдолбанний. Він не заперечував, навпаки, йому подобалося. Генрі, якщо з'являвся, негайно вмикав телевізор і постійно переводив Едді глузуванням з-за аудіокасет з фентезі («О, наш Едді знову слухає казочки про ельфів, людожерів-великаках і таких чарівних лилипутиках!») Завжди називав велетнів великаками. Генрі вважав, що все це вигадане лайно суцільним обманом. Едді іноді намагався заїкнутися, що більшого ошуканства, ніж серіали, які показували вдень ті-ві, просто бути не може, але Генрі не бажав цього слухати. Генрі міг з усіма подробицями розповісти тобі про злісних близнюків з «Центральної лікарні» [156] і не менш злісної мачусі з «Путеводного світла» [157].


У багатьох аспектах велика любов Генрі Діна (вона закінчилася, коли Сільвія Голдовер вкрала дев'яносто баксів з гаманця Генрі, залишивши на їхньому місці записку: «Вибач, Генрі, — і втекла невідомо куди зі своїм колишнім бойфрендом) тільки радувала Едді. Ніхто не заважав йому сидіти на дивані у вітальні, слухаючи аудіокасети Джона Гілгуда, читає трилогію Толкієна, а потім, вколовшись, вирушати до лісу Мирвуда і збирай Морії з Фродо і Семом.


Він любив хоббітів, думав, що зміг би щасливо провести залишок життя в Хоббітоні, де найстрашнішим наркотиком вважався тютюн, а старші брати не отримували задоволення, цілими днями насміхаючись над молодшими, і маленький, оточений лісом будиночок Джона Каллема повернув його в ті дні і напрочуд живо нагадав ту похмуру історію. Тому що в котеджі у нього виникло відчуття: а адже тут могли жити і хоббіти. Акуратна, мініатюрні меблі у вітальні, диван і два крісла, з білими накидками на підлокітниках і верхній частині спинки, де до неї торкається потилицю. Чорно-біла фотографія в золотій рамці, схоже, батьків Каллема, на одній стіні, і дідусів і бабусь — на іншій. Так само в рамці подячна грамота «Добровільної пожежної команди Іст-Стонэма». Довгохвостий папуга в клітці, радісно щебечущий, кішка на камінній дошці. Коли вони увійшли, вона підняла голову, з мить вивчала незнайомців звуженими очима, потім начебто знову заснула. Близько крісла-гойдалки на високій підставці стояла попільничка, в якій лежали дві трубки, одна з стрижня качана кукурудзи, друга з деревини кореня вересового дерева. Старій радіолі «Емерсон» [158], з лінійною шкалою радіочастот і великим диском налаштування, місце у вітальні знайшлося, а ось телевізора не було. В кімнаті приємно пахло тютюном і ароматичної сумішшю сухих квіткових пелюсток. Фантастична чистота свідчила (вистачало одного погляду, щоб це зрозуміти) про те, що господар котеджу неодружений. Так що вітальня Джона Каллема являла собою скромну оду принад холостяцького життя.


— Як твоя нога? — запитав Джон. — Кров, схоже, текти перестала, але при ходьбі ти сильно прихрамываешь.


Едді розсміявся.


— Болить страшенно, але ходити на ній я можу, отже, повинен вважати себе щасливчиком.


— Ванна там, якщо ти хочеш помитися, — вказав Каллем.


— Я з задоволенням, — відповів Едді.


Миття, нехай і хворобливе принесло полегшення. Рана на гомілки виявилася глибокою, але куля точно не зачепила кістку. З раною на руці проблем не виникло зовсім. Куля пробила м'язи наскрізь, слава тобі, Господи, а в аптечці Каллема знайшлася перекис водню. Едді налив її в рану на руці, стиснувши зуби від болю, а потім, щоб ще раз не збиратися з духом, продезінфікував рану на нозі і садно на голові. Спробував згадав, чи траплялося Фродо і Сему стикатися з жахами використання перекису водню, але в голову нічого не прийшло. Вирішив, що, швидше за все, не траплялося. Та й з якого дива? Їх же лікували ельфи.


— Я знаю, чим тобі допомогти, — сказав Каллем, коли Едді повернувся у вітальню. Зник у сусідній кімнаті і повернувся з бульбашкою з коричневого скла, в якому лежали три таблетки. Висипав їх на долоню Едді. — Мені їх прописали, коли я минулої зими посковзнувся на льоду, впав і зламав чортову ключицю. Це «перкодан». Не знаю, чи буде від них толк, але...


Едді просяяв.


— "Перкодан", говорите? — і кинув таблетки в рот, перш ніж Джон Каллем встиг щось відповісти.


— А вода, щоб їх запити, тобі не потрібна, синку?


— Ні, — Едді енергійно жувати таблетки. — І так зійде.


На столі біля каміна стояв скляний скринька з бейсбольними м'ячами, і Едді підійшов, щоб поглянути на них.


— Боже, у вас м'яч з автографом Крейди Парнелла! І Лефти Глова! Святе дерьмо!


— Це ще що, — Каллем взяв вересковую трубку. — Подивися на верхню полицю, — з ящика приставного столика він дістав мішечок тютюну «Принц Альберт» і почав набивати люльку. Помітив, що Роланд дивиться на нього. — Ти куриш?


Роланд кивнув. З нагрудної кишені дістав отриману від Розалиты оболонку кукурудзяного качана.


— Мабуть, зверну самокрутку.


— О, я зможу запропонувати тобі дещо краще, — і Каллем знову вийшов. Кімнатка, що примикає до вітальні, служила йому кабінетом і розмірами не перевищувала хижу. І хоча письмовий стіл не вражав розмірами, протискатися повз нього Джону довелося бочком.


— Святе дерьмо! — знову вигукнув Едді, повинно бути, діставшись до бейсбольного м'яча, про який згадував Каллем. — М'яч з автографом Бейба!


— Ага, — відгукнувся Каллем. — І тоді він ще не грав за «Янкі», я не тримаю м'ячів з автографами гравців «Янкі». Рут підписав мені цей м'яч, коли виходив на поле у формі «Ред сокс»... — він затнувся. — Ага, ось вони. Звичайно, залежалися, але краще залежалися, ніж ніякі, як казала моя матінка. Візьми, містер. Їх залишив мій племінник. Він все ще молодий, щоб палити.


Каллем простягнув стрілку пачку сигарет, заповнену на три чверті. Роланд задумливо покрутив її в руках, потім вказав на назву.


— Я бачу зображення дромадера, але слово тут написано інше, чи не так?


Каллем посміхнувся, в очах стояло подив.


— Так. Тут написано «Camel». Значення те ж, верблюд.


— Ясно, — відповів Роланд, роблячи вигляд, що розуміє. Дістав сигарету, подивився на фільтр, засунув у рот тютюнової стороною.


— Навпаки, — поправив його Каллем.


— Ти впевнений?


— Ага.


— Господи Ісусе, Роланд! У нього м'яч Боббі Доурра... два Теда Вільямса... Джонні Піски... Френка Мальцоні...


— Ці імена нічого тобі не кажуть, чи не так? — запитав Джон Каллем Роланда.


— Нічого, — підтвердив Роланд. — Мій друг... спасибі тобі, — він нахилився до сірнику, запаленою сэем Каллемом. — Мій друг досить давно покинув цю сторону. Думаю, він скучив.


— Боже, — видихнув Каллем. — Приходять! Приходять в моєму домі! Не можу в це повірити!


— А де Девью Еванс? — спитав Едді. — У вас немає м'яча Девью Еванса.


— Пардон? — перепитав Каллем. Вийшло, як пааа-ааадон.


— Може, у сімдесят сьомому його ще не кликали, — Едді, схоже, міркував уголос. — Дуайт Еванс? Правий польовий гравець?


— А-а-а, — Каллем кивнув. — У мене тут автографи тільки найкращих, як ти вже, мабуть, зрозумів.


— Девью в цю категорію входить, будьте впевнені! — закричав Едді. — Може, сьогодні він ще не гідний Залу слави Джона Каллема, але почекайте ще кілька років. Почекайте до вісімдесят шостого року. Між іншим, Джон, як уболівальник бейсболу, я хочу сказати вам кілька слів, не заперечуєте?


— Ні, звичайно, — і в Кэлле так говорили: «звичайно». Роланд, тим часом, затягнувся. Видихнув дим, насупившись, подивився на цигарку.


— Слова такі: Роджер Клеменс, — продовжив Едді. — Запам'ятайте це ім'я.


— Клеменс, — повторив Джон Каллем, в голосі чулося сумнів. Здалеку, з іншого берега Кейвадин-Понд, долинув виття нових сирен. — Роджер Клеменс, гаразд, я запам'ятаю. Хто він?


— Ви захочете мати його м'яч тут, будьте впевнені, — він постукав пальцем по скляній вазі. — А може, і на одній полиці з Бейбом.


Очі Каллема блиснули.


— Скажи мені от що, синок. «Ред сокс» вдалося перемогти? Вони зуміли взяти...


— Це не тютюновий дим, це брудне повітря, — обірвав його Роланд. З докором, навіть образою, подивився на Каллема. Такого з ним ніколи не траплялося, і Едді мимоволі посміхнувся. — І смаку ніякого. Люди дійсно це курять?


Каллем взяв сигарету з пальців Роланда, відламав фільтр, повернув.


— Спробуй ще раз, — і знову повернувся до Едді. — Ну? Я витягнув тебе з халепи по іншу сторону води. Схоже, ти у мене в боргу. Вони виграли Світову серію [159]? Принаймні, в твій час?


Посмішка сповзла з обличчя Едді, погляд став серйозним.


— Я скажу, якщо ви дійсно цього хочете, Джон. Але ви хочете?


Джон задумався, попихкуючи люлькою.


— Мабуть, що ні. Якщо результат відомий, втрачається інтерес.


— Скажу вам тільки одне, — голос Едді звучав весело. Таблетки, які дав йому Джон, містили наркотичні речовини, ось він і забалдел, нехай і трохи. — Раджу не вмирати до вісімдесят шостого року. Та ще буде рубка.


— Точно?


— Абсолютно, — тут Едді повернувся до Роланду. — А як нам бути з нашої амуніцією, Роланд?


Поки Едді не задав своє питання, Роланд і не думав про це. Всіх своїх небагатьох перехрестям на добробут людям чесним, від новенького ножа Едді, придбаного в магазині Лою до стародавнього мішечка-гаманця, який дістався Роланду від батька по іншу сторону горизонту часу, вони втратили, коли пройшли через Ненайденную двері. Коли їх буквально винесло через Ненайденную двері. Стрілець припустив, що їхні речі залишилися на асфальті перед магазином Іст-Стоунэма, хоча напевно він цього не пам'ятав: там думав тільки про те, як би разом з Едді дістатися до безпечного місця, перш ніж той хлопець з гвинтівкою з оптичним прицілом отстрелит їм голови. Душа боліла при думці, що речі, які пройшли з ним через стільки випробувань, тепер стали здобиччю вогню, який, безсумнівно, пожер магазин. Але було б ще гірше, якби вони потрапили в руки Джека Андолини. Роланд уявив собі, як його мішечок-гаманець бовтається на поясі Джека Андолини, ніби бойовий трофей (або скальп ворога), і його аж пересмикнуло.


— Роланд? Як щодо нашої...


— Револьвери при нас, і це вся амуніція, яка нам потрібна, — відповів Роланд, більш різко, ніж збирався. — Книжка «Чух-Чух» у Джейка, я зможу зробити інший компас, коли він нам знадобиться. А в іншому...


— Але...


— Якщо ти кажеш про свої речі, синку, я зможу запитати про них, коли прийде час, — втрутився Каллем. — А ось на поточний момент думаю, твій друг прав.


Едді знав, що його друг прав. Його друг практично завжди бував прав, і ось це досі бісило Едді. А він, чорт забирай, хотів, щоб його амуніція повернулася до нього, і не тому, що в заплічному мішку лежали чисті джинси і пара сорочок. Не через патронів і новенького ножа, яким би гарним він не був. В мішку залишився і локон волосся Сюзанни, який досі зберігав її запах. Ось чого йому бракувало. Але він розумів, що діватися нікуди.


— Джон, який сьогодні день? — запитав він. Кущисті брови Каллема підвелись.


— Ти серйозно? — а коли Едді кивнув, додав. — Дев'яте липня. Тисяча дев'ятсот сімдесят сьомого року від різдва Христового.


Едді беззвучно присвиснув, піджавши губи.


Роланд, з недопалком дромадерной сигарети, паруючим у самих пальців, відійшов до вікна, визирнув назовні. Не побачив нічого, крім дерев, та в просвітах між ними — кілька синіх плям, озера, яке Каллем називав Кейвадин. Але чорний стовп диму все ще піднімався в небо, як би нагадуючи Роланду, що відчуття умиротворення, які він мав у цьому затишному домі, всього лише ілюзія. Так що пора вимітайтеся звідси. Як би він не боявся за Сюзанну Дін, вони прибули сюди для того, щоб знайти Келвіна Тауера і вирішити з ним всі питання. І зробити це слід було швидко. Тому що...


Немов прочитавши його думки, Едді подав голос:


— Роланд? Тут воно йде швидше. Час на цій стороні йде швидше.


— Я знаю.


— А це означає, що ми все повинні робити, як треба, з першого разу, тому що в цьому світі повернутися у минуле неможливо. Тут час тече тільки в одну сторону.


Роланд знав і це.


2


— Чоловік, якого ми шукаємо, приїхав з Нью-Йорка, — сказав Едді Джону Каллему.


— Влітку сюди багато приїжджають.


— Його звуть Келвін Тауер. Він приїхав з другом, Эроном Дипно.


Каллем відкрив скляна скринька з бейсбольними м'ячами, дістав один, з підписом «Карл Ястржемски» мало не по всій окружності, акуратними літерками, як зазвичай розписувалися професійні спортсмени (з власного досвіду Едді знав, що основна проблема для більшості з них — орфографія), і почав перекидати його з руки в руку.


— Народ починає приїжджати сюди з червня... ти це знаєш, чи не так?


— Знаю, — кивнув Едді, раптом усвідомивши, що все втрачено. Подумав, що Подвійний Виродок, можливо, вже дістався до Келвіна Тауера. А засідку залишив на десерт.


— Як я розумію, ви не можете...


— Якщо я не можу, то, мабуть, мені краще піти на пенсію, — різко відповів Каллем і кинув м'яч Яста Едді. Той спіймав м'яч правою рукою, а пальцями лівої провів за червоним стежках і відчув, як до горла несподівано підкотився клубок. Якщо бейсбольний м'яч не скаже тобі, що ти вдома, тоді що могло сказати? Тільки цей світ більше не був його домом. Джон говорив правду, він приходить.


— Що ти хочеш цим сказати? — спитав Роланд. Едді кинув м'яч йому, і стрілець зловив його, не відриваючи погляду від Джона Каллема.


— Іменами я не цікавлюся, але все одно знаю практично всіх, хто приїжджає в це місто, — відповів він. — Знаю їх за зовнішнім виглядом. Як і будь-який інший сторож, вважаю, що не дарма їсть свій хліб. Потрібно знати, хто перебуває на твоїй території, — Роланд кивнув, в цьому він чудово розумів Каллема. — Скажіть мені, як виглядає ця людина.


— Зростання у нього п'ять футів і дев'ять дюймів, — відповів Едді. — Вага... ну, мабуть, фунтів двісті тридцять.


— Значить, не худенький.


— Це точно. І ще, волосся на голові залишилося небагато, величезні залисини, — Едді підняв руки і відтягнув волосся назад, за віскі, щоб показати розмір залисин (на одному з скронь ще сочилася кров, після ледь не став смертельним контакту з боковиною коробки Незнайденою двері). Він трохи скривився від болю, яке викликало це рух в лівій руці, але з цієї рани кров вже практично не текла. Куди більше хвилювала Едді рана на нозі. «Перкодан» Каллема, звичайно, унял біль, але куля залишалася в гомілці, і Едді розумів, що рано чи пізно її доведеться виймати.


— Скільки йому років? — запитав Каллем.


Едді подивився на Роланда, який тільки хитнув головою. А чи бачив Роланд Тауера? В той момент Едді згадати не міг. Швидше за все, немає.


— Думаю, йому за п'ятдесят.


— Він збирає книги, чи не так? — запитав Каллем, тут же розсміявся, побачивши здивування на обличчі Едді. — Кажу вам, я поглядаю на всіх цих приїжджих. Ніколи не знаєш, чого від кого можна чекати. Раптом хто-небудь виявиться злодієм. Років вісім чи дев'ять років тому з Нью-Джерсі приїхала жінка, яка любила все підпалювати. Хвора, звичайно, але відразу не скажеш, — Каллем похитав головою. — Виглядала, як бібліотекарка з маленького містечка, яка і мухи не образить, а потім почала підпалювати сараї в Стоунэме, Лоувелле, року вотерфорді.


— Звідки ти знаєш, що він торгує книгами? — спитав Роланд, кинув м'яч Каллему, який тут же переправив його Едді.


— Цього я не знав, — відповів Каллем. — Мені лише відомо, що він збирає книги. Сам говорив про це Джейн Саргус. У Джейн маленький магазинчик в тому місці, де Димири-роуд відходить від дороги 5. Приблизно за милю на південь звідси. Власне, на Димири-роуд цей хлопець і його друг і зупинилися, якщо ми говоримо про тих людей, які вам потрібні. Я вважаю, що вони самі.


— Прізвище його друга — Дипно, — Едді кинув Яста Роланду. Стрілець його зловив, відправив Каллему, сам підійшов до каміна, кинув крихітний недопалок на поліна, акуратно покладені на камінній решітці.


— Імена і прізвища я не запам'ятовую. Як вже і говорив, але його приятель худорлявий і на вигляд йому років під сімдесят. Ходить, ніби у нього болять стегна. В окулярах зі сталевою оправою.


— Це він, все точно, — кивнув Едді.


— Магазинчик Джейн називається «Сільські знахідки». У неї є дещо меблі, комоди, туалетні столики тощо, але магазин спеціалізується на стегнах ковдрах, посуді і старих книгах. На вивісці так і написано.


— Так Кел Тауер... що? Просто прийшов і почав ритися в книгах? — Едді не міг цьому повірити, і одночасно міг. Тауер відмовлявся виїхати з Нью-Йорка навіть після того, як Джек Андолини і Джордж Бьонди пригрозили спалити найцінніші книги прямо у нього на очах. І як тільки він і Дипно прибули сюди, цей ідіот залишив своє ім'я на пошті, для отримання кореспонденції «До запитання», звичайно, це зробив його друг Ерон, але для поганців різниці між прізвищами не було ніякої. Каллагэн залишив йому записку з проханням не світитися в Іст-Стоунэме. «Невже він міг бути таким дурнем?» — пам'ятається, дивувався батько Каллагэн. Виходило, що сей Тауер виявився ще дурніший, хоча далі начебто й нікуди.


— Ага, — кивнув Каллем. — Тільки він не просто рився. — Його очі, сині, як у Роланда, весело блиснули. — Накупив книг на добрих двісті доларів. Розплатився дорожніми чеками. Потім умовив Джейн написати йому адреси інших магазинчиків, які торгують старими книгами. Їх не так і мало, доповім я вам, якщо врахувати «Дрібниці» в Норуэе і «Ваш сміття, мої скарби» у Фрайбурзі. Плюс він отримав від неї імена місцевих мешканців, власників великих бібліотек, які теж продавали книги. На Джейн його візит справив враження. Вона раззвонила про неї всьому місту.


Едді притиснув руку до чола, застогнав. Так, це був той самий чоловік, з яким він зустрічався в «Манхеттенському ресторані для розуму», той самий Келвін Тауер. Ну про що він думав? Чи вважав себе у повній безпеці, опинившись на північ від Бостона?


— Ти можеш сказати нам, де його знайти? — спитав Роланд.


— І не тільки сказати. Можу відвезти вас до того будинку, де вони зупинилися.


Роланд, якийсь час він перекидав м'яч з однієї руки в іншу, затис його в правій і похитав головою.


— Ні, ти поїдеш в інше місце.


— Куди?


— Де будеш у безпеці. А куди саме, сей, я не хочу знати. Ми обидва не хочемо.


— Чорт забирай. Не можу сказати, що мені це подобається.


— Подобається — не подобається, це неважливо. Час коротко, — Роланд помовчав. — У тебе є картомобиль?


На обличчі Каллема відбилося здивування, потім він заусміхався.


— Є, і картомобиль, і грузомобиль. Повний комплект.


— Тоді ти будеш показувати нам дорогу до будинку на Димити-роуд, де живе Тауер, на одному, а Едді... — Роланд помовчав. — Едді, ти ще пам'ятаєш, як вести картомобиль?


— Роланд, ти мене ображаєш.


Стрілок не посміхнувся: навіть у кращі часи з почуттям гумору у нього було не дуже. Знову повернувся до дан-тету, маленькому спасителю, з яким звела їх ка.


— Як тільки ми знайдемо Тауера, ти підеш своєю дорогою, Джон. Яка не збігається з нашою. Якщо хочеш, зроби собі невеликий відпочинок. Дня на два, а потім можеш повертатися, — Роланд сподівався, що вони затримаються у Іст-Стоунэме максимум до заходу сонця, але йому не хотілося обмежувати себе якимись рамками, навіть на словах.


— Мені здається, ти не розумієш, що у мене зараз самий гарячий сезон, — він простягнув руки, і Роланд кинув йому м'яч. — Мені потрібно пофарбувати елінг... полагодити дах сараю...


— Якщо ти залишишся з нами, — перебив його Роланд, — можливо, тобі більше ніколи не доведеться лагодити дах.


Каллем подивився на нього, зігнувши брову, намагаючись зрозуміти, наскільки серйозно слід сприймати слова Роланда, і йому безумовно не сподобалося те, що він побачив.


Не бере участь в їх розмові Едді знову повернувся до питання про те, чи бачив Роланд Тауера чи ні. І тепер усвідомив, що в перший раз дав на це питання не правильну відповідь: Роланд таки бачив Тауера власними очима.


«Звичайно, бачив. Саме Роланд перетягнув шафа, набитий першими виданнями, в Печеру двері. Роланд дивився прямо на нього. Звичайно, бачив його спотвореним, але...»


Ланцюжок умовиводів обірвалося, але, схоже, асоціативний процес привів до того, що думки Едді повернулися до дорогоцінних книг Тауера, таким раритетів, як «Доган» Бенджаміна Слайтмана-молодшого та «Салемс-Лот» Стівена Кінга.


— Я тільки візьму ключі, і в шлях, — але Каллем не встиг зробити й кроку, як його зупинив голос Едді:


— Почекайте.


Каллем запитливо глянув на нього.


— Думаю, нам ще є про що поговорити, — і підняв руки в очікуванні м'яча.


— Едді, часу в нас обмаль, — нагадав Роланд.


— Я знаю, — відповів Едді. «Може, навіть краще, ніж ти, тому що саме у моєї дружини часу залишається все менше». — Якби я міг, то залишив би цього гівнюка Тауера Джеку, а сам би спробував потрапити до Сюзанні. Але но мені цього не дозволила. Твоя чортова старенька ка.


— Нам потрібно...


— Помовч, — ніколи раніше він не дозволяв собі так говорити з Роландом, але слово зірвалося з губ саме по собі, і він не відчував ані найменшого бажання забрати його назад. А де-то в голові пролунав звичний наспів Кэллы: «Каммала — кам — кам, закінчу розмову сам».


— Та що ти надумав? — запитав його Каллем.


— Є така людина, Стівен Кінг. Вам знайоме це ім'я?


І по очах Каллема зрозумів: так, знайоме.


3


— Едді, — такої невпевненості в голосі Роланда Едді чути ще не доводилося. «Він, як я, не дуже-то розуміє, що нам робити». Думка ця не радувала. — Андолини, можливо, досі шукає нас. Що більш важливо, він може перейти на Тауера, раз вже ми вислизнули від нього... і, як ясно дав зрозуміти сей Каллем, Тауер зробив усе, що міг, щоб знайти його не склало праці.


— Послухай мене, — відповів Едді. — Я керуюся інтуїцією, але не тільки їй. Ми зустріли одну людину, Бена Слайтмана, який написав книгу в іншому світі. У світі Тауера. В цьому світі. І ми зустріли ще одну людину, Доналда Каллагэна, який був персонажем книги з іншого світу. Знову ж таки, цього світу, — Каллем кинув йому м'яч, і Едді знизу, сильно перекинув його Роланду. Звичайно ж, стрілок без праці м'яч зловив. — Все це може здатися дурницями, та тільки книги просто переслідували нас, чи не так? «Доган». «Чарівник країни Оз». «Чарлі Чух-Чух». Навіть випускний твір Джейка. А тепер «Салемс-Лот». Я думаю, якщо цей Стівен Кінг — реальна людина...


— О, він реальний, все так, — Каллем подивився у вікно, що виходить на Кейвадин-Понд. На іншому березі вили сирени. А чорний стовп диму раніше бруднити синє небо. Підняв руки, просячи м'яч. Роланд кинув його по дузі, і м'яч ледь не зачепив стелю. — І я читав книгу, про яку ви говорите. Купив її в Сіті, в магазині «Книжкова країна». І подумав, що вона коштує тих грошей, які я за неї заплатив.


— Історія про вампірів.


— Точно. Я чув, як він говорив про неї по радіо. Сказав, що запозичив ідею з «Дракули».


— Ви чули цього письменника по радіо, — кивнув Едді. У нього знову виникло відчуття, ніби летить крізь дзеркало, вниз по кролячій норі, звалюється з комети, і спробував приписати те, що відбувається з ним «Перкодану». Але не складалася. Раптово він став сам собі здаватися ефемерним, чи не прозорим, тінню, через яку все видно майже все, став тонким, як... ну, тонким, як сторінка книги. І не допомагало усвідомлення того, що цей світ, що лежить на відрізку променя часу, датованим влітку 1977 року, представлявся більш реальним, ніж всі інші де і коли, включаючи його власні. Почуття це було абсолютно суб'єктивним, чи не так? Якщо вже ставити питання руба, як міг хто-небудь знати, що він — не персонаж історії, складеної якимось письменником, або не скороминуща думка, що промайнула в голові їде в автобусі чмо, або не порошинка в оці Бога? Думати про таке — божевілля, а якщо думати довго, точно можна звихнутися.


І все-таки...


«Дад-а-чам, дат-а-чі, нема чого хвилюватися, ключ у тебе».


"Ключі, це по моїй частині, — подумав Едді. А потім:


— Кінг — це ключ, чи не так? Calla, Callahan. Crimson King, Ctephen King. Так що, Стівен Кінг — Червоний Король цього світу?"


Роланд уже прийняв рішення. Едді не сумнівався, що далося воно йому нелегко, але Роланд і вважався спеціалістом по труднощам.


— Якщо у тебе є питання, запитуйте, — і вертанул правою рукою.


— Роланд, я, право, не знаю, з чого і почати. Ідеї ці... такі глобальні... такі... я не знаю, такі фундаментальні, що мені страшно...


— Тоді краще починати з простого, — Роланд зловив м'яч, який кинув йому Едді, але відчувалося, що гра ця дуже йому набридла. — Нам дійсно пора в шлях.


І Едді прекрасно це розумів. Він би поставив всі питання по дорозі, якщо б вони поїхали в одному автомобілі. Але вони не могли їхати в одному, а Роланд ніколи не сидів за кермом, так що Каллему і Едді точно довелося б сидіти в різних автомобілях.


— Добре, — кивнув Едді. — Хто він? Давай почнемо з цього. Хто такий Стівен Кінг?


— Письменник? — уточнив Каллем, і погляд, кинутий на Едді питав: «Ти здурів, синку?» — Живе з сім'єю в Бридгтоне. Наскільки мені відомо, хороший хлопець.


— Но далеко звідси до Бридгтона?


— Ну... двадцять, двадцять п'ять миль.


— Скільки йому років? — поки Едді задавав питання навмання, сподіваючись, що правильні врешті-решт прийдуть в голову, та тільки не дуже уявляв собі, які з них будуть правильними. Джон Каллем примружився, почав щось підраховувати.


— Думаю, він не старий. Якщо йому і перевалило за тридцять, то недавно.


— Це книга... «Салемс-Лот»... стала бестселером?


— Не знаю, — похитав головою Каллем. — Тут її багато прочитали, це я тобі точно скажу. Тому що місце дії — штат Мен. І з-за рекламних оголошень по телевізору, знаєш. Знову ж, за його першій книзі зняли фільм, але я його не дивився. Занадто багато крові.


— Як вона називалася?


Каллем задумався, похитав головою.


— Не можу пригадати. Одне слово, я в цьому впевнений, начебто ім'я дівчини, а більше нічого сказати не можу. Може, ще вискочить з пам'яті.


— Він не приходить, як по-вашому?


Каллем розсміявся.


— Народився і виріс прямо тут, в штаті Мен. Так що за всіма параметрами він — живе. Роланд дивився на Едді з усе зростаючим нетерпінням і той зрозумів, що пора здаватися. Грати в «Двадцять питань» [160] і то легше. Але, чорт забирай, батько Каллагэн — реальна людина і одночасно персонаж книги, написаної цим самим Кінгом, і Кінг жив на території, яка, як магнітом притягувала тих, кого Каллем називав приходять. І одна з цих приходять, судячи за словами Каллема, служила Червоному Королю. Лиса жінка з кривавим оком у лобі, так описав її Каллем.


Що ж, поки що треба з цим зав'язати і їхати до Тауеру. Звичайно, залишилися без відповіді питання лютили Едді, але Тауеру належав якийсь пустир, на якому росла найдорожча, нехай і дика троянда всесвіту. Знову ж таки, Тауер багато знав про рідкісні книги та людей, які їх написали. Цілком імовірно, що він зміг би розповісти про автора «Салемс-Лот» куди більше, ніж сей Каллем. Так, з питаннями краще почекати. Але...


— Гаразд, — він кинув м'яч Каллему. — Кладіть його на місце і поїхали на Димити-роуд, якщо ви не заперечуєте. Тільки ще пара питань.


Каллем знизав плечима, поклав м'яч Яста в скляний скриньку.


— Як скажеш.


— Я розумію, — відповів Едді... і раптово, вже другий раз після того, як він пройшов через Ненайденную двері, Сюзанна виявилася буквально поруч. Він побачив її в якомусь приміщенні серед застарілого наукового обладнання і безлічі чорно-білих телевізійних екранів. У «Догане» Джейка, це точно, але тільки яким уявляла його собі Сюзанна. Він бачив, як вона говорить у мікрофон, і нехай не міг чути її, від нього не сховався роздутий живіт і перелякане обличчя. Тепер не залишалося сумнівів в тому, що вона вагітна. Не просто вагітна, а готова ось-ось народити. І він дуже добре знав, що вона зараз каже: «Приходь, Едді, спаси мене, Едді, спаси нас обох, зроби це до того, як буде пізно».


— Едді? — спитав Роланд. — Ти прямо-таки посірів. Заболіла нога?


— Так, — відповів Едді, хоча нога не боліла. Знову подумав про вирізання ключа. Про жахливу відповідальності, яка тоді лягла на нього, усвідомлення, що все потрібно зробити правильно. І зараз він опинився в аналогічній ситуації. За що-то вхопився, він це знав... але за що? — Так, нога.


Едді змахнув з лоба піт.


— Джон, щодо назви книги. «Салемс-Лот». Насправді, це «Джерусалемс-Лот», правильно?


— Ага.


— Так називався містечко в книзі.


— Ага.


— Другий книзі Стівена Кінга.


— Ага.


— Його другого роману.


— Едді, по-моєму, вистачить, — вставив Роланд. Едді відмахнувся, скривився від болю у руці, його погляд не відривався від Джона Каллема.


— Ніякого Джерусалем-Лота тут немає, так?


Каллем подивився на Едді, як на божевільного.


— Зрозуміло, немає. Це вигадана історія, вигадані люди у вигаданому місті. Історія про вампірів.


«Ось-ось, — подумав Едді. — А скажи я тобі, що вампіри реальні, є у мене причини вірити... не кажучи вже про невидимих демонів, магічних кристалів і відьом... у тебе відпадуть останні сумніви в тому, що я — псих, чи не так?»


— Ви, часом не знаєте, Стівен Кінг живе в Бридгтоне з народження?


— Ні. Він з родиною приїхав сюди два або три роки тому. Якщо не помиляюся, спочатку вони оселилися в Уиндхэме, коли приїхали з північної частини штату. А може, в Раймонді. У всякому разі, в одному з містечок на Біг-Себаго.


— І я не погрішу проти істини, сказавши, що всі ці приходять, про яких ви згадували, стали з'являтися після того, як Кінг переїхав в ці краї?


Кущисті брови Каллема злетіли вгору, потім зійшлися біля перенісся. З боку озера до них долинуло гучне, ритмічне ухання, наче хтось увімкнув туманний горн.


— А знаєш, у цьому щось є синок. Можливо, збіг, а може і ні.


Едді кивнув. Раптом відчув, що емоційно видихався донезмоги, як адвокат в кінці довгого і важкого перехресного допиту.


— Звалюємо звідси, — кинув він Роланду.


— Мабуть, слушна думка, — Каллем хитнув головою у бік звуків туманного горна. — Це катер Тедді Вілсона. Він у нас поліцейський. І єгер, — на цей раз він кинув Едді ключі від автомобіля, а не м'яч. — Коробка передач автоматична. На випадок, якщо ти забув, як нею управляти. На пікапі перемикання швидкостей більш хитра. Поїдеш слідом за мною. Виникнуть проблеми — натисніть на клаксон.


— Натисну, можете не хвилюватися, — запевнив його Едді.


— Знову Сюзанна? — спитав Роланд, коли вони, слідом за Каллемом виходили з дому. — Тому ти так змінився в обличчі?


Едді кивнув.


— Ми допоможемо їй, якщо зуміємо, — запевнив його Роланд. — Але це єдиний шлях, який може привести нас до неї.


Едді це знав. Знав він і інше: дістатися до неї вони можуть і занадто пізно.


КУПЛЕТ :


Commala — ka — kate!


You're in the hands of fate.


No matter if you're real or not,


The hour groweth late.


ВІДПОВІДНІСТЬ :


Commala — come — eight!


The hour groweth late!


No matter what shade ya cast


You 're in the hands of fate.


Строфа 9. Едді прикушує мову


1


Батько Каллагэн побував у поштовому відділенні Іст-Стоунэма майже за два тижні до перестрілки в магазині Чіпа Макевоя, і там колишній парафіяльний священик Джерусалимс-Лота залишив нашвидку написаний лист. Хоча на конверті значилися два адресата, Ерон Дипно і Келвін Тауер, лист призначалося тільки другого з них, і, мабуть, ніхто б не назвав його дружнім:


"27.06.77 Тауер! Я — друг того хлопця, який допоміг Вам з Андолини.


Де б ви не жили, вам потрібно негайно з'їхати звідти. Знайдіть сарай, літній будиночок, навіть покинутий будинок, все одно що. Можливо, вам цей переїзд доставить деякі незручності, але пам'ятайте, альтернатива — смерть. І я кажу цілком серйозно! Залиште світло в домі, де ви зараз живете, залиште автомобіль в гаражі або на під'їзній доріжці. Сховайте записку із зазначенням, як вас знайти, під килимком біля водійського сидіння або під заднім ганком. Ми з вами зв'яжемося. Пам'ятайте, ми — єдині, кому ви можете передати ношу, що лежить у вас на плечах. Але, якщо ми можемо допомогти вам, ви повинні допомогти нам.


Каллагэн, з Эльда.


І цей прихід на пошту повинен стати ОСТАННІМ! Хіба можна бути таким дурнем?"


Каллагэн ризикував життям, щоб залишити цю записку, а Едді, під чарами Чорного Тринадцятого ледь не розлучився зі своєю. І який результат принесли всі ці зусилля? Тауер раніше носився по західному Мена в пошуках рідкісних і старих книг.


І коли вони їхали слідом за Каллемом, спочатку по дорозі 5, потім згорнули на Димити-роуд, Едді відчував (Роланд, той спокійно сидів поруч), як повільно, але вірно підбирається до точки кипіння.


«Доведеться сунути руки в кишені і прикусити язика», — думав він, але не міг гарантувати, що ці вірні і надійні способи допоможуть в даному конкретному випадку.


2


Проїхавши приблизно дві милі від дороги 5, «форд F-150» заблимав правим поворотником і звернув з Димити-роуд. На іржавому стовпі біля повороту кріпилися дві таблички. На одній Едді прочитав: «РОКЕТ-РОУД», на другій — «КОТЕДЖІ БІЛЯ ОЗЕРА». Рокет-роуд виявилася путівцем, петляючих між дерев, і Едді довелося значно відстати, щоб не ковтати пил, яку піднімав грузомобиль їх нового друга. Модель картомобиля, теж «форда», з двома дверима, Едді зміг би визначити лише за назвою на хромованою смугою над заднім бампером або заглянувши в керівництво по обслуговуванню. Але до чого ж приємно, думав він, знову вести машину, коли у тебе під дупою не один кінь, а кілька сотень, готових рвонути в кар'єр від легкого руху правої ноги. Радувало й інше: виття сирен ставав все глухіше і глухіше.


Тіні дерев, крони яких змикалися над путівцем, поглинули їх. Повітря наповнював солодкий і одночасно різкий запах хвої та смоли.


— Гарні місця, — зауважив стрілок. — Людині тут жити в задоволення, — на те його коментарі і закінчилися.


Вантажівка Каллема один за іншим залишав за собою пронумеровані з'їзди. На кожній табличці поряд з номером межувала напис «ДЖЕФФОРДС РЕНТАЛС». Едді вже хотів сказати Роланду, що вони знали Джеффорсов в Кэлле, знали їх дуже добре, але передумав. Чого, власне, ломитися у відчинені двері?


Вони проїхали з'їзди з номерами 15, 16 і 17. Каллем пригальмував біля 18-го, начебто зібрався згорнути, але потім висунув руку з кабіни і махнув їй, показуючи, що треба їхати далі. Едді пригальмовувати і не збирався, і без помаху руки Каллема знав, що біля котеджу 18 робити їм зовсім нічого.


Каллем, само собою, звернув до наступного за рахунком котеджу. Едді пішов за ним, і колеса седана тепер шуршало по товстому шару опалого соснових голок. Сині відблиски почали з'являтися серед дерев, але, коли вони нарешті дісталися до котеджу 19, Едді побачив, що перед ними не справжнє озеро, як Кейвадин-Понд, а штучний ставок. Можливо, трохи ширший футбольного поля. В котеджі, схоже, було дві кімнати. Засклений ґанок виходило на став, на ньому стояли два обшарпаних, але, по виду, зручних крісла-гойдалки. Над дахом стирчала металева труба. Гаража не було, автомобіля перед котеджем, теж, хоча Едді подумав, що нещодавно він тут стояв. Втім, пружиниста лісова підстилка із соснових гілок не дозволяла зробити однозначний висновок.


Каллем заглушив двигун. Едді пішов його прикладу. Тепер вони чули лише легкий плескіт води, шелест вітру в кронах сосен та спів птахів. Подивившись направо, Едді побачив, що стрілець сидить, умиротворено склавши на колінах так багато вміють, з довгими пальцями руки.


— Як тобі тут? — спитав Едді.


— Тихо.


— Хто-небудь є?


— Думаю, так.


— Небезпека?


— Йя-я. Поруч зі мною.


Едді насупився, не відриваючи від стрілка очей.


— Ти, Едді. Ти хочеш убити його, чи не так?


Через секунду-іншу Едді визнав, що так воно і є. Від цієї сторони власного характеру, дикої і неприборканої, йому інколи ставало не по собі, але він не міг заперечувати, що вона має місце бути. І хто, зрештою, витягнув її на поверхню і заточив, як бритву? Роланд кивнув.


— Одного разу, після довгих років мандрів на самоті у пустелі, в моєму житті з'явився хникати і зайнятий лише собою молода людина, життєві устремління якого полягала тільки в одному: прийняти чергову дозу наркотику, від якої йому хотілося хіба що чхати так спати. Цей самовдоволена, егоїстична, горлатий позер не викликав позитивних емоцій...


— Але симпатичний, — перебив його Едді. — Не забувай про це. Хлопець був симпатичний, справжній секс-символ.


Роланд подивився на нього, без тіні усмішки.


— Якщо я не зміг тебе вбити тоді, Едді з Нью-Йорка, сьогодні ти не зможеш убити Келвіна Тауера, — з цим Роланд відкрив дверцята з боку пасажирського сидіння і виліз з кабіни.


— Ну, раз ти так кажеш, — сказав Едді салону легковика Каллема, і відкрив дверцята.


3


Каллем ще сидів за кермом вантажівки, коли спочатку Роланд, а потім Едді приєдналися до нього.


— Мені здається, в будинку нікого немає, — зауважив він, — але на кухні горить світло.


— Це точно, — кивнув Едді. — Джон, у мене...


— Тільки не кажи, що в тебе ще одне питання. Тільки одна людина, з тих, кого я знаю, задає більше питань, ніж ти. Це мій внучатий племінник, Айдан. Йому якраз виповнилося три роки. Не томи душу, питай.


— Чи Можете ви вказати конкретне місце, де в останні кілька років приходять з'являлися найбільш часто?


Каллем замислився, але ненадовго.


[161]— Тэтлбек-лейн , в Лоувелле.


— Відчувається, що ви в цьому впевнені.


— Впевнений. Пам'ятаєш, я згадував мого приятеля, Донні Рассерта, професора історії з коледжу Вандербілта?


Едді кивнув.


— Так ось, особисто зіткнувшись з одним приходять, він зацікавився цим феноменом. Написав кілька статей, хоча і говорив, що жоден респектабельний журнал не опублікує їх, якими б не підтверджувалися документами наведені в статті факти. Потім він признався мені, що статті про появу приходять в західному Мені навчили йому однієї простої істини, хоча він і уявити собі не міг, що в такому поважному віці життя може ще чогось навчитися: є таке, у що люди не хочуть вірити, навіть якщо ти викладеш перед ними всі необхідні докази. Він ще процитував якогось грецького поета: «У колоні істини є дірка». Так чи інакше, у себе в кабінеті він повісив карту району, в якому розташовані ці сім містечок: Стоунэм, Іст-Стоунэм, Уотерфорд, Лоувелл, Суиден, Фрайбург і Іст-Фрайбург. І став працювати шпильки в ті місця, де бачили приходять, розумієте?


— Розумію вас дуже добре, сей, кажу, спасибі вам, — кивнув Едді.


— Так от, як я вже сказав... так, на Тэтлбек-лейн вони з'являлися частіше всього, в неї Донні встромив шість або вісім шпильок, а довжиною Тэтлбек-лейн не більше двох миль. Починається від дороги 7, петлею огинає озеро Кезар і повертається до дороги 7.


Роланд, який дивився на будинок, повернувся вліво, завмер, поклав ліву руку на сандалову рукоятку револьвера.


— Джон, я радий, що ми зустрілися, але тепер тобі пора їхати.


— Ти впевнений?


Роланд кивнув.


— Чоловіки, які приїхали сюди, дурні. Тут все ще пахне дуром, ось чому я знаю, що нікуди вони не з'їхали. Ти — не такий, як вони.


Джон Каллем ледь посміхнувся.


— Хотів би на це сподіватися, але все одно, дякую за комплімент, — він замовк, почухав сиву голову. — Якщо це комплімент.


— Не повертайся на головну дорогу і починай думати про те, що мої слова — лише слова. А ще краще, що нас тут і не було і тобі все привиділося. Не повертайся в свій будинок навіть за чистою сорочкою. Так тебе може чекати небезпека. Їдь куди-небудь. Як мінімум, в три рази далі горизонту.


Каллем примружив око, почав щось прикидати.


— В п'ятдесятих я пропрацював десять років охоронцем у в'язниці штату Мен. Про них і згадувати не хочеться, але там я зустрів чудову людину, якого звали...


Роланд похитав головою і притиснув до губ два пальця правої руки. Каллем кивнув.


— Ім'я його я забув, але живе він у Вермонті, і я впевнений, що ім'я згадаю, може, навіть дорогу до його дому, до того моменту, як переїду кордон Нью-Гемпширу.


Едді здалося, що в цій промові прозвучала фальшива нота, але виділити її не зміг і вирішив, що у нього просто параноя. Вже за Джоном Каллемом брехні не помічалося... або він помилявся?


— Щасливої вам дороги, — Едді знизав Каллему руку. — Довгих днів і приємних ночей.


— І вам того ж, хлопці, — і потиснув правицю Роланда, затримавши її в своїй. — Як ти думаєш, там Бог врятував моє життя? Коли засвистіли кулі?


— Йя-я, — відповів стрілець. — Якщо тобі так подобається. І нехай він і далі перебуває з тобою.


— Що ж стосується мого старого «форда»...


— Він залишиться тут або десь неподалік, — відповів Едді. — Ви його знайдете, а може, хтось інший. Не хвилюйтеся.


Каллем посміхнувся.


— Саме це я й хотів тобі сказати.


— Vaya con Dios [162], — сказав Едді. Посмішка Каллема стала ширше.


— Саме так, синку. Остерігайтеся цих приходять, — він помовчав. — Деякі з них неприємні особи. Судячи за свідченнями тих, хто з ними стикався.


Каллем сів за кермо, увімкнув двигун і поїхав. Роланд проводив його поглядом, разлепил губи: «Дан-тет».


Едді кивнув. Дан-тет. Маленький рятівник. Джону Каллему це визначення підходило якнайкраще. Тепер він пішов з життя, як пішли люди похилого віку Річкового Перехрестя, як пішли інші люди. А він пішов, чи не так? Хоча, коли він говорив про свого друга у Вермонті, що-то...


Параноя. Звичайна параноя. І Едді викинув ці думки з голови.


4


Оскільки автомобіль біля будинку не стояв і, отже, заглянути під килимок біля водійського сидіння не представлялося можливим, Едді вирішив досліджувати простір під нижньою сходинкою ганку. Але, ледве він ступив до хати, Роланд вхопив його за плече однією рукою, а інший вказав на зарослий кущами схил, що спускається до води і дах, швидше за все, ще одного елінгу. Пофарбовану зеленою фарбою покрівельну дранку засипали опале соснові голки.


— Хто там є, — губи Роланда ледь ворушилися. — Можливо, не самий великий дурень. І він спостерігає за нами. Підніми руки.


— Роланд, ти думаєш, небезпеки немає?


— Ні, — і Роланд підняв руки. Едді подумав про те, щоб запитати, а чим, власне, заснована його впевненість, але відповідь знав і так: на інтуїції. Роланд спеціалізувався саме на цьому. Зітхнувши Едді підняв руки.


— Дипно! — покликав Роланд, дивлячись на елінг. — Ерон Дипно! Ми — друзі, і часу у нас обмаль! Якщо це ти, виходь! Нам треба порадитись!


Пішла пауза, потім почувся старечий голос: «Як вас звуть, містер?»


— Роланд Дискейн з Гилеада і роду Эльда. Думаю, ти знаєш.


— І ваша професія?


— Моя справа — свинець! — відповів Роланд, і Едді відчув, як по руках побігли мурашки. Довга пауза. Потім: «Ви вбили Келвіна?»


— Нам про це нічого не відомо, — сказав Едді. — Якщо ви знаєте щось таке, чого не знаємо ми, чому б вам не підійти і не розповісти нам?


— Ви — той хлопець, який з'явився, коли Кел залагоджував виникли непорозуміння з Андолини?


Почувши про вирішення виниклих непорозумінь Едді побілів від злості. Він вважав, що для опису тих подій в підсобці — складі книжкового магазину Тауера слід було підібрати інші слова.


— Значить, він там залагоджував виникли непорозуміння? Так він вам сказав? — і продовжив, не чекаючи відповіді Дипно. — Так, я той хлопець. Підходьте сюди і давайте поговоримо.


Відповіді не було. Минуло двадцять секунд. Едді вже набрав повні груди повітря, щоб знову покликати Дипно. Роланд поклав руку йому на плече і похитав головою. І тільки ще через двадцять секунд заскрипіла, відкриваючись, сітчаста двері. З елінгу вийшов високий, худий чоловік, кліпаючи очима, як сова. В одній руці він тримав за стовбур великий автоматичний пістолет. Дипно підняв його над головою.


— Це «беретта», і він не заряджений. У мене тільки одна обойма, і я зберігаю її в спальні на полиці з шкарпетками. Заряджену зброю мене нервує. Розумієте?


Едді закотив очі. Найлютіші вороги цих людей — вони самі, як сказав Генрі.


— Чудово, — кивнув Роланд. — А тепер іди до нас.


І... так, чудес, схоже, нема кінця... Дипно пішов.


5


Кави він зварив куди краще, ніж вони пили в Келла Брін Стерджис, власне такої хорошої кави Роланд не пробував з тих пір, як покинув Меджис, містечко, загублене на Зовнішній Дузі. Він пригостив їх ще і полуницею. Садової та купленої в магазині, за словами Дипно, але Едді не міг не відзначити, яка вона ароматна. Всі троє сиділи на кухні котеджу номер 19, здається на літо компанією «Джеффордс ренталс», пили каву і вмочали великі ягоди в миску з цукром. Коли розмова підходила до кінця, вони виглядали вбивцями, выпачкавшими кінчики пальців в крові своєї останньої жертви. Розряджений пістолет Дипно, забутий господарем, залишився на підвіконні.


Дипно прогулювався Рокет-роуд, коли почув стрілянину, гучну і виразну, потім вибух. Поспішив до котеджу (поспішив — голосно сказано, зазначив він, враховуючи його нинішній стан), а побачивши піднімається на півдні стовп диму, прийшов до висновку, що повернутися в елінг — не найгірше рішення. До того часу він вже практично не сумнівався, що за пострілами, вибухами і пожежею стоїть той бандит-італієць, який...


— Що значить, повернутися в елінг? — спитав Едді.


Дипно ворухнув ногами під столом. На дуже блідому обличчі темними плямами виділялися мішки під очима, на голові залишився лише віночок сивого волосся, що нагадують пух кульбаби. Едді згадав слова Тауера про те, що пару років тому у Дипно знайшли рак. Виглядав він, звичайно, не дуже, але Едді бачив людей, особливо в місті Луд, які виглядали куди як гірше. Скажімо, старина Гашер, давній друг Джейка.


— Ерон? Що значить, повернути...


— Я чув питання, — з легким роздратуванням обірвав його старий. — Ми отримали листа, в поштовому відділенні, вірніше, його отримав Кел, з пропозицією перебратися з котеджу кудись ще, по сусідству, і не висовуватися. Написав хтось Каллагэн. Ви його знаєте? — Роланд і Едді кивнули. — Цей Каллагэн... можна сказати, він відчитав Кела, як хлопчиська.


«Cal, Calla, Callahan», — подумав Едді, й зітхнув.


— Кел, у багатьох відносинах хороша людина, але не любить, коли його вичитують. Ми на кілька днів переїхали в елінг... — Дипно помовчав, можливо, зайнятий короткої боротьбою з совістю. Потім продовжив. — Точніше, на два дні. Тільки на два. А потім Кел сказав, що ми — психи, що від вогкості в нього розболілися суглоби, і він чув, як я кашляю. «Не вистачало ще, щоб мені довелося везти тебе в цю паршиву лікарню в Норуэе, — сказав він, — щоб тебе лікували там не тільки від раку, але і від пневмонії». Додав, що Андолини ніколи нас тут не знайти, за умови, що молодий чоловік... ви... — він вказав вузлуватим, в полуничному соку пальцем на Едді, — буде тримати язик за зубами. «Ці нью-йоркські бандити північніше Уестпорта кроку не зроблять без компаса». Його слова.


Едді застогнав. Вперше в житті він злився з-за того, що виявився прав.


— Він сказав, що ми зробили все можливе, щоб замести сліди. На це я відповів: «Але ж хтось нас знайшов, цей Каллагэн нас знайшов». «Природно, знайшов, — погодився зі мною Кел, — знову палець націлився на Едді, — тому що знав, де шукати поштовий індекс, а решта праці не склало». Потім Кел сказав: «Правильно розрахував, що треба йти прямо в поштове відділення. Повір мені, Ерон, ми тут у цілковитій безпеці. Ніхто не знає, де ми, за винятком агента, який здав нам цей котедж, а вона вже в Нью-Йорку».


Дипно подивився на них з-під густих брів, нахилився вперед, вмочив ягоду в цукор, відкусив половину.


— Так ви нас знайшли? Через нью-йоркського агента?


— Ні, — відповів Едді. — Через місцевого. І він привіз нас прямо сюди, Ерон.


Дипно відкинувся на спинку стільця.


— Ох.


— Так, тут є над чим поохати, — погодився Едді. — Значить, ви повернулися в котедж, а Кел продовжив купувати книги, замість того, щоб ховатися тут і читати вже куплені. Так?


Дипно втупився в скатертину.


— Ви повинні розуміти, що Кел — захоплена людина. Книги — його життя.


— Ні, — рівним голосом відповів Едді, — Кел — не захоплена людина. Кел — одержимий, ось хто у нас Кел.


— Як я розумію, ти у нас — стряпчий, — Роланд вперше подав голос, після того, як Дипно запросив їх в котедж. Він закурив ще одну сигарету Каллема (попередньо обломив фільтр, як і показував йому Джон), але, на думку Едді, не отримував від куріння ніякого задоволення.


— Стряпчий? Я не...


— Адвокат.


— А-а. Так, звичайно. Але я на пенсії, не практикую з...


— Нам треба, щоб ти повернувся до роботи і склав нам одну папір, — і Роланд пояснив, папір яка їм потрібна. Дипно закивав буквально після перших слів стрілка, з чого Едді зробив висновок, що Тауер ввів свого друга в курс справи. Його це цілком влаштовувало. Що не подобалося, так це вираз обличчя старого. Однак, Дипно дав Роланду виговоритися до кінця. Нехай і на пенсії, він не забув засадничі принципи роботи з клієнтами.


І лише переконавшись, що Роланд закінчив, дозволив собі висловитися:


— Вважаю, я повинен попередити вас, що Келвін вирішив ще на якийсь час залишити цю нерухомість за собою.


Едді двинув себе з тієї частини голови, де не було садна, використавши для цього театрального жесту здорову праву руку. Ліва рука оніміла, а в пораненій нозі, між щиколоткою і коліном, знову запульсувала біль. Він припустив, що старина Ерон напевно взяв з собою в поїздку які-небудь сильні болезаспокійливі засоби, і подумав, що перед розставанням потрібно попросити у нього кілька таблеток.


— Даруйте, прошу вас, але по дорозі в цей чарівний маленький містечко мене міцно стукнули по голові, і, схоже, слух у мене пошкодився. Мені здалося, ви сказали, сей... що містер Тауер вирішив не продавати нам пустир.


Дипно посміхнувся, досить-таки кисле.


— Ви прекрасно знаєте, що я сказав.


— Але він повинен продати його нам! У нього лист Стефана Торена, його пра-пра-прадіда, в якому про це ясно сказано.


— Кел говорить зовсім інше, — рівним голосом відповів Дипно. — З'їжте ще ягідку, містер Дін.


— Ні, дякую!


— З'їж ягоду, Едді, — підтримав старого Роланд і простягнув Едді ягоду.


Едді її взяв. Хотів вже розчавити про ніс високого, кощава старого, передумав, вмочив у блюдечко з молоком, потім в миску з цукром, почав їсти. І, чорт переможи, до чого ж важко сердитись, коли рот наповнює така насолода! Роланд, безсумнівно, чудово це розумів (та й Дипно, швидше за все, теж).


— Згідно Келу, в конверті, який дістався йому від Стефана Торена, не було нічого, крім імені цієї людини, — практично лиса голова хитнулася в бік Роланда. — Заповіт Торена, яке в ті далекі дні ще називали «передсмертною волею», давно зникло.


— Я знав, що знаходиться в конверті, — наполягав Едді. — Він запитав мене, і я знав!


— Він мені це говорив, — Дипно байдуже дивився на нього. — Він сказав, що це трюк, який під силу будь-якому вуличному фокусника.


— Він також сказав, що пообіцяв продати нам цей пустир, якщо я зможу назвати ім'я йому в конверті? Він сказав вам про своє гребаное обіцянку?


— Він заявляє, що перебував у стані стресу, коли давав таку обіцянку. І я впевнений, що так воно і було.


— Так цей сучий син думає, що ми збираємося надути його? — спитав Едді. Лють глухими ударами бухала в віскі. Хоч раз в житті розбирала його таку злість? Так, одного разу. Коли Роланд відмовився повернути його в Нью-Йорк, де він зумів би роздобути таку необхідну йому дозу. — У цьому вся справа? Так надувати його ми не збираємося. Віддамо все, що йому належить, до останнього цента, і навіть більше. Клянуся у цьому особою свого батька! І серцем мого старшого!


— Вислухайте мене уважно, молодий чоловік, тому що це важливо.


Едді подивився на Роланда. Той ледь кивнув, потім загасив недопалок на підборах. Едді знову повернувся до Дипно, мовчки, закипаючи від люті.


— Він каже, що в цьому і проблема. Він каже, що ви збираєтеся заплатити мізерну, чисто номінальну суму, що в подібних випадках це один долар, а потім виплатити все інше. Він заявляє, що ви намагалися переконати його, що ви — надприродна істота або людина, яка має доступ до надприродним істотам... не кажучи вже про доступ до мільйонів «Холмс дентал корпорейшн»... але провести його вам не вдалося.


Едді дивився на нього, роззявивши рота.


— Все це Келвін каже, — все так само спокійно продовжував Дипно, — але це не означає, що він у це вірить.


— Про що ви, чорт забирай?


— Келвіна страшно важко розлучатися з тим, що потрапило до нього. У нього нюх на рідкісні та антикварні книги, чи знаєте. Він — справжній літературний Шерлок Холмс, а знайшовши таку книгу, прагне її придбати. Я бачив, не раз і не два, як він переслідував на власника потрібної йому книги, поки той не здавався і не продавав її. Іноді лише для того, щоб Кел перестав обривати йому телефон, я в цьому впевнений.


З урахуванням його таланту, розташування магазину та значної суми грошей, яку він отримав у своє повне розпорядження на двадцять шостий день народження, Кел повинен був стати одним з найщасливіших книготорговців Нью-Йорка. Але його проблема — не покупка, а продаж. Як тільки книга, яку він так хотів придбати, виявляється у нього в руках, він просто не може змусити себе з нею розлучитися. Я пам'ятаю, як один книжковий колекціонер з Сан-Франциско, майже такий же завзятий, як Келвін, умовив-таки його продати перше видання «Мобі Діка» з автографом автора. Кел заробив на цій угоді більше сімдесяти тисяч доларів, але і тиждень не міг спати. Те ж саме він відчуває по відношенню до пустирю на розі Другої авеню і Сорок шостій вулиці. Це єдина нерухомість, крім книг, яка належить йому. І він переконав себе, що ви хочете вкрасти у нього цю землю.


Послідувала коротка пауза, яку перервав Роланд.


— Але він знає, що це не так, в глибині серця?


— Містер Дискейн, я не розумію...


— Все ти розумієш, — перервав його Роланд. — Знає?


— Так, — нарешті відповів Дипно. — Я впевнений, що знає.


— У глибині свого серця він знає, що ми — люди слова, які заплатять за його власність, якщо тільки не помремо.


— Так, мабуть. Але...


— Якщо він продасть цей пустир нам, а ми поінформуємо про угоду старшого Андолини... його боса, людини по імені Балазар...


— Я чув це ім'я, — сухо перебив його Дипно. — Вона постійно з'являється в газетах.


— Тоді цей Балазар залишить у спокої твого друга? Якщо, звичайно, ми розтлумачимо Балазару, що пустир твій друг більше продати не може, оскільки власник змінився, а спроба помститися сэю Тауеру може дорого йому коштувати.


Дипно схрестив руки на вузькій грудях, чекаючи продовження. Тепер він дивився на Роланда, як зачарований.


— Коротше, якщо твій друг Келвін Тауер продасть нам пустир, всі його біди підуть у минуле. Як по-твоєму, знає він це в глибині свого серця?


— Так, — кивнув Дипно. — Вся справа в його небажанні... небажанні розлучатися з тим, що потрапило йому в руки.


— Підготуй папір, — підвів риску Роланд. — Об'єкт, пусту ділянку землі на розі цих двох вулиць. Тауер — продавець. Ми — покупці.


— Покупець — «Тет корпорейшн», — вставив Едді. Дипно хитав головою.


— Я можу намовити документ, але ви не переконаєте його продати. Якщо тільки не витратите на це тиждень, а то й більше, та ще вам доведеться прикладати розпечене залізо до його п'ятах, а то і яйцям.


Едді щось пробурмотів. Дипно запитав, що він сказав. Едді відповів, що нічого. Насправді сказав: «Звучить непогано».


— Ми переконаємо його, — запевнив його Роланд.


— Я в цьому дуже сумніваюся, друже мій.


— Ми переконаємо його, — повторив Роланд, гранично сухо.


Знадвору долинув наближається шум двигуна. Маленький автомобіль (Едді не сумнівався, орендований у «Хертца») підкотив до будинку і зупинився.


«Прикуси мову, прикуси мову», — казав собі Едді, але, коли Келвін Тауер вискочив з кабіни, удостоївши інший автомобіль хіба що швидкоплинного погляду, відчув, як кров ударила в голову. Стиснув руки в кулаки, а коли нігті встромилися в шкіру долонь, посміхнувся: біль дозволила відволіктися.


Тауер відкрив багажник орендованого «шеві» і дістав велику сумку. «Сьогоднішня видобуток», — подумав Едді. Тауер коротко глянув на південь, на дим в небі, знизав плечима і попрямував до котеджу.


«Так і треба, — думав Едді, — так і треба, сволота погана, щось горить, а тобі до цього немає ніякого діла». Незважаючи на біль у руці, Едді ще сильніше стиснув кулаки, все глибше вганяючи нігті в шкіру.


«Ти не можеш його вбити, Едді, — сказала Сюзанна. — Ти це знаєш, чи не так?»


Він це знав? А якщо й знав, послухався б голоси Сюзі? Будь-якого голосу розуму, якщо вже на те пішло? Едді не знав. Знав інше: справжня Сюзанна пішла, пішла разом з захопила її Міа, розчинилася в далекому майбутньому. А ось Тауер, з іншого боку, тут, поруч. І в цьому відчувалася певна логіка. Едді десь прочитав, що після атомної війни виживуть, швидше за все, тільки таргани.


«Не бери в голову, солоденький, просто прикуси язичок і дозволь Роланду вирішити це питання. Ти не можеш його вбити».


Так, Едді не міг.


У всякому разі, поки сей Тауер не поставив свій підпис над лінією з крапочок. А ось потім... після того, як...


6


— Ерон! — вигукнув Тауер, піднявшись на ганок. Роланд зловив погляд Дипно і приклав палець до губ.


— Ерон, їй, Ерон! — голос сильного і щасливої людини, не втікача, а бушмена, який повернувся з багатою здобиччю. — Ерон, я їздив до тій вдові в Іст-Фрайбург, і, святий Йосип, у неї є всі романи, які тільки написав Герман Вук [163]! Не видання книжкового клубу, як я міг очікувати, а...


Пішов скрип відкривається сітчастої двері, кроки в кімнаті.


— ...перші видання «Даблдей». «Марджорі Морнінгстар!» "Бунт на «Кейн»! Я думаю, кому-то на іншій стороні озера слід було подбати про страховку від пожежі, тому що...


Він увійшов у кухню. Побачив Эрона. Побачив Роланда, який сидів навпроти Дипно, який дивився на нього цими лякаюче-блакитними очима з безліччю зморщок за їх кутах. І, нарешті, побачив Едді. А ось Едді його не побачив. В останній момент Едді Дін затиснув зчеплені руки між колінами і нахилив голову, втупившись на руки, так і на дошки під ними. Він у прямому сенсі прикусив язика. А біля великого пальця на правій руці з'явилися дві крапельки крові. Ось на них Едді і зосередився. Можна сказати, повністю зациклився. Тому що Едді точно вбив би володаря цього веселого голосу, якщо б той попався йому на очі.


«Побачив наш автомобіль. Побачив, але навіть не підійшов до нього. Не покликав свого друга, не запитав, чи все в порядку. Не запитав, чи живий Ерон. Тому що всі думки про книгах цього Германа Вука, не виданнях книжкового клубу, а справжніх, перше. І ніяких тривог. Бо уявою ти нічим не відрізняєшся від Джека Андолини. Ти і Джек, пара чорних тарганів, плазунів по підлозі всесвіту. В очах у вас тільки приз, так? Тільки гребаной приз».


— Ви, — видихнув Тауер. Куди тільки поділися радість і пожвавлення, тільки що переповнювали голос. — Хлопець...


— Хлопець з нізвідки, — говорив Едді, не піднімаючи голови. — Той самий, який витягнув тебе з рук Андолини за дві хвилини до того, як ти наклав у штани. І так ти платиш за добро? Ти у нас той ще тип, чи не так? — висловившись, Едді знову прикусив язика. Зчеплені руки тремтіли. Він сподівався, що Роланд втрутиться... повинен втрутитися, не міг очікувати, що Едді сам впоратися з цим егоїстичним монстром... але Роланд мовчав.


Тауер розсміявся. Дуже нервово, деренчавим сміхом, приблизно так само звучав його голос, коли він зрозумів, хто сидить за столом кухні в орендованому ним і Дипно котеджі.


— О, сер... містер Дін... я дійсно думаю, що ви перебільшили серйозність тій ситуації...


— Що я пам'ятаю, — Едді так і не піднімав голови, — так це запах гасу. Я вистрілив з револьвера мого старшого, ти це припоминаешь? Вважаю, нам пощастило, що гас не так сильно випаровується, так і стріляв я в сторону. Вони розливали гас по тому кутку, де стояв твій стіл. Вони збиралися спалити твої найцінніші книги... або я повинен сказати твоїх кращих друзів, твоїх близьких? Тому що книги замінюють тобі і друзів, і сім'ю, чи не так? А Дипно, хто він такий, врешті-решт? Стариган з раковою пухлиною, який побіг з тобою на північ, коли тобі знадобився попутник. Ти б залишив його помирати в канаві, якби хтось запропонував тобі перше видання Шекспіра або якусь особливу книгу з автографом Хемінгуея.


— Я не хочу цього чути! — вигукнув Тауер. — Мені, між іншим, відомо, що мій магазин згорів дотла, а адже він не був застрахований! Я розорений, і вина в цьому ваша! Я вимагаю, щоб ви негайно забралися звідси!


— Ти не вніс черговий внесок за страховим полісом, тому що тобі потрібні гроші на придбання повного комплекту творів про Хопалонге Кессіді [164], коли в минулому році на аукціон виставили бібліотеку Кларенса Малфорд, — вставив Ерон Дипно. — Ти сказав мені, що незастрахованим магазин залишиться лише тимчасово, але...


— Так і було! — тепер у голосі Тауера чулися образа і здивування, немовби він не очікував удару в спину з боку кращого друга. Можливо, і не очікував. — Магазин залишався незастрахованим тільки тимчасово, чорт забирай!


— ...але звинувачувати цього молодого чоловіка, — а ось Дипно продовжував все також стримано, але вже з легким докором, — мені видається надзвичайно несправедливо.


— Я хочу, щоб ви пішли звідси! — гаркнув Тауер на Едді. — Ви і ваш друг теж! Я не хочу мати з вами жодних справ! Якщо я колись думав, що ми вдаримо по руках, це була... помилка! — він схопився за це слово, як за саме рідкісне перше видання, вигукнув його на два тони вище.


Едді ще сильніше зчепив пальці. Ніколи раніше з такою ясністю не віддавав собі звіту в тому, що револьвер зовсім поруч, тільки простягни руку. А револьвер, схоже, додав у вазі, щоб про нього, не дай Боже, не забули. Едді взмок від поту; відчував його запах. Плями крові тепер просочувалися між долонями і капали на підлогу. Він відчував, як зуби впиваються в мову. Так, це дієвий спосіб забути про болі в нозі. Едді вирішив, що мову варто помилувати. Вкорочувати його безумовно не хотілося.


— Що у мене виразно збереглося в пам'яті після нашої зустрічі...


— І ви взяли книги, які належать мені, — перебив його Тауер. — Я хочу, щоб ви мені їх повернули. Я наполягаю на...


— Заткнися, Кел, — осадив його Дипно.


— Що? — в голосі чулася не образа — шок. Тауер ледь не втратив дар мови.


— Перестань ухилятися. Ти заслужив цю прочухана, і ти це знаєш. Якщо тобі пощастить, выволочкой все і закінчиться. Так що мовчи, і хоч раз в житті веди себе, як чоловік.


— Що я найкраще запам'ятав, — продовжив Едді, — так це жах, який позначився на твоєму обличчі, коли я сказав Джеку, що я і мої друзі завалимо трупами Гренд-Армі-плазу [165], якщо він не відстане від тебе. У тому числі трупами жінок і дітей. Тобі це не сподобалося, але знаєш, що я тобі скажу, Кел? Джек Андолини тут, прямо зараз, в Іст-Стоунэме.


— Ви брешете! — вигукнув Тауер. Глибоко вдихнув, вимовляючи ці слова, так що вони не зірвалися з губ, а влетіли в них.


— Господи, я б тільки порадів, будь це брехня. Але я бачив, як померли дві ні в чому не винні жінки, Кел. В магазині. Андолини влаштував засідку, і, будь ти віруючою людиною, але я вважаю, що до Бога ти можеш звернутися тільки в одному випадку, щоб Він допоміг тобі не позбутися якогось першого видання, яке могло піти в інші руки... Так ось, будь ти віруючою людиною, у тебе, можливо, виникло б бажання стати на коліна і помолитися богу егоїстичних, одержимих, жадібних, безсердечних, нечесних власників книжкових магазинів про те, щоб старший Балазара дізнався про нашу появу тут від жінки по імені Міа, від неї, а не від тебе. Тому що, якщо сюди привів їх ти, Келвін, кров цих двох жінок на твоїх руках!


Голос Едді піднімався і піднімався, і хоча він не відривав погляду від підлоги, її почала бити дрож. Він відчував, як очі бубнявіють в орбітах, як жили виступають на шиї. Відчував, як підтягуються догори яєчка, маленькі і тверді, як кісточки персиків. Але більш всього він відчував бажання стрибати, стрибнути через кухню, легко і невимушено, як стрибають балетні танцівники, і впиться руками в жирну, білу шию Келвіна Тауера. Він чекав, що Роланд втрутиться, сподівався на втручання Роланда, але стрілець нічим себе не проявив, і голос Едді продовжив підйом, до шаленого крику.


— Одна з цих жінок впала відразу, але друга... вона ще кілька секунд залишалася на ногах. Куля знесла їй верхівку. Я думаю, кулеметна куля. І ці секунди, залишаючись на ногах, вона нагадувала вулкан. Тільки вивергала кров, а не лаву. Так, можливо, проговорилася Міа. Є у мене передчуття, що це її робота. Не зовсім логічно, але, на щастя для тебе, сильне. Міа скористалася знаннями Сюзанни, щоб захистити свого малого.


— Міа? Молодий чоловік... містер Дін... я не знаю ніякої...


— Заткнися! — гаркнув Едді. — Заткнися, пацюк! Брехлива, слизька потвора! Ти — не чоловік, а жадібна, загребущая, свинська пародія на нього. Чому ти не поставив вздовж дороги рекламні щити? «ПРИВІТ, Я — КЕЛ ТАУЕР! ЗУПИНИВСЯ НА РОКЕТ-РОУД В ІСТ-СТОУНЭМЕ! ЧОМУ Б ВАМ НЕ ЗАГЛЯНУТИ ДО МЕНЕ І МОЄМУ ДРУГОВІ ЭРОНУ! ВІЗЬМІТЬ ЗБРОЮ!»


Едді повільно підняв голову. По щоках текли сльози люті. Тауер вже притиснувся спиною до стіни біля дверей, його очі округлилися, в них стояв жах. Обличчя блищало від поту. Сумку з набутими книгами він притискав до грудей, як щит.


Едді свердлив його поглядом. Кров капала на підлогу з його міцно зчеплених рук, пляма крові знову почало розширюватися на рукаві сорочки, тоненька цівочка крові потекла з куточка рота. І тепер він вже розумів, чому мовчить Роланд. Цю робота лежала на Едді Діні. Тому що він знав Тауера, як облупленого, чи не так? Знав його дуже добре. Адже він сам, не такі вже й давні часи, ні на йоту не сумнівався, що в порівнянні з героїном все інше — нісенітниця і чиясь примха. Хіба не вірив, що за дозу героїну можна віддати все, що завгодно? Хіба не дійшов до тієї точки, коли міг відправити на панель власну матір, щоб забезпечити себе черговою дозою? Чи Не тому він так розсердився?


— Ця ділянка на розі Другої авеню і Сорок шостий вулиці ніколи не належав тобі, — продовжив Едді. — Ні твого батька, ні батька твого батька, і так до Стефана Торена. Ви були тільки зберігачами, точно так само, як я — охоронець револьвера, який висить у мене на боці.


— Я це заперечую!


— Правда? — запитав Ерон. — Як дивно. Я чув від тебе практично ті ж слова, коли мова заходила про це ділянці землі...


— Ерон, замовкни!


— ...а таке траплялося не один раз, — спокійно закінчив фразу Дипно.


Щось тріснуло. Едді схопився, біль пробила ногу, поширюючись в обидві сторони від рани гомілки. Сірник. Роланд чиркнув сірником, щоб закурити. Фільтр лежав на клейонці, поряд з двома іншими. Вони нагадували желатинові капсули з ліками.


— От що ти мені сказав, — Едді разом заспокоївся. Лють пішла з нього, як отрута, висмоктаний після зміїного укусу. Роланд дозволив йому витиснути її з себе, і, незважаючи на кровоточиві мову і долоні, він міг лише подякувати стрілка.


— Все, що я тоді казав... я перебував у стані стресу... боявся, що ви можете мене вбити!


— Ти сказав, що у тебе є конверт, датований березнем 1846 року. Ти сказав, що в конверті листок паперу з написаним на ньому ім'ям. Ти сказав...


— Я заперечую...


— Ти сказав, якщо я зможу назвати тобі ім'я, написане на папері, ти продаси мені пустир. За один долар. З умовою, що ти отримаєш набагато більше, мільйони, в найближчому майбутньому... скажімо, до 1985 року.


Гавкаючий смішок зірвався з губ Тауера.


— Чому заодно не запропонувати мені і Бруклінський міст?


— Ти пообіцяв. А тепер твій батько спостерігає, як ти намагаєшся порушити дане тобою обіцянку.


— Я ЗАПЕРЕЧУЮ КОЖНЕ СКАЗАНЕ ВАМИ СЛОВО! — проревів Келвін Тауер.


— Заперечуй і будь проклятий, — знизав плечима Едді. — А тепер я збираюся дещо тобі сказати, Кел, дещо таке, що йде з мого розбитого, але все ще розбитого серця. Ти їж гірке блюдо, але не знаєш цього. Тобі сказали, що солодке блюдо, а смакові сосочки твого мови втратили чутливість.


— Я поняття не маю, про що ви говорите! Ви божевільний!


— Ні, — заперечив Ерон. — У нього з головою все в порядку. Це ти будеш божевільним, якщо не послухаєшся його. Я думаю... я думаю, він дає тобі шанс знову знайти мету в житті.


— Змирися, — продовжив Едді. — Хоча б раз послухай доброго ангела замість того, щоб слухати іншого. Інший ненавидить тебе, Кел. Єдине його бажання — вбити тебе. Повір мені, я знаю.


В котеджі повисла тиша. На ставку закричала гагара. Здалеку доносився ще більш неприємний виття сирен. Келвін Тауер облизав губи.


— Щодо Андолини це правда? Він в місті?


— Так, — тепер він чув цвірчання наближається вертольота. На місце пожежі поспішає знімальна група ті-ві? Ні, таке стане реальністю тільки років через п'ять, особливо в глушині.


Погляд книгопродавця змістився на Роланда. Тауера, звичайно, захопили зненацька, на нього тиснула почуття провини, але він все-таки зумів узяти себе в руки. Едді це бачив і зазначив (не в перший, до речі, раз), наскільки простіше було б життя, якби люди відповідали характеристиці, яку ти їм відразу і даєш. Йому не хотілося втрачати час, прикидаючи, а раптом Кельвін Тауер — сміливець або не такий вже далекий родич хороших людей, але можливо, і хоробрості йому вистачало, і закінченим плохишем він не був. Чорт би його побрал.


— Ви дійсно Роланд з Гилеада?


Роланд дивився на нього крізь пелену піднімається до стелі тютюнового диму.


— Ти говориш правду, я кажу, спасибі тобі.


— Роланд Эльдский?


— Так.


— Син Стівена?


— Так.


— Онук Аларіка?


Очі Роланда блиснули, можливо, від подиву. Едді точно здивувався, але відчував, головним чином, втома і полегшення. Питання, які ставив Тауер, означали наступне: по-перше, він знав більше, ніж ім'я Роланда та його основне заняття, по-друге, думки його, нарешті, рушили в правильному напрямку.


— Аларіка, ага, — кивнув Роланд, — рудоволосого.


— Я нічого не знаю щодо кольору його волосся, але мені відомо, чому він відправився в Гарлан. А вам?


— Щоб убити дракона.


— Убив?


— Ні, він запізнився. Останнього в тих місцях дракона вбив інший король, який пізніше загинув.


Ось тут Тауер, здивувавши Едді ще більше, звернувся до Роланду на лающем мовою, який в кращому випадку припадав англійської троюрідним братом. Едді почув щось на кшталт: «Had heet Rol — uh, fa heet gun, fa heet hak, fa — had gun?»


Роланд кивнув головою і відповів на тій же мові, повільно і ретельно вимовляючи кожне слово. Коли він закінчив, Тауер привалился до стіни і сумка з книгами випала з його рук на підлогу.


— Який же я дурень.


Ніхто не став його переконувати.


— Роланд, не могли б ви вийти зі мною? Мені потрібно... мені... треба... — Тауер заплакав. Сказав що-то ще на неанглийском мовою, судячи з інтонацій знову задав питання.


Роланд, не відповідаючи, піднявся. Едді теж встав, скривившись від болю в нозі. У ній сиділа куля, усе так, він її відчував. Схопив Роланда за руку, потягнув на себе, змусив нахилитися, прошепотів стрілку на вухо: «Не забудь, що у Тауера і Дипно зустріч в пральні „Бухта черепахи“, через чотири роки. Скажи йому, Сорок сьома вулиця, між Другою і Першою авеню. Він, можливо, знає це місце. Саме Тауер і Дипно врятували... врятують життя Дону Каллагэну. Я в цьому майже впевнений».


Роланд кивнув, потім попрямував до Тауеру. Той інтуїтивно стиснувся в грудку, вдавился спиною в стіну, потім з видимим зусиллям змусив себе випрямитися.


Роланд узяв його за руку, як це робили в Кэлле, і вивів з кухні.


Після їх відходу Едді повернувся до Дипно.


— Готуйте контракт. Він продає.


Дипно відповів скептичним поглядом.


— Ви справді так думаєте?


— Так, — кивнув Едді. — Дійсно.


7


Написання контракту багато часу не зайняло. Дипно знайшов блокнот на кухні (зі смішним бобром в верхній частині кожної сторінки і написом «ВАЖЛИВІ СПРАВИ НА СЬОГОДНІ») і почав писати, час від часу відриваючись від блокнота, щоб задати Едді той чи інший питання.


Покінчивши з контрактом, Дипно ще раз подивився на блискуче від поту обличчя Едді і сказав:


— У мене є таблетки «Перкосета» [166]. Хочете прийняти?"


— Ще б пак, — відповів Едді, подумавши, що після цих таблеток зможе, коли Роланд повернеться, звернутися до нього з нагальним проханням. Куля сиділа в нозі, сумнівів у цьому не було, і її слід було витягти. — Як щодо чотирьох?


У погляді Дипно читався сумнів.


— Я знаю, що кажу, — запевнив його Едді. — На жаль.


8


В аптечному шафці Ерон знайшов пару смужок дитячого пластиру, одну з Білосніжкою, другу з Бембі на упаковці, і заліпив ними рану на руці Едді, попередньо обробивши антисептичним розчином вхідний і вихідний кульові отвори. А після того, як Едді запив таблетки склянкою води, запитав молодого чоловіка, звідки він родом.


— Тому що, хоч ви і впевнено звертаєтесь з цим револьвером, по вимові ви ближче до мене і Келу, ніж до нього.


Едді посміхнувся.


— На те є вагома причина. Я виріс в Брукліні. В Кооп-Сіті. Подумав: «А може, сказати йому, що і в цей самий момент я перебуваю там? Едді Дін, п'ятнадцятирічний, сексуально стурбований підліток, тиняється вулицями. Для того Едді Діна найважливіше на світі — трахнути. А падіння Темної Вежі або найбільший в світі поганець, якого звати Червоний Король... до них того Едді Діну немає ніякого діла...»


Потім побачив вираз обличчя Эрона Дипно, і ці думки вилетіли з голови.


— Що таке? У мене з носа стирчить сопля чи що?


— Кооп-Сіті не в Брукліні, — відповів Дипно. Таким голосом зазвичай розмовляли з маленькими дітьми. — Кооп-Сіті в Бронксі. І завжди був там.


— Це... — почав Едді, з наміром додати, безглуздо, але, перш ніж промовив це слово, світ задрижав на своїй осі. Знову Едді розтрощило відчуття крихкості, відчуття, що вся всесвіт (або всі всесвіти) створені з кришталю, а не стали. І не було ніякої можливості дати раціональне словесне відображення його почуттів, тому що відбувається раціональне відсутнє геть.


— Є й інші світи, крім цього, — продовжив він. — Саме про це і сказав Джейк Роланду перед смертю. «Тоді йди... є й інші світи, крім цього». І, мабуть, говорив правду, бо повернувся.


— Містер Дін? — на обличчі Дипно відбивалася тривога. — Я не розумію, про що ви говорите, але ви так зблідли. Думаю, вам краще присісти.


Едді дозволив відвести себе на кухню. Він сам розумів, про що говорив? Розумів, як Ерон Дипно, імовірно корінний житель Нью-Йорка, міг з такою впевненістю стверджувати, що Кооп-Сіті знаходиться в Бронксі, тоді як він, Едді, твердо знав, що Кооп-Сіті в Брукліні?


Ні, звичайно, він розумів не все, але достатньо для того, щоб душа пішла у нього в п'яти. Інші світи. Може, нескінченне число світів, і все обертаються навколо осі, ім'я якої — Вежа. Всі схожі, але все чомусь так відрізняються. Фізіономіями політиків на банкнотах. Назвами моделей автомобілів. «Такуро спірит» замість «датсана», наприклад. Командами професійних бейсбольних ліг. В цих світах, в одному з них все населення викосила хвороба, названа супергриппом, ти міг стрибати в часі, і в минуле, і в майбутнє. Тому що... «Тому що, по якомусь важливому критерію, всі вони — не реальний світ. А якщо вони реальні, то не є ключовим світом». Але ось цей світ — ключовий. І він це знав, тому що професія у нього була така, ключедел: «Дад-а-чам, дат-а-чуч, не хвилюйся, у тебе ключ». Берил Эванз? Не зовсім реальна. Клаудія-і-Інесс Бахман? Реальна. Світ з Кооп-Сіті в Брукліні? Не зовсім реальний. Світ з Кооп-Сіті в Бронксі? Реальний, нехай і прийняти це нелегко. І тут в голову прийшла думка про те, що Каллагэн потрапив з реального світу в один з інших задовго до того, як почав свою подорож по таємним хайвеїв; потрапив туди, навіть не знаючи про це. Він щось говорив про похорон якогось хлопчика, про те, як після цього...


— Після цього, сказав він, все змінилося, — Едді сів. — Все змінилося.


— Так, так, — Ерон Дипно поплескав його по плечу. — А тепер заспокойтеся.


— Батько вирушив з бостонської семінарії в Лоуелл, в реальному світі. Салемс-Лот, вже нереальний світ. Вигаданий письменником, якого звуть...


— Я приготую вам холодний компрес на лоб...


— Хороша ідея, — Едді закрив очі. Думки змішалися. Реальний, нереальний. Життя, вигадка. Вийшов на пенсію професор, приятель Джона Каллема, як у воду дивився: в колоні істини точно була діра. І Едді задався питанням, а чи знає хто, наскільки вона глибока?


9


П'ятнадцять хвилин потому в котедж, разом з Роландом, повернувся інший Келвін Тауер, спокійний, визнав свої помилки, исправившийся. Запитав Дипно, готовий контракт, а коли той кивнув, нічого не сказав, теж обмежився кивком. Пройшов до холодильника, повернувся з кількома банками пива «Синя стрічка», роздав. Едді відмовився, не хотів заважати алкоголь з таблетками. Тауер не став виголошувати тост, але одним ковтком ополовинил банку.


— Не кожен день мене заважає з лайном людина, яка обіцяє при цьому дати мені мільйони і звільнити від самого важкого каменя, що лежить на серці. Ерон, суд визнає юридичну силу цього контракту?


Ерон Дипно кивнув, як Едді здалося, з жалем.


— Тоді гаразд, — продовжив Тауер. Після паузи додав. — Добре, давайте це зробимо, — але не підписав. Роланд звернувся до нього на іншому, незнайомому Едді мовою. Тауера пересмикнуло, він розписався, його губи перетворилися на таку вузьку смужку, що здалеку могло здатися, ніби рота у нього зовсім немає. Едді розписався за «Тет корпорейшен», зазначивши, як це незвично, тримати в руці ручку. Він пригадати не міг, коли таке трапилося з ним в попередній раз. Після того, як на документі з'явилися всі необхідні підписи, з сэем Тауером відбулася чергова метаморфоза: він раптом повернувся в колишній стан, подивився на Едді і надломленным голосом вигукнув:


— Ось! Я жебрак! Дайте мені мій долар! Мені обіцяно долар! Я відчуваю, як з мене вже лізе гівно, і мені треба чимось подтереться.


А потім він закрив обличчя руками. Посидів так кілька секунд, поки Роланд складав підписаний документ (Дипно засвідчив обидві підпису) і прибирав у кишеню. Коли Тауер опустив руки, сльози висохли на очах, обличчя стало більш спокійним. На сірих щоках начебто навіть зажеврів рум'янець.


— Я думаю, мені справді полегшало, — він повернувся до Эрону. — Ти думаєш, ці два cochuhs [167] праві?


— Скоріше так, ніж ні, — посміхнувся Ерон.


А Едді раптом зрозумів, що знайшов-таки спосіб дізнатися напевно, ця парочка врятувала батька Каллагэна від Братів Гітлерів... ну, майже напевно. Один з них тоді сказав...


— Послухайте мене. Є одна фраза, начебто на ідиші. Гей кокниф єп йом. Ви знаєте, що вона означає? Хто-небудь знає?


Дипно відкинув голову, розреготався.


— Так, на ідиші, все точно. Моя мати весь час повторювала її, коли сердилася на нас. Вона означає срати в океан.


Едді подивився на Роланда. Через кілька років один з цих чоловіків, швидше за все, Тауер, купить перстень-печатку з вигравіруваними на ній словами «Ex Libris». Можливо тому, яким би божевільним не виглядало це припущення, що Едді Дін сам підкинув йому таку ідею. І Тауер, егоїстичний, жадібний, жалюгідний, думає лише про книжки Келвін Тауер, врятує життя батькові Каллагэну, який і побачить перстень у нього на руці. Він, звичайно, ледь не накладе в штани від страху (і Дипно теж), але він це зробить. І... В цей момент погляд Едді впав на ручку, якою Тауер підписав договір про продаж, звичайну ручку «Бик клік» [168], і він нарешті усвідомив значення того, що сталося. Вони стали власниками пустиря. Тепер пустир належав їм. Не «Сомбра корпорейшн», а їм. Роза належала їм! Відчуття було таке, ніби йому тільки що з усієї сили врізали по голові. Роза належала «Тет корпорейшн», компанії Дискейна, Дін, Дін, Чеймберза і Ыша. Тепер на них лягала вся відповідальність за долю троянди, на горе і радість. Цей раунд вони виграли. Однак, куля, як і раніше залишалася в нозі.


— Роланд, — Едді повернувся до стрілку, — ти повинен щось для мене зробити.


10


П'ять хвилин потому Едді лежав на кухонному лінолеумі в безглуздих, до колін, підштаниках, які носили в Келла Брін Стерджис, тримаючи в руці шкіряний ремінь, які не один рік перекочовував з одних штанів Эрона Дипно в інші. Поруч з ним стояла миска, наповнена темно-коричневою рідиною.


Дірка в нозі розташовувалася на три дюйми нижче коліна і правіше кістки. Плоть навколо неї піднялась, утворивши невеликий твердий конус. Кальдеру [169] цього мініатюрного вулкана заповнював блискучий червоно-пурпурний згусток крові. Під ікру Едді Ерон Дипно підклав два складених рушники.


— Ти збираєшся мене загіпнотизувати? — запитав він Роланда. Потім поглянув на ремінь, який тримав у руці й зрозумів, якою буде відповідь. — Чорт, не збираєшся, чи не так?


— Немає часу, — Роланд, який до цього рився в ящику зліва від раковини, попрямував до Едді. З кліщами в одній руці й ножем в інший. Едді подумав, що це огидне поєднання.


Стрілець опустився поруч з ним на коліно. Тауер і Дипно стояли у вітальні, спостерігаючи за подіями широко розкритими очима.


— Корт дав нам один рада, коли ми були хлопчаками. Мені тобі його повторити, Едді?


— Якщо ти думаєш, що він допоможе, звичайно.


— Біль піднімається. Від серця до голови, біль піднімається. Склади ремінь сея Эрона навпіл і сунь в рот.


Едді так і зробив, відчуваючи себе повним дурнем і дуже переляканий. У скількох вестернах він бачив аналогічну сцену? Іноді Джон Уейн прикусывал палицю, іноді Клінт Іствуд прикусывал кулю, і начебто в якомусь телефільмі Роберт Калп прикусывал саме ремінь.


Раптовий спогад, дивно яскраве, виникло перед його уявним поглядом, і ремінь вивалився з рота. Едді аж скрикнув.


Роланд, який як раз збирався промити інструменти в антисептичному розчині, налитом в миску, стурбовано глянув на Едді.


— Що таке?


Якісь миті Едді не міг відповісти. У грудях не залишилося повітря, легені просто склалися. Він згадав фільм, який разом з братом дивився якось вдень по телевізору в їх квартирі, розташованій в (бруклінському) (бронкськом) Кооп-Сіті. Зазвичай Генрі, як більш сильний і старший, вибирав, що вони будуть дивитися. Едді, якщо і протестував, то нечасто і недовго, тому що обожнював старшого брата (затягування протестів загрожувало Опіком індіанської мотузки або Голландським захопленням шиї). Що Генрі подобалося, так це вестерни. Фільми, в яких комусь з героїв рано чи пізно доводилося прикушувати палицю або кулю.


— Роланд, — голос слабеньким пошепки зірвався з губ. — Роланд, послухай.


— Я чую тебе дуже добре.


— Є один фільм. Я розповідав тобі про фільмах, так?


— Історії, розказані в рухомих картинках.


— Іноді Генрі і я залишалися вдома і дивилися по телевізору. Телевізор, в принципі, машина для показу фільмів будинку.


— Деякі кажуть, для показу лайна, — вставив Тауер. Едді пропустив його слова повз вуха.


— В одному з фільмів мова йшла про мексиканських селян, тих же фермерів і ранчерах Кэллы, які найняли стрільців, щоб ті захистили їх від бандитів. Бандити щороку здійснювали набіг на їх село і вивозили з собою урожай. Тобі це про щось нагадує?


У погляді Роланда читалося серйозність і, можливо, смуток.


— Так, звичайно.


— І назва містечка Тіана. Мені воно завжди здавалося знайомим, тільки я не міг зрозуміти, чому. Тепер розумію. Фільм називався «Чудова сімка», і, між іншим, Роланд, скільки нас було в той день в окопі, коли ми чекали Вовків?


— Вас не утруднить пояснити нам, про що ви, власне, говорите? — запитав Дипно. Спитав ввічливо, але Роланд і Едді проігнорували його. Роланд на мить замислився.


— Ти, я, Сюзанна, Джейк, Маргарет, Залия і Троянда. Ще близнюки Тавери і син Бена Слайтмана, але бійців — семеро.


— Так. І зв'язок, яку я ніяк не міг вловити, — режисер фільму. Коли знімаєш фільм, потрібна людина, яка все організує. Це режисер. Він — старший на знімальному майданчику.


Роланд кивнув.


— Старшого «Чудової сімки» звали Джон Стерджис.


Роланд задумався хіба що на мить, перш ніж знайти пояснення.


— Ка.


Едді розреготався. Нічого не міг з собою вдіяти. Роланд знав відповідь.


11


— Для того, щоб зловити біль, — наставляв його Роланд, — ти повинен прикусити ремінь в той самий момент, коли відчуєш її. Ти розумієш? У той самий момент. Тримай її своїми зубами.


— Все зрозумів. Тільки давай швидше.


— Зроблю все, що в моїх силах.


Роланд опустив в антисептичний розчин спочатку кліщі, потім ножа. Едді чекав, з ременем у роті, трохи прихопивши його зубами. Так, достатньо тільки раз вловити загальну картину, щоб все стало ясно, чи не так? Роланд — головний герой, досвідчений воїн, якого повинна грати навчена досвідом, але ще знаходиться на піку популярності знаменитість, начебто Пола Ньюмена, а може, Іствуда в голлівудській версії. Він сам — молодий ковбой, якого повинна зіграти найпопулярніша на той момент молода зірка. Том Круз, Еміліо Естевес, Роб Лоув, хто-небудь такого рівня. А тут і зараз декорації, які нам всім знайомі: хатина в лісі, і буде зніматися сцена, яку ми бачили багато разів, але як і раніше не може відірвати очей: Витяг кулі. Чого не вистачає, так це здалеку доноситься зловісного бою барабанів. І тут Едді зрозумів, що барабанів немає, тому що епізод зі зловісними барабанами, вони ж барабани Господні, залишився в минулому. Потім цей самий бій барабанів обернувся посиленою динаміками пісенною мелодією групи «Z. Z. Top», яку транслювали через гучномовці, встановлені на вуличних перехрестях у місті Луде. Та вже, на жаль, ситуація з ними ставала все ясніше і ясніше: вони були персонажами чиєїсь історії. Весь цей світ...


«Я відмовляюся в це вірити. Я опиняюся вірити, що виріс в Брукліні тільки через помилку якогось письменника, помилки, яку ймовірно, виправили у верстці. Гей, батько Каллагэн, я з тобою в одному човні... відмовляюся вірити, що я — персонаж. Це моя клята життя!»


— Давай Роланд! Витягни з мене це лайно.


Стрілець полив антисептичним розчином гомілку Едді, потім вістрям ножа видалив з рани згусток крові. Підніс до рани кліщі.


— Готуйся прикусити біль, Едді, — пробурмотів він, і миттю пізніше Едді прикусив її.


12


Роланд знав, що робить, робив це раніше, так і куля увійшла неглибоко. Її витяг зайняло не більше дев'яноста секунд, але ці півтори хвилини стали самими довгими в житті Едді. Коли йому вдалося розтиснути пальці, стрілець поклав йому на долоню расплющенную кулю.


— Сувенір, — сказав він. — Зупинилася біля самої кістки. Ти чув, як щипці подряпали про неї.


Едді подивився на безформний шматок свинцю, відкинув, як камінчик.


— Не потрібен він мені, — і витер піт з лоба. Тауер, справжній колекціонер, підняв кулю з лінолеуму. Дипно тим часом зачаровано розглядав сліди від зубів на своєму ремені.


— Кел, — Едді підвівся на ліктях. — У вашій шафі була одна книга...


— Я хочу, щоб ви повернули мені всі книги, — одразу ж перебив його Тауер. — І вам би краще добре піклуватися про них, молодий чоловік.


— Я впевнений, що вони в прекрасному стані, — Едді нагадав собі про необхідність при нагоді знову прикусити язика. Або знову взяти у Эрона ремінь і впиться зубами в нього, якщо мова стане шкода».


— Радий це чути, молодий чоловік. Тепер у мене не залишилося нічого, крім цих книг.


— Так, якщо не рахувати ще сорока або близько того, які зберігаються в різних банківських комірках, — вставив Ерон Дипно, не звертаючи ні найменшої уваги на злий погляд, яким удостоїв його Тауер. — Примірник «Улісса» з автографом, можливо, найкраще, але гарні і кілька томів Шекспіра, і повне зібрання творів Фолкнера, підписане автором...


— Ерон, чому б тобі не замовкнути?


— ...і видання «Гекльберрі Фінна», яке в будь-який день тижня можна легко перетворити в «мерседес-бенц», — закінчив Дипно.


— Коротше, одна з них називалася «Салемс-Лот». Написав її...


— Стівен Кінг, — назвав автора Тауер. Ще раз глянув на кулю і поклав на стіл поруч з цукорницею. — Мені казали, що він живе десь неподалік. Я купив два примірники «Лота» і три його першої книги, «Керрі». Збирався поїхати в Бридгтон і підписати їх у нього. Тепер, напевно, не вийде.


— Я не розумію, чому вона така цінна, — продовжив Едді, і тут же вигукнув. — Ох, Роланд, боляче!


Роланд перевіряв тільки що накладену на ногу Едді пов'язку.


— Не смикатися, — кинув він.


Тауер не звернув уваги на їхні репліки. Едді знову розгорнув книгопродавця в бік його улюбленого коника, нав'язливої ідеї, найдорожчого в житті. За розумінням Едді, Голлум з книг Толкієна сказав би, «його принади».


— Ви пам'ятаєте, що я вам говорив, коли ми обговорювали роман «Хоган», пан Дін? Або «Доган», якщо вам так більше подобається? Я говорив, що вартість рідкісної книги, або рідкісної монети, або рідкісної марки, складається з багатьох факторів. Іноді це всього лише автограф...


— На вашому екземплярі «Салемс-Лот» підпису автора не було.


— Абсолютно вірно, тому що цей конкретний автор ще молодий і не дуже відомий. Він може вирости у великого майстра, а може і не зрости, — Тауер знизав плечима, ніби кажучи, що на все воля ка. — Але ця книга... бачте, тираж першого видання склав лише сім з половиною тисяч примірників, і майже всі продали в Новій Англії.


— Чому? Тільки тому, що автор — уродженець Нової Англії?


— Так. Як часто трапляється, цінність книги створюється виключно завдяки випадку. Місцева мережа книжкових магазинів вирішила організувати рекламну кампанію. Вони навіть спромоглися на рекламний ролик, чого практично не буває в рамках регіональних кампаній. І їхня стратегія спрацювала. Мережа магазинів «Книжкова країна Мена» замовила п'ять тисяч примірників, практично сімдесят відсотків тиражу, і продала чи не всі. Знову ж, як і у випадку з «Хоганом», не обійшлося без помилок. Не на титульному аркуші, але на клапані суперобкладинки. Ви можете визначити перше видання роману «Салемс-Лот» з вирізаною ціною. В останню хвилину видавництво «Даблдей» вирішило збільшити її з семи доларів дев'яносто п'ять центів до восьми дев'яносто п'яти, і прізвища священика.


Роланд відірвався від пов'язки на нозі Едді.


— А що не так з прізвищем?


— У книзі прізвище священика Каллагэн. А на клапані написано батько Коді, хоча насправді Коді — прізвище міського лікаря.


— І цього достатньо, щоб ціна книги піднялася з дев'ятої баксів до дев'яти з половиною сотень? — здивувався Едді. Тауер кивнув.


— Так, з-за малого тиражу, обрізаної суперобкладинки, друкарські помилки. Але в колекціонуванні перших видань є ще й елемент спекулятивності, який я знаходжу... дуже хвилюючим.


— Це лише одне з визначень, — сухо зауважив Дипно.


— Наприклад, припустимо, що цей Кінг стане знаменитим і отримає визнання критики? Я розумію, шанси невеликі, але, припустимо, це сталося? Тоді і без того рідкісні екземпляри першого видання його другого роману будуть коштувати вже не дев'ятсот п'ятдесят доларів, а в десять разів більше, — він хмуро глянув на Едді. — Так що бережіть мій екземпляр.


— Я впевнений, що ви отримаєте його в найкращому вигляді, — відповів Едді і задався питанням, а що подумає Тауер, дізнавшись, що книга ця стояла на полиці в домі одного з персонажів роману? А вищезгаданий будинок знаходився в містечку, практично нічим не відрізняється від іншого містечка, зі старого фільму, в якому зірка екрану Юл Бріннер зіграв двійника Роланда, а подає великі надії Хорст Бушхольц — Едді. «Він подумає, що я — псих, ось що він подумає». Едді піднявся, його хитнуло, він схопився за кухонний стіл. Через кілька секунд світ перестав обертатися.


— Йти зможеш? — спитав Роланд.


— Раніше міг, чи не так?


— Раніше ніхто в твоїй нозі не копирсався.


Едді відірвався від столу, зробив кілька пробних кроків, кивнув. Біль спалахувала в гомілки всякий раз, коли він переміщував вагу тіла на праву ногу, але, тим не менш, йти він не міг.


— Я дам вам залишилися таблетки «Перкосета», — запропонував Ерон. — Собі я ще дістану.


Едді вже відкрив рот, щоб сказати, так, звичайно, несіть їх сюди, а потім помітив, що Роланд дивиться на нього. Якби Едді відповів згодою на пропозицію Дипно, стрілець б промовчав, щоб Едді не втратив обличчя... але, так, його старший спостерігав за ним. Едді подумав про промові, яку виголосив, звертаючись до Тауеру, про тієї її частини, де так поетично розписав, як Келвін їсть гірке блюдо. Він говорив правду, поетичну чи ні. Але мова ця, судячи з усього, не позбавила Едді бажання взятися за той же самий обід. Кілька таблеток «Перкодана», потім кілька «Перкосета». І ті, і інші, дуже близькі сусіди героїну. І скільки пройде часу, перш ніж він перестане розмінюватися на дрібниці і почне шукати даний знеболювальне?


— Мабуть, я обійдуся без «Перкосета», — відповів Едді. — Ми збираємося в Бридгтон...


В очах Роланда відбилося здивування.


— У Бридгтон?


— Так. По дорозі, якщо буде потрібно, разживусь де-небудь аспірином.


— Астином, — в голосі Роланда зазвучали теплі нотки.


— Ви впевнені, що обійдетеся? — запитав Дипно.


— Так, — відповів Едді, — впевнений, — і додав. — Я кажу, спасибі вам.


13


П'ятьма хвилинами пізніше всі четверо стояли на засипаній сосновими голками під'їзній доріжці, слухаючи сирени і дивлячись на дим, вже не настільки чорний і густий. Едді нетерпляче крутив у руці ключі від «форда» Джона Каллема. Роланд вже двічі запитав його, чи так необхідна ця поїздка в Бридгтон, і Едді двічі відповів, що впевнений у необхідності з'їздити туди практично на сто відсотків. Другий раз додав (десь з надією), що Роланд, як старший, може, якщо є у нього таке бажання, прийняти інше рішення.


— Ні, якщо ти думаєш, що ми повинні побачитися з цим словоплетом, ми повидаемся. Я хочу почути від тебе, чому.


— Думаю, ми обидва це зрозуміємо, коли приїдемо туди.


Роланд кивнув, але по обличчю відчувалося, що така відповідь його не влаштовує.


— Я знаю, що ти не менше мого хочеш покинути цей світ... цей рівень Вежі. Тому, раз ти наполягаєш на тому, щоб ми тут затрималися, значить, твоя інтуїція дуже сильна.


Інтуїція, зрозуміло, мала місце бути, але тільки нею справа не обмежувалася: Сюзанна знову дала про себе знати, він отримав послання з її версії «Догана». Вона стала полонянкою у власному тілі, принаймні, Едді думав, що саме це вона намагалася йому сказати, але вона в 1999 році і у неї все в порядку. Сталося це, коли Роланд дякував Тауера і Дипно за їх допомогу. Едді перебував у ванній. Пішов туди, щоб відлити, але раптом забув про це, просто сидів на опущеною кришці сидіння унітазу, опустивши голову, закривши очі. Намагався послати їй повідомлення. Намагався сказати, щоб вона, наскільки можливо, пригальмувала Міа. За її послання у нього склалося враження, що в Нью-Йорку дня, друга половина дня, і це не радувало. Тому що Джейк і Каллагэн, увійшовши в Ненайденную двері, опинилися в нічному Нью-Йорку. Це Едді бачив власними очима. Вони ще могли допомогти Сюзанні, але за однієї умови: якщо вона пригальмує Міа. «Протримайся день, — посилав він Сюзанні уявний сигнал... або намагався послати. — Ти повинна протриматися день, перш ніж вона відведе тебе туди, де мала народити дитину. Ти чуєш мене? Сюзі, ти чуєш мене? Відповідай, якщо чуєш! Джейк і батько Каллагэн йдуть до тебе, і ти повинна протриматися!»


«Червень, — відповів йому співучий голос. — Червень 1999 року. Дівчата ходять по вулицях, виставляючи напоказ живіт і...» І тут пролунав стук Роланда в двері, а голос Роланда запитав, чи готовий Едді рушати в путь. Тому що до вечора вони повинні дістатися до Тэтлбек-лейн в Лоувелле, де, згідно Джону Каллему, найбільш часто з'являлися приходять і, отже, стоншувалася межа реальності, а адже їм ще треба заїхати і в Бридгтон і, можливо, зустрітися з людиною, який створив Доналда Каллагэна і містечко Салемс-Лот.


«Ото буде номер, якщо Кінг опиниться в Каліфорнії, куди його викликали доопрацювати сценарій або за чимось ще», — подумав Едді, але, відверто кажучи, не міг у це повірити. Вони раніше перебували на стежці Променя і на шляху ка. Як, імовірно, і сей Кінг.


— Вам треба їхати дуже обережно, — попередив їх Дипно. — Навколо повно копів. Не кажучи вже про Андолини та залишках його веселою банди.


— Раз вже ти згадав Андолини, — Роланд перевів погляд з Дипно на Тауера, — я думаю, вам двом слід поїхати туди, де його немає.


Тауер, природно, взбрикнул. Нічого іншого Едді від нього і не чекав.


— Виїхати звідси? Ви, мабуть, жартуєте! У мене список з десятка осіб, що живуть неподалік, які збирають книги... купують, продають, міняють. Деякі знають, що роблять, але інші... — він стиснув і розтиснув вказівний і середній пальці, імітуючи ножиці, які стрижуть невидиму вівцю.


— У Вермонті теж живуть люди, які продають старі книги, лежать по сараях, — подав голос Едді. — І ви повинні пам'ятати, з якою легкістю нам вдалося знайти вас. Саме завдяки вам, Кел.


— Він має рацію, — кивнув Ерон, і на цей Келвін Тауер промовчав, підібгав губи, нахилив голову і почав розглядати миськів своїх черевиків. Дипно ж повернувся до Едді. — Ми з Келом хоча б зможемо показати наші водійські посвідчення, якщо нас зупинять місцеві копи або поліція штату. Я припускаю, що у вас немає жодних посвідчень.


— Чи припускаєте правильно, — відповів йому Едді.


— І я дуже сумніваюся, що ви зможете показати дозвіл на носіння цих лякаюче великих револьверів.


Едді кинув погляд на великий, і неймовірно стародавній револьвер, що висів трохи нижче стегна, посміхнувся, підкидаючи очі на Дипно.


— І в цьому ви не помилилися.


— Тоді будьте обережні. Ви не поїдете до Іст-Стоунэму, а в протилежну сторону, так що, можливо, вас ніхто не зупинить.


— Спасибі, — Едді простягнув руку. — Довгих днів і приємних ночей. Дипно її потиснув.


— Це добрі слова, синку, але, боюся, останнім часом мої ночі не дуже приємні, а якщо ситуація на медичному фронті найближчим часом не зміниться на краще, мої дні теж не будуть надто довгими.


— Вони простягнувся довше, ніж ви, можливо, думаєте, — відповів Едді. — У мене є вагома причина вірити, що ви проходите на своїх ногах ще як мінімум чотири роки.


Дипно доторкнувся пальцем до губ, націлив його в небо.


— З вуст цієї людини так у вухо Господа.


Едді повернувся до Келвіна Тауеру, поки Роланд потискував руку Дипно. На мить подумав, що книгопродавець не захоче обмінятися з ним рукостисканням, але той зрештою простягнув руку. З видимою неохотою.


— Довгих днів і приємних ночей, сей Тауер. Ви вчинили правильно.


— Мене змусили, і ви це знаєте, — відповів Тауер. — Магазину немає... нерухомості немає... і, схоже, закінчується перший мій відпустку за десять років...


— "Майкрософт", — раптом вирвалося у Едді. А потім:


— Лимони.


Тауер моргнув.


— Вибачте.


— Лимони, — повторив Едді і тут же розреготався.


14


На кінці своєї здебільшого нікчемного життя Великий Мудрець і Видатний Торчок Генрі Дін найбільше любив прийняти дозу, а прийнявши дозу, поміркувати про те, як він збирається зірвати великий куш на фондовій біржі. Коли мова заходила про інвестиції, він вважав себе рівним Е. Ф. Хаттону [170].


— В одне я точно ніколи не буду інвестувати, братику, — говорив йому Генрі, коли вони піднялися на дах. Сталося це незадовго до поїздки Едді на Багами за кокаїном. — Куди я ніколи не дам свої гроші, так це в комп'ютерне лайно. «Майкрософт», «Макінтош», «Санио», «Санкио», «Пентіум» і все таке.


— Адже ці акції користуються популярністю, — увернув Едді. Не тому, що це його хвилювало, але, чорт візьми, виходив розмова. — Особливо «Майкрософт». Їх ціна тільки піднімається.


Генрі зневажливо розсміявся і зробив кілька рухів рукою, немов ганяв шкірку.


— Мій член, ось що у нас піднімається.


— Але...


— Так, так, я знаю, люди клюють на це лайно. От акції і ростуть в ціні. І коли я спостерігаю за цим, знаєш, що я бачу?


— Ні, що?


— Лимони.


— Лимони? — перепитав Едді. Він-то думав, що розуміє, про що тлумачить Генрі, а виявилося, що ні. Зрозуміло, захід у цей день видався чудовим, так і дозу він прийняв чималу.


— Ти мене чув! — пирхнув Генрі, миттєво вскипев. — Гребаные лимони. Чому тебе тільки вчили в школі, братику? Лимони — це такі маленькі звірятка, які живуть по всій Швейцарії, а може десь ще. І час від часу, здається, кожні десять років, але не впевнений, у них виникає бажання покінчити з собою, і вони кидаються з круч.


— А-а-а, — протягнув Едді і прикусив щоку зсередини, щоб не розреготатися. — Ті лимони. Я думав, ти говориш про інші, з яких роблять лимонад.


— Все жартуєш, — примружився Генрі, але продовжив тему, вирішивши пробачити неповагу брата, як великі і знамениті інший раз вибачають дрібну, невежественную сошку. — Загалом, я ось про що тлумачу. Всі ці люди, яким не терпиться інвестувати в «Майкрософт», «Макінтош» і, ну, не знаю, гребаной «Невроз нарвас снід дайл чіп»... так, завдяки їм Білл Гребан Гейтс і Стів Гребан Джобс-а-ріно стануть багатіями. Але це комп'ютерне лайно обвалиться і згорить до 1995 року, всі експерти так кажуть, так чого люди вкладають у нього гроші? Гребаные лимони, що кидаються з круч у гребаной океан.


— Точно, гребаные лимони, — погодився Едді і розтягнувся на теплій даху, щоб Генрі не здогадався, що він повністю втратив хід думок старшого брата. Він бачив мільйони лимонів біжать підтюпцем до круч, все в червоних шортах і білих кросівках, зовсім як шоколадні драже в телевізійному рекламному ролику «Ем-енд-емс».


— Так, але я шкодую, що не вклався в «Майкрософт» у вісімдесят другому, — продовжив Генрі. — Ти розумієш, тоді ці акції коштували по п'ятнадцять баксів, а зараз їх продають за тридцять п'ять? Така жалість!


— Лимони, — мрійливо повторив Едді, спостерігаючи за блекнущими фарбами заходу. У своєму світі жити йому залишалося менше місяця, в тому світі, де Кооп-Сіті знаходився в Брукліні, і завжди там був, а Генрі залишалося менше місяця до смерті.


— Так, — Генрі улігся поряд з ним, — але все-таки мені хотілося б повернутися у вісімдесят другий.


15


— Я з майбутнього, — він все тримав Тауера за руку. — Ви це знаєте, чи не так?


— Я знаю, що він мені так сказав, так, — Тауер хитнув головою у бік Роланда і спробував вирвати руку. Едді її не відпустив.


— Послухайте мене, Кел. Якщо послухаєте, а потім підете моєю порадою, то зможете заробити в п'ять, в десять разів більше тих грошей, які коштував на ринку нерухомості ваш пустир.


— Одкровення людини, який навіть не носить шкарпеток, — усміхнувся Тауер, знову намагаючись вирвати руку. І знову Едді її втримав. Раніше, резонно припустив він, у нього б не вийшло, але тепер його руки стали набагато сильніше. І воля теж.


— Одкровення людини, який бачив майбутнє, — поправив він Тауера. — А майбутнє за комп'ютерами, Кел. Майбутнє за «Майкрософтом». Зможете ви це запам'ятати?


— Я зможу, — відгукнувся Ерон. — «Майкрософт».


— Ніколи не чув про таку компанію, — пробурчав Тауер.


— Не чули, — погодився Едді. — Думаю, її поки не існує. Але вона з'явиться, скоро стане гігантською. Комп'ютери, розумієте? Комп'ютери для всіх і кожного, так, принаймні, планувалося. Буде плануватися. А керувати всім буде Білл Гейтс. Завжди Білл, ніяких Уильямов.


На мить у голові майнула думка, що цей світ все-таки відрізняється від того, де виросли він і Джейк, це світ Клаудії-і-Інесс Бахман, а не Берил Эванз, так що, можливо, великого комп'ютерного генія будуть кликати не Білл Гейтс, а, скажімо, Чин Хо Фак. Але Едді вирішив, що таке все-таки малоймовірно. Цей світ дуже вже нагадував його власний: ті ж марки автомобілів, ті ж бренди («Кока-кола» і «Пепсі», ніяких «Нозз-а-Ла»), ті ж президенти на банкнотах. І він міг з достатньою впевненістю розраховувати на появу Білла Гейтса (не кажучи вже про Стіва Джобс-а-ріно) у визначений ним час. З одного боку, його це зовсім не хвилювало. Келвін Тауер багато в чому був повним говнюком. З іншого, Тайэр протистояв Андолини і Балазару, скільки міг. Втримав, вберіг від них пустир. І тепер договір про продаж лежав у Роланда в кишені. Вони заборгували Тауеру суму, що дорівнює ринковій вартості пустиря. І ось цей боржок не мав ніякого відношення до симпатіям або антипатіям, які він відчував по відношенню до Тауеру, в чому старовини Келу, швидше за все, пощастило.


— Акції «Майкрософта» в 1982 році ви зможете придбати за п'ятнадцять доларів, — уточнив Едді. — До 1987 році, коли я оговтався, скажімо так, на постійний відпочинок, ці акції будуть коштувати по тридцять п'ять доларів.


— Це ви говорите, — Тауер нарешті зміг висмикнути руку.


— Якщо він так говорить, це правда, — вніс свою лепту Роланд.


— Скажете мені спасибі, — додав Едді. Подумав про те, що прогноз, виданий Тауеру, побудований на спостереженнях обдолбанного наркомана, але вирішив, що в цьому випадку помилки не буде.


— Поїхали, — Роланд нетерпляче вертанул рукою. — Якщо ми хочемо зустрітися з письменником, нам пора.


Едді ковзнув за кермо «форда» Каллема, раптово усвідомивши, що ніколи більше не побачить ні Тауера, ні Эрона Дипно. Ніхто з них не побачить, за винятком батька Каллагэна. Вони вступили в пору розставань.


— Щасти вам, — крикнув він, висунувшись з вікна. — І нехай все у вас буде добре.


— Та у вас, — відповів Дипно.


— Так, — підтримав його Тауер, і на цей раз в голосі не чулося ні образи, ні неприязні. — Щасти вам обом. Довгих днів і щасливих ночей, чи чого там прийнято у вас бажати.


Місця ледве вистачило, щоб розвернутися, не даючи задній хід. Едді тільки полегшено зітхнув, відчуваючи, що ще не в достатній мірі згадав навички водіння автомобіля, щоб скористатися задньою передачею.


Коли вони поїхали до Рокет-роуд, Роланд озирнувся й помахав рукою. Такого за ним ніколи не помічали, і, ясна річ, на обличчі Едді відбилося здивування.


— Гра завершується, — сказав Роланд. — Я все життя йшов до цього, чекав довгі роки. Кінець наближається. Я це відчуваю. І ти теж?


Едді кивнув. На розум прийшов порівняння виконанням якогось музичного твору, коли інструменти раптом набирають хід, прямуючи неминучого громоподобному фіналу.


— Сюзанна? — спитав Роланд


— Поки жива.


— Міа?


— Поки контролює тіло.


— Немовля?


— Поки в животі.


— Джейк? Батько Каллагэн?


Едді зупинився біля виїзду на шосе, подивився наліво, направо, тільки потім повернув.


— Нічого. Їх я не чув. А ти?


Роланд похитав головою. Джейк, який опинився десь у майбутньому, під захистом колишнього католицького священика і вуханя-путаника, не давав про себе знати. Але Роланд сподівався, що у хлопчика все в порядку.


На той момент нічого іншого йому не залишалося.


КУПЛЕТ :


Commala — me — mine!


You have to walk the line.


When you finally get the thing you need


It makes you feel so fine.


ВІДПОВІДНІСТЬ :


Commala — come — nine!


It makes ya feel fine!


But if you'd have the thing you need


You have to walk the line.


Строфа 10. Сюзанна-Міа, роздвоєна дівчинка моя


1


«Джон Фіцджеральд Кеннеді помер сьогодні у другій половині дня в Парклендской меморіальної лікарні».


Цей голос, цей скорботний голос: голос Волтера Кронкайта, зі сну.


«Останній стрілець Америки мертвий. О, Дискордия!»


2


Коли Міа виходила з номера 1919 нью-йоркського готелю «Плаза-Парк» (незабаром йому належало стати готелем «Королівський ООН-Плаза», проектом «Сомбра/Норд сентр», про, Дискордия), Сюзанна впала в непритомний стан. А свідомість перейшов в моторошний сон, наповнене кошмарними новинами.


3


[171]Наступним вона почула голос Подружжя Хантлі, одного з ведучих програми «Хантлі-Брінклі news and world report» . Але цей голос, вона не могла зрозуміти, як таке могло бути, належав і її шоферові, Ендрю.


— Дьем та Нгу мертві, — повідомляє голос. — А тепер спускайте псів війни, починається сага скорботи; шлях звідси до Иерихонского пагорба вимощений кров'ю і гріхом. Ах, Дискордия! Дерево смерті! Приходь, жнива!


«Де я?»


Вона озирається і бачить бетонну стіну, списану іменами, прізвищами, слоганами, лайками. Посередині великими літерами привітання, воно відразу впадає в очі тому, хто сидить на ліжку: «ПРИВІТ НІГГЕР ЛАСКАВО ПРОСИМО В МІСТО ОКСФОРД ПОСТАРАЙСЯ НЕ ЗАЛИШИТИСЯ ТУТ ПІСЛЯ ЗАХОДУ СОНЦЯ».


Промежина слаксов волога. Трусики просто мокрі, і вона згадує, чому: хоча поручителя під заставу повідомили заздалегідь, копи тримали їх в камерах, як могли, довго, зі сміхом ігнорую прохання випустити в туалет. У камерах не було унітазів, раковин, навіть жерстяних відер. І не потрібні сім п'ядей у чолі, щоб здогадатися, чому: від них чекали, що вони надають в штани, покажуть свою тваринну сутність, наочно продемонструють, що вони — люди нижчого сорту, і, схоже, в якийсь момент вона надула, вона, Одетта Голмс...


«Ні, — думає вона. — Я — Сюзанна. Сюзанна Дін. Мене знову схопили, я знову у в'язниці, але я як і раніше Сюзанна Дін».


Вона чує голоси, які звучать на віддалі, не в сусідніх камерах, голоси, які уособлюють для неї справжнє. Вона може припустити, що доносяться вони з телевізора, який стоїть у кімнаті охорони, але такого просто бути не може. Чи це чиясь диявольська жарт. Інакше з чого Френку Макгі говорити, що брат президента Кеннеді, Боббі, мертвий? З чого Дейву Гарроуэю з інформаційної програми «Сьогодні» говорити, що маленький син президента Кеннеді мертвий, що Джон — Джон! — загинув в авіакатастрофі? Як же це жахливо, чути таку жахливу брехню, сидячи в смердючій в'язниці маленького містечка на Півдні, коли мокрі трусики липнуть до тіла. І чому «Бик» Боб Сміт з «Хауди-Дуді» [172], кричить: «Веселіться дітки, Мартін Лютер Кінг мертвий»? А діти кричать у відповідь: «Каммала — кам — ше! Нам твоя мова за душі! Лише мертвий ніггер буває хорошим, вб'ємо одного ввечері!»


Поручитель скоро прийде. Вона повинна триматися за цю думку, як за рятівну соломинку. Повинна.


Вона підходить до грат, хапається за прути. Так, це місто Оксфорд, усе точно, вона знову в Оксфорді, двоє чоловіків вбиті під світлом місяця, і хтось повинен якомога швидше розслідувати це вбивство. Але вона збирається вибратися звідси, полетіти, полинути далеко, полетіти додому, а незабаром перед нею відкриється новий, величезний, абсолютно невідомий світ, який їй належить дослідити, в якому вона зустріне незнайомця і полюбить його, в якому сама стане іншою людиною. Каммала — кам — вісь, подорож почалася.


Але це ж брехня. Подорож практично завершилося. Її серце це знає.


Далі по коридору відчиняються двері, до її камері наближаються кроки. Вона дивиться у напрямку кроків, жадібно, в нетерпінні, сподіваючись побачити поручителя або помічника шерифа зі зв'язкою ключів, але ні, це чорна жінка в вкрадених туфлях на ногах. Її колишнє я. Це Одетта Голмс. Не пішла в більше-ніж-будинок, але пішла в Колумбійський університет. І у всі ці кав'ярні в Віллідж. І в Замок над безоднею, в той будинок, теж.


— Послухай мене, — каже Одетта. — Ніхто не зможе витягти тебе звідси, крім тебе самої, дівчинка.


— Ти краще насолоджуйся своїми ногами, поки вони у тебе є, солоденька! — голос, який вона чує, зривається з її губ, хрипкий, войовничий, але під цією войовничістю прихований страх. Голос Детты Уокер. — Ти скоро залишишся без них! Їх тобі відріже в підземці, поїзд А. Знаменитий поїзд А! Чоловік, якого звати Джек Морт, зіштовхне тебе з платформи на станції Крістофер-стріт, якраз під колеса поїзда.


Одетта спокійно дивиться на неї і каже:


— Поїзд А там не зупиняється. І ніколи не зупинявся.


— Що за херню ти несеш, сука?


Одетту не обманює ні сам голос, ні лайки. Вона знає, з ким говорить. І знає, про що говорить. У колоні істини є дірка. Це голоси не з грамофона, а її загиблих друзів. Це привиди в руїнах.


— Повертайся в «Доган», Сюзанна. І пам'ятай, що я кажу: тільки ти зможеш себе врятувати. Тільки ти зможеш витягнути себе з Дискордии.


4


А тепер це голос Девіда Брінклі, який повідомляє, що якийсь Стівен Кінг загинув, потрапивши під колеса мінівена «додж», коли прогулювався неподалік від будинку. Кінгу було п'ятдесят два роки, каже Брінклі, він написав багато романів, найбільш відомі з яких - «Протистояння», «Сяючий» і «Салемс-Лот». Ах, Дискордия, каже Брінклі, світ стає темніше.


5


Одетта Голмс, жінка, якій колись була Сюзанна, витягує руку між прутами решітки, вказує на те, що за спину Сюзанни. Повторює:


— Тільки ти сама зможеш себе врятувати. Але шлях зброї веде як до осудження на вічні муки, так і до спасіння душі; в кінцевому підсумку різниці немає.


Сюзанна повертається, щоб подивитися, на що вказує палець і від побаченого її охоплює жах: кров! Господи, кров! Балію, наповнена кров'ю, а в ній плаває мертва потвора, мертва дитина, не людське немовля, і це вона вбила його?


— Ні! — кричить Сюзанна. — Я ніколи цього не зроблю! НІКОЛИ!


— Тоді стрілок помре, а Темна Вежа впаде, — пророкує жахлива жінка, яка стоїть в коридорі, жахлива жінка в туфлях Труді Дамаскус. — І це дійсно Дискордия.


Сюзанна закриває очі. Вона може змусити себе впасти в непритомність? Може непритомністю витягти себе з цієї камери, з цього страшного світу? Вона може. Провалюється в темряву і м'яке пиканье електронних пристроїв, останнім чує голос Волтера Кронкайта, який говорить їй, що Дьем та Нгу мертві, астронавт Алан Шепард мертвий, Ліндон Джонсон мертвий, Річард Ніксон мертвий, Елвіс Преслі мертвий, Рок Хадсон [173] мертвий, Роланд із Гилеада мертвий, Едді з Нью-Йорка мертвий, Джейк з Нью-Йорка мертвий, мертвий світ, світи, Вежа падає, мільйон всесвітів перемішуються, всьому Дискордия, всьому руйнування, всьому кінець.


6


Сюзанна відкрила очі, судорожно озирнулась, жадібно ловлячи ротом повітря. Ледь не випала з стільця, на якому сиділа. Стілець на коліщатках, який міг кататися вздовж пультів управління з безліччю кнопок, перемикачів, миготливих лампочок. Над головою висіли чорно-білі екрани. Вона повернулася в «Доган». Оксфорд (Дьем та Нгу мертві) обернувся лише сном. Сном у сні, якщо завгодно. Це був інший сон, куди кращий. На більшості екранів, які її минулий візит сюди показували Кэллу Брін Стерджис, тепер вона бачила «сніг» [174] або тестові таблиці. На одному екрані, втім, зображення збереглося: коридор дев'ятнадцятого поверху готелю «Плаза-Парк». Камера, спрямована в підлогу, рухалася в бік ліфтів, і Сюзанна зрозуміла, ця камера — очі Міа, через які вона і дивиться. «Мої очі», — уточнила Сюзанна. Вона, звичайно, злилася, але відчувала, що злість цю можна задобрити. А її треба було задобрити, якщо вона хотіла ретельно обдумати те неймовірно жахливе, що їй привиділося уві сні. Щось у кутку тюремної камери в Оксфорді. Щось в балії з кров'ю. «Це мої очі. Вона їх поцупила, от і все». Ще один телевізійний екран показав Міа, підійшла до ліфтів. Оглянувши кнопки, вона натиснула одну, з направлену вниз стрілку. «Ми йдемо на зустріч з повитухою, — подумала Сюзанна, похмуро дивлячись на екран, з губ зірвався короткий, невеселий сміх. — Так, ми йдемо на зустріч з повитухою, чудовою повитухою з країни Оз. Бо, бо, бо, БО... Бо вона творить чудеса, приймаючи пологи!»


Нікуди не поділися і диски, які вона встановлювала, не звертаючи уваги на біль. ЕМОЦІЙНА ТЕМПЕРАТУРА зберегла колишнє значення — 72. Не змінилося і положення тумблера, з маркуванням «МАЛОЇ» — «СОН». І на моніторі над тумблером зображення немовляти залишалося двоколірним, ніяких тривожних блакитних очей. На абсурдному диску «ІНТЕНСИВНІСТЬ ПЕРЕЙМ» проти стрілки все також стояла цифра "2", але Сюзанна бачила, що більшість вогнів, які минулого разу були жовтими, змінили колір на червоний. Тріщини в підлозі додалося, а древній кістяк солдата в кутку втратив голову: потужна вібрація розташованих під підлогою машин зірвала череп з хребта і тепер він сміявся, лежачи на підлозі, втупившись порожніми очницями на флуоресцентні лампи під стелею.


Стрілка на шкалі «Сюзанна-Міа» добралася до краю жовтої зони. На очах у Сюзанни перемістилася в червону. Небезпека, небезпека. Дьем та Нгу мертві. Папа Док Дювальє мертвий. Джеккі Кеннеді мертва.


Вона спробувала скорегувати параметри, але лише переконалася в тому, що і так знала: все заблоковано. Міа, можливо, не могла змінити параметри, як це зробила Сюзанна, але зуміла їх заблокувати, як тільки Сюзанна виставила на приладах нові, влаштовують її значення. На це, схоже, її вистачило.


З динаміків гучного зв'язку почувся тріск і скрегіт. Досить гучний, щоб вона підстрибнула від несподіванки. Потім почула голос Едді, прорывающийся крізь сильні перешкоди. «Сюзі!...нь... ышишь мене? продержа...нь! перш ніж... веде... має... нка. Ти чуєш мене?» На екрані, який, за її розумінням, показував те, що бачить Міа, двері середнього ліфта відчинилися. Викрала її тіло мамашка-стерва увійшла в кабіну. Сюзанна ледь це помітила. Вона схопила мікрофон, клацнула тумблером на бічній стороні підставки.


— Едді! — закричала вона. — Я в 1999 році. Дівчата ходять по вулиці з голим животом і виставляють напоказ бретельки від бюст... — Господи, куди її понесло? Зусиллям волі вона очистила голову від сміття.


— Едді, я тебе не розумію. Скажи ще раз, солоденький!


На якусь мить галас статичних перешкод посилився, перемежаемый якимись взвизгами. Вона вже зібралася знову скористатися мікрофоном, коли голос Едді повернувся, на цей раз вона змогла почути побільше.


«Протримайся... день! Джейк... батько Каллагэн... протримайся... перш ніж вона... туди, де... народити дитину...чуєш мене..? Відповідай... зрозуміла?»


— Я чую тебе і я зрозуміла! — закричала Сюзанна. Вона так міцно стискала сріблястий мікрофон, що він ходив ходором в руках. — Я в 1999! У червні 1999-го! Але я не зрозуміла, як мені хотілося б, солоденький! Повтори ще раз, і скажи, що з тобою все в порядку!


Але зв'язок з Едді обірвалася. Звернувшись до нього ще з півдесятка разів і почувши у відповідь лише шум статичних перешкод, Сюзанна поставила мікрофон на пульт і спробувала проаналізувати почуте. Постаралася також стримати радість (Едді живий, пам'ятає про неї, намагається щось їй повідомити), що заважає ясності думок.


— Протримайся день, — повторила вона. Ця частина, принаймні, трактувалась однозначно. — Протримайся день. Потягни час, — так, вона вирішила, що тут все зрозуміла правильно. Едді хотів, щоб вона пригальмувала Міа. Може, тому, що Джейк і батько Каллагэн прийдуть на допомогу? Тут повної впевненості не було, та й такий розклад не дуже-то їй подобався. Джейк — стрілок, все так, але він зовсім хлопчик, дитина. А Сюзанна чомусь не сумнівалася, що в Діксі-Піг на зустріч з Міа зберуться вкрай небезпечні особистості і у великій кількості.


Тим часом, на моніторі, камерою якого служили очі Міа, двері кабіни ліфта відкрилися знову. Викрала її тіло мамашка-стерва прибула у вестибюль готелю. Ось Сюзанна відволіклася від Едді, Джейка і батька Каллагэна. Згадала, як Міа відмовлялася перехопити контроль над тілом, незважаючи на те, що ноги Сюзанни-Міа погрожували зникнути якраз з-під їх загального тіла. Тому що, перефразовуючи якогось старого поета, вона — самотня і перелякана у чужому для неї світі. Ще й соромлива. А ситуація у вестибюлі змінилося за час, яке викрало її тіло мамашка-стерва провела в номері, чекаючи телефонного дзвінка. Разюче змінилася. Сюзанна нахилилася вперед, сперлася ліктями об край пульта управління, підборіддя ліг на зсунуті долоні. Схоже, видовище її чекало цікаве.


7


Міа вийшла з кабіни, тут же спробувала повернутися назад. Однак, спиною стукнулася про закрити двері, та так сильно, що лязгнули зуби. Вона озирнулася, здивовано, не розуміючи, куди могла зникнути маленька кімнатка, в якій вона спустилася. «Сюзанна? Що з нею сталося?» Темношкіра жінка, в тілі якої вона перебувала, не спромоглася відповісти, але Міа зрозуміла, що відповіді їй і не потрібно. Вона вже бачила щілина, в якій зникала і з якої з'являлася двері. Натисни вона на кнопку, двері, напевно, знову відкрилася б, але їй довелося подолати разом виникло і дуже сильне бажання повернутися в номер 1919. Нагорі вона всі справи закінчила. А решту справа чекало її зовсім в іншому місці, за дверима готелю.


Вона подивилася на ці двері, з тривогою, яка від одного грубого слова або косого погляду могла тут же змінитися панікою.


У номері вона провела трохи більше години, але за цей час послеполуденное затишшя встигло закінчитися. П'ять або шість таксі з аеропортів «Ла-Гуардіа» і Кеннеді зупинилися біля готелю практично одночасно. Разом з ними під'їхав і автобус, який доставив японських туристів з міжнародного аеропорту Ньюарка. Рейсом з Sapporo прилетіли п'ятдесят пар, для яких забронювали номери в «Плаза-Парк». І тепер у вестибюль швидко вливалася балакуча натовп. Здебільшого вона складалася з людей з блискучими чорними волоссям і чорними ж, вузькими очима. У кожного на грудях бовтався довгастий предмет з округлими кутами. То і справа хтось порушував цей предмет до очей і наставляв на іншого. Слідувала яскравий спалах, сміх, радісні крики. Перед реєстраційною стійкою утворилися три черги. До красуні, яка видавала Міа ключ в більш спокійний період, приєдналися ще два співробітника, і всі троє працювали в поті чола. Величезне, з високою стелею вестибюль наповнився сміхом і розмовами на якомусь дивному мовою, який нагадував Міа щебетання птахів. Численні дзеркала ще більше збивали її з пантелику. Їй здавалося, що народу у вестибюлі в два рази більше, ніж було насправді.


Міа стиснулася, не знаючи, що й робити.


Усміхнений чоловік (чорне волосся, наче приклеєні до черепа, жовта шкіра, вузькі очі за круглими окулярами) поспіхом підскочив до неї, тримаючи в руках довгастий спалахує предмет. Міа підібралася, щоб убити його, якщо він спробує на неї напасти.


— Мосете ви робити фото мене і моя сіна?


І пропонує їй спалахує предмет. Явно хоче, щоб вона його взяла. Міа відскочила, гадаючи, чи не працює він від радіації, не зашкодять чи спалаху малому. «Сюзанна! Що мені робити?» Немає відповіді. Природно що Сюзанна не прийде на виручку, але... ні, вона і не могла нічого очікувати, після того, що сталося.


Усміхнений чоловік намагався всунути їй в руки спалахує предмет. На його обличчі вже читалося подив, але, в основному рішучість. «Ви робити фото, посялуйста?» І він буквально впихнув довгастий предмет їй в руку. Відступив на крок, обняв жінку, яка виглядала точно так само, як він, якщо не вважати чубчика блискучих чорних волосся на лобі. Навіть круглі окуляри були такими ж.


— Ні, — відповіла Міа. — Вибач, прошу тебе... ні, — паніка підійшла зовсім близько, яскрава осліплюючий, що загрожує закружляти у своєму смерчі, (або ти робити фото, або ми вбивати бебі) і Міа вже хотіла кинути довгастий спалахує предмет на підлогу. Але від удару він міг розбитися, виплеснувши назовні те диявольське речовина, яке живило енергією спалаху.


Тому вона обережно поклала всыхивающую штуковину на підлогу, обдарувала изумленную японську пару (чоловік все ще обіймав дружину за талію) извиняющейся посмішкою і поспішила через вестибюль до маленького сувенірному магазинчику. Навіть музика змінилася. Якщо раніше піаніст награвав заспокійливі мелодії, то тепер перейшов на щось різке й позбавлене гармонії, прямо-таки музичний аналог головного болю.


«Мені потрібна сорочка, тому що моя в крові. Я добуду сорочку, а потім піду в Діксі-Пиг, на розі Шістдесят першій вулиці і Лексинуорт... Лексінгтон, я хотіла сказати, Лексінгтон-авеню... там я, нарешті, народжу свою дитину. Я народжу, і вся ця метушня закінчиться. Я буду згадувати про те, як боялася, і посміюся від душі».


Але в магазині теж юрбився народ. Японські жінки розглядали сувеніри і перемовлялися один з одним на своїй пташиній мові, чекаючи, поки їх чоловіки отримають ключі від номерів. Міа бачила, що прилавок завалений сорочками, але їх роздивлялися, їх обмацували жінки. Ік прилавка вишикувалася черга.


«Сюзанна, що мені робити? Ти повинна мені допомогти!»


Немає відповіді. Сюзанна була поруч, Міа її відчувала, але не бажала допомогти. «І справді, — подумала Міа, — а я б допомогла, якби на її місці?»


Ну, можливо, і допомогла б. Зрозуміло, для цього комусь довелося б запропонувати їй гідну компенсацію, але...


«Правда — це єдине, що мені від тебе треба», — холодно відповіла Сюзанна.


Хтось торкнувся Міа, коли вона стояла в дверях магазинчика, і вона повернулася, одночасно піднімаючи руки. Будь це її ворог чи ворог малого, вона видряпала б йому очі.


— Исьвините, — посміхнулася ще одна чорнява жінка. Як і чоловік, вона простягала їй один з довгастих, спалахують предметів. У центрі знаходився круглий очей, який дивився на Міа. Вона бачила в ньому відображення власного особи, маленького, темного, здивованого. — Робити моє фото, посялуйста? Робити фото мене і мого подьюги?


Міа поняття не мала, що вона говорить, чого хоче, для чого потрібні ці спалахують штуковини. Вона лише знала: тут надто багато людей, вони скрізь, це якийсь божевільний будинок. Через вікно магазину вона бачила, що перед готелем теж натовп. Біля тротуару стояли жовті автомобілі, довгі чорні автомобілі з вікнами, через які нічого не видно (хоча люди, які сиділи всередині, безсумнівно, бачили, що відбувається зовні), і величезна срібляста транспортний засіб з працюючим двигуном. Двоє чоловіків у зеленій уніформі з срібними свистками стояли на бруківці. Десь неподалік щось загриміло. Міа, яка ніколи не чула відбійного молотка, здалося, що заробив кулемет, але на вулиці ніхто не падав на тротуар, рятуючись від куль, на обличчях не позначилося ні найменшої тривоги.


І як, скажіть на милість, вона самостійно могла дістатися до «Діксі-Піг»? Річард П. Сейр висловив упевненість, що Сюзанна їй допоможе, але Сюзанна вперто зберігала мовчання, а Міа відчувала, що ось-ось втратить контроль над собою.


І тут Сюзанна знову подала голос.


«Якщо я трохи допоможу тобі, відведу в спокійне місце, де ти зможеш перевести подих і, принаймні, щось зробити зі своєю сорочкою, ти даси мені чесні відповіді?»


«Щодо чого?»


«Щодо дитини, Міа. І щодо матері. Тобто тебе».


«Я на них вже відповіла».


«Я так не думаю. Я вважаю, що ти такий же первородний демон... ну, як і я. Я хочу знати правду».


«Чому?»


«Я хочу знати правду», — повторила Сюзанна і замовкла, відмовляючись реагувати на питання Міа. І коли ще один усміхнений невисокий чоловік підійшов до неї з черговою вспыхивающей штуковиною, у Міа здали нерви. Так самотужки вона не могла перетнути вестибюль готелю. Що говорити про те, щоб дістатися до «Діксі-Піг»? Після стількох років у


(Федике)


(Дискордии)


(Замку над безоднею)


Їй просто хотілося зайтися криком, опинившись посеред цього людського виру. І, врешті-решт, чому не поділитися з цієї темношкірою жінкою тією дещицею, яку вона знала? Все одно вона, Міа, нічия дочка, мати одного, командувала парадом. Кому могла перешкодити дещиця правди?


«Добре, — сказала вона. — Я зроблю все, що ти просиш, Сюзанна, або Одетта, чи хто ти там є. Тільки допоможи мені. Уведи мене звідси».


Сюзанна Дін виступила вперед.


8


Жіночий туалет примикав до бару готелю, варто лише пройти повз піаніста і повернути за ріг. Дві жовтошкірих, чорноволосих, вузькооких жінки стояли в ряду раковин. Одна мила руки, друга поправляла волосся, обидві щебетали на своїй пташиній мові. Ні одна не звернула уваги на негритянку, яка пройшла повз них до кабінок. А кілька митей опісля вони залишили її в благословенній тиші, яку порушували тільки тихою музикою, яка лунала з схованих за навісною стелею динаміків.


Міа бачила, як працює клямка, і закрила кабінку. Вже зібралася сісти на сидіння унітазу, коли Сюзанна подала голос: «Виверни її навиворіт».


«Що?»


«Сорочку, жінка. Виверни її навиворіт, заради свого батька!»


На мить Міа застигла, як укопана. Ніяк не могла прийти до тями від потрясіння, яке пережила у вестибюлі.


Таким сорочок, пов'язаних з грубої пряжі і нагадує пуловер, в холодну погоду віддавали перевагу як чоловіки, так і жінки Кэллы. Одетта Голмс назвала б її водолазкою. Жодних ґудзиків, тому, так, вивернути її та одягнути знову не складало труднощів, але...


По голосу Сюзанни відчувалося, що вона втрачає терпіння: «Ти збираєшся стояти стовпом весь день? Виверни її навиворіт! І на цей раз заправ в джинси».


«З... навіщо?»


«З заправленою сорочкою ти будеш виглядати по-іншому», — без запинки відповіла Сюзанна, не назвавши, щоправда, справжньої причини. Їй хотілося поглянути на себе нижче талії. Якщо її ноги належали Міа, тоді вони, швидше за все, були білими. Вона просто уявити собі не могла (від цієї думки навіть нудило), що тіло її стало двоколірним.


Міа ще трохи постояла, потираючи подушечками пальців грубу пряжу сорочки трохи вище самого великого кров'яного плями, над лівою груддю. Зняти сорочку через голову. Вивернути навиворіт! У вестибюлі у неї виникали різні думки (дістати з кишені черепашку, вирізану з слонової кістки, загіпнотизувати людей в магазині, можливо, була єдиною, яку вона могла реалізувати на практиці), але надіти ту ж сорочку, тільки виворотом до верху... немає до цього не додумалася. Ще один доказ того, що вона ледь не впала в паніку. Але тепер...


Потрібна їй Сюзанна на той короткий час, який доведеться провести в цьому запруженном людьми, що збиває з пантелику місті, такому несхожим на тихі кімнати замку або пустельні вулиці Федика? Тільки для того, щоб дістатися до перетину Шістдесят першій вулиці і Лексингуорт?


«Лексінгтон, — заперечила жінка, сусідка по тілу. — Лексінгтон-авеню. Ти ніяк не може цього запам'ятати, так?»


Так. Так, вона не могла запам'ятати. І, власне, чому вона не могла запам'ятати таку дурницю? Можливо, вона не бувала більше-ніж-будинку, не бувала ні в більше-ніж-будинку, ні в ніякому будинку, але вона далеко не дурна. Тоді чому...


«Що таке? — запитала Міа. — Чого ти посміхаєшся?»


«Нічого», — відповіла інша жінка... але продовжувала посміхатися. Просто лыбилась. Міа відчувала, що лыбилась, і їй це явно не подобалося. Нагорі, в кімнаті 1919, Сюзанна кричала на неї в жаху й люті, звинувачувала в тому, що вона, Міа, зрадила чоловіка, якого любила Сюзанна, за яким йшла. І дійсно, цього вистачило, щоб Міа стало соромно. Почуття це не принесла їй ніякого задоволення, але вона б воліла, щоб жінка, делящая з нею тіло, вищала, плакала, сходила з розуму від горя. А посмішка її нервувала. Ця коричневокожая жінка намагалася обвести її навколо пальця, можливо, вже обвела. Такого, ясна річ, бути не могло, вона ж знаходиться під захистом Короля, але...


«Скажи мені, чого ти посміхаєшся?!»


«А, не звертай уваги, — відповіла Сюзанна, тільки інтонаціями вона більше нагадувала іншу, яку звали Детта. Ось її Міа терпіти не могла. І навіть трохи побоювалася. — Просто був такий типчик, звали його Зигмунд Фрейд, солоденька... хтивий козел, але не дурень. Так він сказав, якщо людина завжди щось забуває, причина, можливо, в тому, що йому хочеться це забути».


«Це нерозумно, — холодно відповіла Міа. У цей момент відчинилися двері і в туалет, в одній з кабінок якого вони вели цей уявний розмову, увійшли дві жінки, ні, як мінімум, три, може, чотири щебечучи пташиною мовою і що так голосно, що Міа аж скрипнула зубами. — Чому у мене має виникнути бажання забути місце, де вони чекають, щоб допомогти мені народити моєї дитини?»


«Ну, цей Фрейд... розумненький, курить сигари, хтивий козел з Відня... він казав, що під нашим розумом є ще один розум, він називав його несвідомим, або підсвідомістю, або якось ще. Я не стверджую, що так воно і є, але ось він стверджував».


(«Протримайся день», — сказав Едді, це вона знала точно, ось вона й робила, що могла, сподіваючись, її старання не призведуть до того, що крім неї, загинуть ще і Джейк, і Каллагэн).


«Старий козел Фрейд, — продовжила Детта, — він каже, що в багатьох аспектах підсвідомість і безсвідоме розумніший за того розуму, що нагорі. Докопується до істини швидше, ніж верхній розум. І, можливо, твоя підсвідомість розуміє, про що я тобі постійно тлумачу, розуміє, що твій друг Сейр насправді брехливий сучий син, який збирається забрати в тебе твоєї дитини, а потім... ну не знаю, порубати його на шматки і згодувати його вампірів. Ти ж розумієш, таке блюдо припаде їм до ску...»


«Замовкни! Заткни свою брехливу пащу!»


Біля раковин одна з жінок засміялася так пронизливо, що Міа відчула, як її очі завибрировали, погрожуючи звернутися в рідину і витекти на щоки. Їй хотілося вискочити з кабінки, схопити цих жінок за голови і рушити мордою в дзеркало, раз, другий, третій, знову і знову, поки кров не забризкає стіну до стелі, а мізки...


«Нерви, нерви», — відгукнулася жінка з тіла, тепер начебто Сюзанна.


«Вона бреше! Ця тварюка БРЕШЕ!»


«Ні, — відповіла Сюзанна, і від переконаності, яка звучала в цьому короткому відповіді, серце Міа пронизала стріла страху. — Вона каже, що думає, це точно, і вона не бреше. Давай Міа, вивертай сорочку навиворіт».


Із завершальним вибухом сміху птицеженщины покинули туалет. Міа зняла сорочку через голову, оголивши груди Сюзанни, кольору кави, в який хлюпнули крапельку молока. Її соски, завжди не більше вишеньки, тепер помітно збільшилися. Соски, чекають, коли ж їх охопить крихітний рот.


І дійсно, на внутрішній стороні сорочки кров'яні плями ледве проглядалися. Міа одягла її, потім розстебнула джинси, щоб засунути поділ всередину. Сюзанна втупилася на свій живіт, трохи вище острівця лобкових волосся. Тут її шкіра кольором нагадувала молоко, в яке додали трохи кави. А далі починалися білі ноги жінки, з якою вона зустрічалася в галереї замку. Сюзанна знала, спусти Міа джинси нижче, вона б побачила подряпані гомілки, які вужа побачила, коли Міа, справжня Міа, дивилася з Дискордии на червоне зарево, піднімаючись над замком Короля.


Побачене страшенно налякало Сюзанну, і дуже швидко (на це пішло не більше миті) вона зрозуміла причину переляку. Одна справа, якщо б Міа замінила тільки частини ніг, які втратила Одетта Голмс після того, як Джек Морт зіштовхнув її під колеса поїзда підземки. Але були білими і її стегна, так і нижня частина тулуба змінила колір. Що за дивна ликантропия [175]?


«А почалося все з крадіжки дитини, — весело вигукнула Детта. — Скоро в тебе буде білий живіт... білі груди... біла шия... білі щоки...»


«Перестань», — обложила її Сюзанна, але коли Детта Волкер прислухалася до її вимог? Її або когось ще?


«А потім, наостанок, і твої мізки стануть білими, дівчинка! Вони стануть мізками Міа! І хіба це буде несправедливо? Аж ніяк! Ти повністю перетворишся в Міа! І на тебе наплюють, якщо ти раптом захочеш сісти за кермо!»


Потім стегна зникли під подолом сорочки, Міа застебнула джинси, сіла на сидіння унітазу. Перед очима виявилася напис на дверях: «БАНГО СКАНК ЧЕКАЄ КОРОЛЯ».


«Хто такий Банго Сканк»? — запитала Міа.


«Поняття не маю».


«Я думаю, — слова давалися нелегко, але Міа видавила їх з себе. — Я думаю, що повинна подякувати тебе».


Сюзанна відповіла без найменшої затримки: «Подякуй мене правдою».


«Спочатку скажи, чому ти все-таки допомогла мені, після того, як я...»


На цей раз Міа не змогла закінчити пропозицію. Їй подобалося вважати себе хороброго, і хоробрість свою вона поставила на службу малому... але на цей раз вона не змогла закінчити пропозицію.


«Після того, як ти зрадила чоловіка, якого я люблю, тим, хто, якщо вже докопуватися до суті, служить Червоному Королю? Після того, як ти не знайшла нічого поганого в тому, що вони вб'ють найдорожчої мені людини, при умові, ти збережеш свого улюбленця? Ти хочеш почути відповідь саме на це питання?»


Міа звичайно, не сподобалася тирада Сюзанни. Зовсім не сподобалася. Але своє невдоволення вона залишила при собі. Довелося.


«Так, жінка, якщо тебе це не утруднить».


На цей раз їй відповіла інша, голосом — грубим, гавкаючим, глузливим, переможним, сочащемся ненавистю — більш неприємним, ніж пронизливий сміх птицеженщин. Куди як більш неприємним.


«Тому що мої хлопчики залишилися живехоньки, ось чому! Видали цим козлам по повній програмі! Тих, кого вони не пристрелили, розірвало на шматки!»


Міа якось відразу стало не по собі. Правду казала ця бридка жінка чи ні, але вона вірила в свої слова. І якщо Роланд і Едді Дін досі живі, може, Червоний Король не так сильний, не так всемогутній, як їй про це говорили? А в такому разі, не обдурили її, обіцяючи...


«Перестань, перестань, не можна так думати!»


«Є й інша причина, по якій я допомогла», — грубий голос пішов, поступившись місце другого. Принаймні, на якийсь час.


«Яка?»


«Це і моя дитина, — сказала Сюзанна. — Я не хочу, щоб його вбили».


«Я тобі не вірю».


Але вона повірила. Тому що жінка, що сусідить з нею в тілі, говорила правду: Мордред Дискейн і Дискордия належали їм обом. Поганий було наплювати на малого, але Сюзанна, друга, відчувала його тяжіння. І, якщо вона права щодо Сейра і тих, хто чекав у «Діксі-Піг»... якщо вони брехуни і шахраї...


«Вистачить. Вистачить. Мені нікуди йти, крім як до них».


«Є, — швидко відповіла Сюзанна. — З Чорним Тринадцятим ти можеш піти, куди завгодно».


«Ти не розумієш. Він буде переслідувати мене. Переслідувати куля».


«Ти права. Я не розумію», — насправді Сюзанна вже розуміла, у всякому разі, думала, що розуміє, але.... «Протримайся день», — сказав він.


«Добре, постараюся пояснити. Я сама розумію не все, дечого просто не знаю, але скажу тобі все, що зможу».


«Спасибі т...», — на півслові Сюзанна почала падати, знову, як Алісу її понесло по кролячій нірці. Крізь унітаз, крізь підлогу, через труби, що проходять під підлогою, в інший світ.


9


На цей раз падіння привело її в замок. Роланд розповідав їм кілька історій про те, що сталося з ним в роки мандрів... про сестер-вампірів і маленьких лікарів Элурии, про крокуючих водах Іст-Дауна і, звичайно, трагічну історію його першої любові. Ось у Сюзанни і склалося враження, що вона «випала» з кролячої норки в одну з цих історій. А може, в одну з овсовых опер («вестернів для дорослих», як їх називали), серіалів, які показували по каналах щодо нової телемовлення корпорації Ей-бі-сі [176]: «Шугарфут» з Таєм Хардином, «Маверік» з Джеймсом Гарнером і, фаворит Одетти Голмс, «Чейен» з Клінтом Вокером. (Одного разу Одетта написала лист до дирекції Ей-бі-сі з пропозицією розширити межі жанру і, відповідно, залучити нову аудиторію, знявши серіал про мандрівного ковбоя-негре у другій половині 1860-х років, після завершення Громадянської війни. Відповіді вона не отримала. Потім зрозуміла, що писати такі листи — безглуздість, втрата часу, нічого більше).


Вона побачила стайню з написом на фронтоні: «ПОЧИНЕННАЯ ЗБРУЯ ДЕШЕВО». Побачила готель, що пропонує «ТИХІ КІМНАТИ, ХАРОШІ ЛІЖКА». Побачила як мінімум п'ять салунов. Перед одним з них іржавий робот на скрипучих гусеницях обертав головою з боку в бік. По центру того місця, де належало перебувати особі, розташовувався гучномовець у формі рогу, віщає покинутим містом: «дівчата, Дівчата, дівчатка! Є й живі, є і кіборги, але що з того, різниці ви не помітите, вони зроблять все, що ви захочете, без жодної скарги, такого слова в їх лек-си-коні немає, вони задовольнять будь-якого! Дівчата, дівчата, дівчатка! Деякі кіборги, деякі справжні, але на дотик всі однакові! Вони роблять все, що ви хочете! Вони хочуть того ж, що й ви!»


Поряд з Сюзанною шагала все та ж молода білошкіра красуня з величезним животом, подряпаними ногами і прямими, до плечей, чорними волоссям. В цей самим момент вони проходили під вивіскою «ФЕДИКСКИЙ САЛУН „ДОБРИЙ ЧАС“, БАР І ТАНЦМАЙДАНЧИК». Вылинявшее картате сукня підкреслювала, що вона практично на останніх днях вагітності і до пологів залишається зовсім нічого. Huaraches, які вона носила в галереї замку, поступилися місцем пошарпаним чоботи з короткими халявами. Точно такі ж чоботи були і на ній, і підбори глухо стукали по дощатій пішохідній доріжці.


З одного з покинутих салунов лунала весела мелодія, і Сюзанні на думку прийшли слова якогось давнього вірша про хлопців, які славно веселилися в «Салуні Маламута».


Вона подивилася на низькі, що обертаються на бічних стійках дверцята і анітрохи не здивувалася, прочитавши на них: «САЛУН МАЛАМУТА».


Сповільнила крок, щоб заглянути в салун поверх дверцят, і побачила хромоване піаніно, яке відігравало саме по собі, пилові клавіші піднімалися і опускалися. Механічний музичний автомат, спрацьований, безсумнівно, настільки популярним в тутешніх краях «Норд сентр позитроникс», розважав порожній зал, якщо не рахувати зламаного робота та двох скелетів у дальньому кутку, на стадії остаточного руйнування, коли кістки перетворюються в пил.


Далі, в самому кінці єдиної вулиці містечка, височіла кріпосна стіна. Така висока і широка, що загороджує півнеба.


Сюзанна раптом підняла руку і стукнула кулаком себе по голові. Потім витягла руки перед собою, клацнула пальцями.


— Що ти робиш? — запитала Міа. — Скажи, прошу тебе.


— Хочу переконатися, що я тут. В плоті і крові.


— Так і є.


— Начебто так, але як таке може бути?


Міа похитала головою, показуючи, що не знає. І ось в цьому, щонайменше, Сюзанна могла їй повірити. Детта, здається, дотримувався тієї ж думки, раз вже мовчала.


— Це не те, що я очікувала, — Сюзанна крутила головою, озираючись. — Такого я не очікувала.


— Правда? — запитала її подруга, не виявляючи особливого інтересу. Шагала Міа вперевалочку, незграбно, але дуже мило, нагадуючи качечку, тієї самої ходою, який віддають перевагу всі жінки на останніх тижнях, а то й днями вагітності. — А чого ти чекала, Сюзанна?


— Вважаю, чогось більш середньовічного. Схожого на це, — вона вказала на замок. Міа знизала плечима, ніби кажучи, бери, що дають, потім запитала:


— Друга з тобою? Мерзенна?


Само собою, питала вона про Детте.


— Вона завжди зі мною. Моя частина, точно так само, як малої — частина тебе.


Втім, Сюзанні як і раніше, не давав спокою питання, а як, власне, Міа могла завагітніти, якщо трахкали її, Сюзанну.


— Я скоро разрожусь малим, — резонно вказала Міа. — Але ж ти ніколи не відбудешся від неї?


— Я думала, що відбулася, — чесно зізналася Сюзанна. — Але вона повернулася. Думаю, в основному, для того, щоб розбиратися з тобою.


— Я її ненавиджу.


— Знаю, — і Сюзанна знала дещо ще. Міа, до того ж, і боялася Детту. Дуже-дуже боялася.


— Якщо вона заговорить, радитися нам буде про що.


Тепер плечима знизала Сюзанна.


— Вона з'являється, коли хоче, і каже, якщо виникає таке бажання. Мого дозволу вона не питає.


А попереду, на тій стороні вулиці, по якій вони йшли, височіла арка з написом: «СТАНЦІЯ ФЕДИК МОНО ПАТРИЦІЯ ВІДКЛЮЧЕНИЙ СКАНЕР ВЕЛИКОГО ПАЛЬЦЯ НЕ ПРАЦЮЄ ПРЕД'ЯВІТЬ БІЛЕТ НОРД СЕНТР ПОЗИТРОНИКС ДЯКУЄ вам ЗА ДОВГОТЕРПІННЯ»


Напис зацікавила її куди менше, ніж два предмети, що лежать на брудній станційній платформі, яка починалася за аркою: дитяча лялька, така стара, що залишилися від неї тільки голова та рука, і, трохи далі, скалящаяся маска. І хоча виготовили маску, швидше за все, зі сталі, більша її частина згнила, як плоть. А скалилась маска не зубами — звіриними іклами. І очі поблискували склом. У Сюзанни не виникло ані найменших сумнівів, що перед нею ще одне творіння «Норд сентр позитроникс». Навколо маски валялися шматки зеленої матерії, з якої в далекі часи пошили капюшон, який прикривав голову істоти, що носив маску. Сюзанна без праці зіставила залишки ляльки і залишки Вовка; її мама, як іноді любила говорити Детта своїм співрозмовникам (зазвичай сексуально стурбованим хлопцям на який-небудь автостоянці біля придорожнього ресторану) дурнів не ростила.


— Ось куди вони привозили дітей, — вирвалось у неї. — Ось куди вони привозили близнюків, викрадених в Келла Брін Стерджис. Ось де вони... що? Оперували їх?


— Не тільки з Келла Брін Стерджис, — з цілковитою байдужістю відповіла Міа, — але привозили. А як тільки діти виявлялися тут, їх відводили он туди. Я не сумніваюся, що тобі знайоме і це місце.


Вона вказала на іншу сторону єдиної вулиці Федика. Недалеко від кріпосної стіни, яка обривала і вулицю, і місто, стояв ще один довгий куонсетский ангар, з іржавою напівкруглою дахом і стінами з покритого шаром бруду гофрованого металу. Вікна на стіні, зверненій до Сюзанні, забили. Уздовж стіни тягнувся сталева рейка коновязи. З прив'язаними до неї сімома десятками начебто коней. Всі, як одна, сірого кольору. Деякі звалилися і лежали, витягнувши ноги. Одна або дві повернули голови на жіночі голоси і застигли. Справжні коні так себе не вели, але ці не були справжніми. Сюзанна бачила перед собою роботів або кіборгів. На мові Роланда вони, звичайно ж, називалися інакше. Багато з них, схоже, виробили свій ресурс. І перетворилися на металобрухт.


На фронтоні будівлі кріпилася іржава металева табличка з написом:


"НОРД СЕНТР ПОЗИТРОНИКС, ЛТД.


Федикская штаб-квартира


Експериментальна станція 16-го квадрата дуги


Максимальний рівень безпеки


ВХІД ЗА МОВНИМ ПАРОЛЮ


ПЕРЕВІРКА РЕТИНАГРАММЫ"


— Ще один «Доган», чи не так? — спитала Сюзанна.


— І так, і ні, — відповіла Міа. — Насправді це «Доган» всіх «Доганов».


— Куди Вовки привозили дітей?


— Ага, і будуть привозити. Бо робота Короля продовжиться після того, як будуть усунуті перешкоди, створені твоїм приятелем — стрільцем. Я в цьому аніскільки не сумніваюся.


У кинутому на неї погляді Сюзанни читалося щире цікавість.


— Як ти можеш говорити так жорстоко і при цьому так щиро? — запитала вона. — Вони привозять сюди дітей і риються в їхніх головах, як... як в гарбузах. Дітей, які нікому не заподіяли шкоди! А тому посилають кінчених ідіотів, які, кричачи від болю, виростають у гігантів і часто вмирають у муках. Міа, а якщо б твою дитину відвезли поперек одного з цих сідел, а він кликав тебе, тягнувся до тебе рученятами?


Міа почервоніла, але змогла зустріти і витримати погляд Сюзанни.


— Кожен повинен слідувати дорогою, яку проклала біля його ніг ка, Сюзанна з Нью-Йорка. Моя дорога — виносити і народити малого, виростити його і, таким чином, покласти кінець походу твого діна. І його життя.


— Це дивно, але все, схоже, думають, ніби їм відомо, що для них уготовано ка, — знизала плечима Сюзанна. — Ти не вважаєш це дивним?


— Я вважаю, що ти высмеиваешь мене, тому що боїшся, — сухо відповіла Міа. — Якщо ці насмішки піднімають тобі настрій, продовжуй, — вона розкинула руки і трохи вклонилася, подавшись вперед над величезним животом.


Вони зупинилися на дощаній пішохідній доріжці перед магазином «ДАМСЬКІ КАПЕЛЮХИ І ОДЯГ», навпаки федикского «Догана», і Сюзанна подумала: «Протримайся день, не забувай, ти тут і для цього. Убий час. Як можна довше протримай Міа в окремому тілі, не дозволяй їй повернутися в той двокольорове, яке ми бачили в кабінці жіночого туалету».


— Я не насміхаюся над тобою, — заперечила Сюзанна. — Я тільки прошу тебе встати на місце однієї з матерів Кэллы Брін Стерджис.


Міа сердито замотала головою, чорні волосся літали кругом вух, терлися про плечі.


— Я не визначала їх долю, жінка, а вони не визначають мою. Так що плакати про них я не буду, будь певна. Хочеш ти вислухати мою історію чи ні?


— Так, будь ласка.


— Тоді давай присядемо, ноги дуже вже втомилися.


10


Вони повернули назад і, пройшовши три-чотири будинки, в салуні «Джин-Пуппи» знайшли стільці, які могли витримати вагу. Але в самому салуні, де пахло пилом і смертю, залишатися не захотіли. Витягли стільці на дощату доріжку, і Міа з подихом полегшення опустилася на свій.


— Скоро, — сказала вона. — Скоро ти народиш, Сюзанна з Нью-Йорка, і я теж пику.


— Можливо, я нічого не розумію. А найбільше мене дивує, що ти рвешся до цього Сейру, хоча прекрасно знаєш, що він служить Червоному Королю.


— Тихо! — Міа сиділа, розставивши ноги, і її величезний живіт випирав вперед, немов роздивлявся пустельну вулицю. — Справа в тому, що саме слуга Короля дав мені шанс виконати призначення, уготовленное мені ка. Не Сейр, інший, що набагато ближче до Короля. Перед яким звітує Сейр. Звати його Уолтер.


Сюзанна здригнулася, почувши ім'я стародавнього заклятого ворога Роланда. Міа, не отрывавшая від нього очей, похмуро посміхнулася.


— Бачу, ім'я тобі знайоме. Що ж, може, і говорити мені доведеться менше. Бачать боги, ніколи в житті мені не доводилося стільки ворочати язиком. Розмови — це не для мене. Я створена, щоб народити малого і виховати його, не більше того. Але й не менше.


Сюзанна вирішила не відповідати. Вбивство начебто стало її ремеслом, нехай в даній ситуації вона вбивала час, але їй вже почала набридати зацикленість Міа на малому. Не кажучи вже про те, що ця зацикленість лякала.


Ніби перехопивши її думки, Міа продовжила:


— Я — така, як є, і мене це повністю влаштовує. Якщо інших немає, що мені до цього? Плювати я на них хотіла!


«Сказано в кращих традиціях Детты», — подумала Сюзанна, але знову промовчала. Визнала, що спокійніше тримати рот на замку.


І після паузи Міа заговорила знову:


— Однак, я б збрехала, не сказавши, що повернення сюди навіває... певні спогади. Йя-я! — і несподівано розсміялася. Сміх цей здивував Сюзанну, прекрасний і мелодійний.


— Розкажи мені свою історію, — попросила вона. — На цей раз все, від початку і до кінця. У нас є час, поки не почнуться перейми.


— Ти так говориш?


— Так. Розповідай.


Кілька миттєвостей Міа роздивлялася вулицю, пожовклу, без жодного сліду на оггане, давно і назавжди покинуту. І поки Сюзанна чекала, коли ж Міа почне свою розповідь, вона вперше звернула увагу на відсутність у Федике тіней. Вона добре бачила, але над галереєю, що біжить по вершині кріпосної стіни, не сяяла місяць, а Сюзанна не могла стверджувати, що на дворі день. «Тут немає часу, — прошепотів голос в голові, чий, вона не мала ні найменшого поняття. — Це місце в міжчассі, Сюзанна; місце, де тіні скасовані, а час затамувала подих».


І тут Міа початку. Розповідь її виявився коротшим, ніж очікувала Сюзанна (коротше, ніж їй хотілося б, враховуючи наказ Едді протриматися день), але багато пояснив. Навіть більше, ніж Сюзанна розраховувала. Вона слухала, і в неї все сильніше закипала лють. І чому ні? Схоже, її не просто зґвалтували в тому колі з каменів і кісток. Ще й пограбували, і такого дивного пограбування, мабуть, не зазнавала жодна жінка.


Більш того, пограбування це розтягнулося у часі і тривало до цих пір.


11


— Поглянь туди, може тобі буде цікаво, — мовила жінка з величезним животом, яка сиділа поруч з Сюзанною на дощаній пішохідній доріжці. — Поглянь, і ти побачиш, якою була Міа до того, як отримала своє ім'я.


Сюзанна подивилася в зазначеному напрямку. Спочатку побачила тільки отвалившееся від фургона колесо, растрескавшееся і давно спорожніле корито, з якого колись напували коней, і сріблясту зірочку: бачити в стародавні часи хтось з ковбоїв втратив коліщатко шпори. Потім, дуже повільно, в повітрі наче почав збиратися туман, перетворюючись на оголену жінку. Її краса приковувала погляд, заворожувала... Сюзанна зрозуміла це ще до того, як змогла гарненько розгледіти її. Визначити вік не представлялося можливим. Чорне волосся спадало на плечі. На плоскому животі виднілася западина пупка, яку будь-який чоловік, що любить жінок, з радістю заповнив своєю мовою. Сюзанна (а може, Детта), подумала: «Чорт, я б теж заповнила». А що ховається між стегон жінки-примари розколина. Вона мала навіть великим тяжінням.


— Такою я була, коли з'явилася тут, — пояснила вагітна жінка, що сиділа поруч з Сюзанною. Здавалося, коментувала фотографії, зроблені під час відпустки. "Ось це я біля Великого Каньйону. Ось це — в Сіетлі. Ось це — на греблі Гранд-Кулі [177]. А тут я — на Головній вулиці Федика, прошу любити і жалувати". Вагітна жінка теж була красунею, але краса її відрізнялася від краси тієї, що матеріалізувалася з повітря. Вагітна жінка виглядала на певний вік, старше двадцяти п'яти, але, безумовно, молодший тридцяти, і її обличчі відображався життєвий досвід. По більшій частині, негативний.


— Я казала, що я — первородний демон, той, що займався любов'ю з твоєю діном, але в цьому брехала. Думаю, ти мене розкусила. Брехала не заради вигоди, а тому... ну, не знаю... напевно, тому, що мені хотілося опинитися на місці того демона. Я хотіла, щоб дитина і в цьому був моїм...


— Твоїм з самого початку.


— Ага, з самого початку... ти говориш правду, — вони спостерігали, як оголена жінка йде по вулиці: руки рухалися в такт крокам, заворожуюче плавно погойдувалися стегна. Слідів на оггане жінка не залишала.


— Я розповідала тобі про істот невидимого світу, які залишилися після того, як відступив Прим. Більшість померло, як помирають риби і морські тварини, викинуті на берег, в чужу для них повітряне середовище. Але завжди знаходяться такі, кому вдається пристосуватися, ось і я опинилася серед цих невдах. Я блукала по всьому світу і, якщо знаходила чоловіків на його просторах, то приймала образ, який ти бачиш.


Як модель на подіумі (правда, забула надягти наймодніше паризьке платтячко, для демонстрації якого, її, власне, і запросили) жінка на вулиці розгорнулася на мысках, сідниці з дивовижною легкістю напружилися, під ними на мить утворилися западини-півмісяці. Вона покрокувала у зворотний бік, очі під прямою чубчиком не відривалися від якоїсь точки на горизонті, волосся погойдувалися близько вух. Сережок жінка не носила.


— Коли я знаходила кого-небудь з членом, я його трахала, — продовжила Міа. — В цьому я нічим не відрізнялася від первородного демона, який спочатку спробував злягтися з вашим хлопчиком, а потім зробив це з твоїм діном. І ця обставина, мабуть, вказує на те, що в моїй брехні була частка правди. І я знайшла твого діна привабливим, — від нотки жадібності голос погрубел. Перебуває в Сюзанні Детта вирішила, що це сексуально. Перебуває в Сюзанні Детта трохи розвела губи в усмішці. Так, вона розуміла, про що тлумачила Міа.


[178]— Я їх трахала, а якщо вони не могли вирватися, затрахивала до смерті, — буденно. "Після греблі Гранд-Кулі ми поїхали в Йосемит ". — Ти замолвишь за мене слівце своєму діну, Сюзанна? Якщо побачиш його знову?


— Так, якщо хочеш.


— Одного разу він зустрів людину, поганого людини, його звали Амос Дипейп, брата Роя Дипейпа, який приїхав в Меджис з Джонасом. Твій дін думає, що Амос Дипейп загинув від укусу змії. У якомусь сенсі, так... але тільки змією була я.


Сюзанна промовчала.


— Я трахала їх не заради сексу, я трахала їх не для того, щоб убити. У мене не виникало ніяких емоцій, коли вони помирали, і їх члени вивалювалися з мене, як тануть бурульки. Якщо чесно, я навіть не знала, чому я їх трахала, поки не потрапила сюди, в Федик. В ті давні дні тут ще жили чоловіки і жінки; Червона Смерть не добралася сюди, ти розумієш. Розлом в землі за містом вже був, але перекинутий через нього міст ще не обрушилася. Люди тут жили вперті, не захотіли покидати насиджене гніздо, навіть коли з'явилися чутки про привидів у замку Дискордия. Потяги ще ходили, хоча й нерегулярно...


— Діти? — спитала Сюзанна. — Близнюки? — вона помовчала. — Вовки?


— Ні, все це з'явилося через дві дюжини століть. Може, й пізніше. Але ти слухай мене. В однієї пари в Федике був дитина. Ти і уявити собі не можеш, Сюзанна з Нью-Йорка, як рідко в ті дні зустрічалися діти, тому що в більшості своїй люди були такими ж безплідними, як первородні демони, а решта найчастіше народжували повільних мутантів або таких виродків, що вбивали їх, ті ледь встигали зробити перший вдих. А багато хто просто народжувалися мертвими. Але ця дитина! — Вона сплеснула в долоні, її очі заблищали. — Кругленький, рожевий, з чистою шкірою, якщо не рахувати одного рідного плями... Побачивши його, я відразу зрозуміла, для чого створена. Я трахкалася не заради сексу, не тому, що під час коїтусу практично ставала жінкою, не тому, що вбивала більшість своїх партнерів. Я трахкалася, що зачати такої дитини. Такого, як їх Майкл.


Вона нахилила голову, зітхнула.


— Я могла б його забрати, знаєш. Могла б піти до чоловіка, трахала би його, поки він не втратив голову, а потім шепнула на вухо, що він повинен вбити свою дружину. І вона б пішла в пустка, якою закінчується стежка. А потім я б затрахала до смерті, і дитина, цей прекрасний, рожевий, маленька дитина став би моїм. Ти розумієш?


— Так, — кивнула Сюзанна. Її почало нудити. А перед ними, посеред вулиці, жінка-привид знову розвернулася і рушив у зворотному напрямку. А трохи далі іржавий робот-зазивала продовжував свій нескінченний монолог: «дівчата, Дівчата, дівчатка! Є й живі, є і кіборги, але що з того, різниці ви не помітите!»


— Але виявилося, що я не можу до них наблизитися. Немов навколо них окреслили магічне коло. Вважаю, це зробив дитина.


А потім прийшла хвороба. Червона смерть. Деякі говорили, що у замку хтось щось відкрив, якийсь горщик з демонським зіллям, який слід навічно залишити закритим. Інші стверджували, що джерело хвороби — розлом, його ж називали Жопою Диявола. Так чи інакше, але Червона смерть поклала край життя в Федике, життя на краю Дискордии. Багато пішли або виїхали у фургонах. Майкл і його батьки залишилися, сподіваючись на прибуття поїзда. День минав за днем, я чекала появи ознак хвороби, червоних точок на товстих щічках малюка і на його пухких рученятах, але вони так і не з'явилися. Ніхто з усіх трьох не захворів. Можливо, вони дійсно перебували в магічному колі. Я думаю, справа тільки в цьому. А потім прибув поїзд. Патриція. Моно. Ти мене розумі...


— Так, — не дала їй договорити Сюзанна. Вона і так знала все, що їй хотілося знати про близнюка Блейна Моно. В далекі часи маршрут Патриції, повинно бути, проходив через Федик, так і через Луд.


— Так ось, вони піднялися в вагон. Я спостерігала з платформи, з очей текли нікому невидимі сльози, з грудей виривалися нікому не чутні крики. Вони взяли з собою і свого малюка... до того часу йому вже виповнилося три або чотири роки, він ходив і казав. Вони поїхали. Я спробувала піти за ними, Сюзанна, але не змогла. Стала полонянкою Федика. Усвідомлення мого призначення змусило мене залишитися.


Сюзанна хотіла запитати, про що це говорить Міа, але вирішила промовчати.


— Минали роки, десятиліття, століття. У Федике я бачила тільки роботів та непохороненные тіла тих, кого забрала Червона Смерть. І тіла ці перетворювалися спочатку в кістяки, а потім в пил. Нарешті, знову з'явилися люди, але я не наважувалася підійти до них, тому що вони були його людьми.


— Червоного Короля?


— Ага, з кривавими дірками в лобі. Вони пішли туди, — Міа вказала на «Доган» Федика, Експериментальну станцію 16-го квадрата дуги. — І скоро їх прокляті машини запрацювали знову, як ніби вони як і раніше вірили, що машини зможуть утримати світ. Ні, ти розумієш, вони не прагнули утримати світ, зовсім навпаки! Ні, ні, ні, вони хотіли його зруйнувати! Вони принесли ліжка...


— Ліжка! — здригнувшись, вигукнула Сюзанна. На вулиці жінка знову піднялася на миськів і розгорнулася в ще одному витонченому пируэте.


— Ага, для дітей, хоча пройшли ще довгі роки, перш ніж Вовки почали привозити їх сюди, і задовго до того, як ти стала частиною історії свого діна. Однак, я залишалася в Федике, і тут до мене прийшов Уолтер.


— Можеш ти примусити цю жінку зникнути? — різко, навіть сердито, спитала Сюзанна. — Я знаю, вона — це колишня ти, ідею я зрозуміла, але вона мене... ну, не знаю... нервує. Можеш ти примусити її піти?


— Ага, якщо хочеш, — Міа стулила губи й дунула. Зваблива красуня, привид без імені, розтанула, як дим. Кілька секунд Міа мовчала, налаштовуючись на продовження своєї історії.


— Уолтер... побачив мене. На відміну від інших чоловіків. Навіть ті, кого я затрахивала до смерті, бачили тільки те, що хотіли бачити. Або те, що я дозволяла їм побачити, — вона посміхнулася не дуже-то і приємним спогадам. — Деякі вмирали, думаючи, що трахаються власних матерів! Тобі б подивитися на їхні обличчя! — посмішка зблякла. — Але Уолтер побачив мене.


— Як він виглядав?


— Важко сказати, Сюзанна. Він ходив у капюшоні, а під ним посміхався, такий він був усміхнений, і він поговорив зі мною. Ось там, — вона вказала на федикский салун «Добрий час» трохи подрагивающим пальцем.


— На лобі відмітини не було?


— Ні, я в цьому впевнена, і він не був одним з тих, кого батько Каллагэн називав «низькими людьми». Вони займалися Руйнівниками. Руйнівниками і тільки ними.


Ось тут в Сюзанні почала підніматися злість, хоча вона й намагалася цього не показувати. Міа мала доступ до всіх її спогадами, тобто до всіх планів і секретів їх ка-тету. У неї виникла асоціація з побував у будинку злодієм, який не тільки вкрав гроші і переглянув особисті папери, але і переміряв твоя нижня білизна.


Неприємна, вкрай неприємна асоціація.


— Волтера, думаю, ти могла б назвати прем'єр-міністром Червоного Короля. Він часто подорожує в чужому обличчі, в різних світах його знають під різними іменами, але він завжди посміхається, завжди сміється...


— Якось я з ним зустрілася, — сказала Сюзанна. — Тоді його звали Флегг. Сподіваюся, що ми зустрінемося знову.


— Якби ти добре його знала, то бажання побачити його знову у тебе не виникало.


— Руйнівники, про яких ти згадала... де вони?


— Як де? У Тандерклепе, хіба ти не знаєш? В країні тіней. Чому ти запитуєш?


— Виключно з цікавості, — відповіла Сюзанна і начебто почула Едді: «Задавай будь-які питання, на які вона відповість. Протримайся день. Дай нам шанс встигнути до тебе». Вона сподівалася, що тепер, коли вони перебували в різних тілах, Міа не могла читати її думки. Якщо могла, шанси на порятунок прагнули до нуля, як у людей, що опинилися в човні без весел, яку несло по бурхливій річці. — Повернемося до Уолтеру. Ми можемо про нього поговорити?


Міа приречено знизала плечима, як би показуючи, що діватися нікуди, але Сюзанна їй не повірила. Як давно у Міа в останній раз з'являлася можливість виговоритися? І відповідь напрошувалася простий: так ніколи не було у неї такої можливості. І всі питання, які задавала Сюзанна, всі сумніви, які висловлювала... звичайно ж, багато хто напевно приходили Міа в голову. Вона їх тут же відкидала, вважаючи блюзнірськими, однак, вони приходили, бо дурепою Сюзанна її не вважала. Хіба що одержимість однією ідеєю позбавило її розуму. Сюзанна вирішила, що над цим варто подумати.


— Сюзанна? Вухань-плутаник відкусив тобі мову?


— Ні, просто я подумала, яка ж ти відчула полегшення, коли він прийшов до тебе.


Міа обдумала її слова, посміхнулася. Усмішка ця змінила обличчя білої жінки, тепер вона виглядала юною, нехитрої, сором'язливою. Сюзанні навіть довелося нагадати собі, що ця зовнішність Міа оманлива.


— Так! Так і було! Зрозуміло, так і було!


— Після того, як ти відкрила своє призначення і завдяки цьому опинилася в пастці... побачивши, як Вовки готуються привозити дітей та оперувати їх... після всього цього приходить Уолтер. Диявол, безумовно, але, принаймні, він може тебе бачити. Щонайменше, може вислухати твою сумну історію. І він робить тобі пропозицію.


— Він сказав, що Червоний Король дасть мені дитину, — відповіла Міа і обняла руками здоровенний живіт. — Мого Мордреда, якому в самому незабаром має з'явитися на світло.


12


Міа знову вказала на Експериментальну станцію. Ту саму, яку назвала «Доганом» «Доганов». Останні залишки посмішки ще кривили їй губи, але нічого щасливого і радісного в ній вже не залишилося. А очі блищали від страху і, можливо, побожного трепету.


— Саме там вони змінили мене, зробили смертної. Колись таких лабораторій було багато, по-іншому і бути не могло, але тепер, даю голову на відсіч, залишилася одна-єдина у Внутрішньому, Серединному і Крайньому світах. Місце це одночасно чудове і жахливе. Туди мене і відвели.


— Я не розумію, про що ти, — Сюзанна думала про своє «Догане». Який, само собою, був певним відображенням «Догана» Джейка. Дійсно, дивне, з усіма цими мерехтливими лампами та безліччю телевізійних екранів, але не лякає.


— Під лабораторією знаходяться тунелі, які йдуть під замок. В кінці одного з них є двері, що відкривається з тієї сторони Тандерклепа, де знаходиться Келла, біля самого краю темряви. Її і використовують Вовки, коли вирушають у свої набіги.


Сюзанна кивнула. Слова Міа багато пояснювали.


— І дітей вони забирають тим же шляхом?


— Ні, жінка, і тебе це порадує. Як і багато двері, та, що приносить Волков з Федика на кордон Тандерклепа до Кэлле, забезпечує тільки односторонній рух. Як тільки ти проходиш двері, вона зникає.


— Тому що це не магічна двері, правда?


Міа посміхнулася, кивнула, грюкнула себе по коліну. Сюзанна дивилася на неї, відчуваючи, як наростає хвилювання.


— Це ще одна половина пари, один з близнюків, — видихнула вона.


— Ти так говориш?


— Так. Тільки на цей раз Труляля і Траляля — наука і магія. Раціональне та ірраціональне. Розсудливість і божевілля. Неважливо, якими термінами ти скористаєшся, якщо є щось одне, у нього обов'язково знайдеться пара.


— Невже? Ти так вважаєш?


— Так! Магічні двері, на зразок тієї, що знайшов Едді, і через яку ти перетягла мене в Нью-Йорк, забезпечують двосторонній рух. Двері, які виготовив «Норд сентр позитроникс», щоб замінити їх, коли Прим спав, а магія вичерпалася... вони можуть «відкриватися» тільки в одну сторону. Це я зрозуміла правильно?


— Думаю, так.


— Можливо, до того, як світ зрушив, вони просто не встигли придумати, як забезпечити двосторонню телепортацію. У будь-якому випадку, Вовки потрапляють в Келла з допомогою двері, а повертатися в Федик їм доводиться на поїзді. Так?


Міа кивнула. Сюзанна більше не згадувала про те, що вона лише намагається вбити час. Така інформація згодом могла дуже навіть стати в нагоді.


— А після того, як люди Короля, «низькі люди» Каллагэна попорпалися в мізках дітей, що відбувалося потім? Напевно, вони поверталися через двері під замком. Потрапляли в те ж місце, звідки Вовки починали набіг. І до будинку їх довозив поїзд.


— Ага.


— А чому вони взагалі повертають дітей?


— Жінка, я не знаю, — тут Міа перейшла на шепіт. — Під замком Дискордия є ще одні двері. Ще одна двері в кімнатах руїн. Тільки через ці двері... — одна облизала губи. — Через ці двері йдуть в тодэш.


— Тодэш? — перепитала Сюзанна. — Я знаю це слово, знаю, що воно означає, але не розумію, з чого такий страх перед...


— Нескінченна безліч світів, у цьому твій дін абсолютно прав, але, навіть коли всі ці світи близькі між собою, скажімо безліч Нью-Йорків, їх поділяють нескінченні простору. Уяви собі простору між внутрішньою і зовнішньою стінами будинку. Простору, де завжди темно. Але темрява не говорить про те, що простір-це пусте. Не так, Сюзанна?


«У тодэшной темряві живуть чудовиська». Хто так говорив? Роланд? Начебто немає, тодэш він називав Стрибком, та й яке це мало значення? Головне, вона розуміла, що мала на увазі Міа, а якщо так, це було жахливо.


— У стінах живуть щури, Сюзанна. У стінах живуть кажани. У стінах живуть кусючі, сисні кров комахи.


— Припини, мені все ясно.


— Ця двері під замком — одна з їхніх помилок, я в цьому переконана, тому що вона веде в нікуди. В пітьму між світами. У тодэшное простір. Але не пусте, — вона ще більше знизила голос. — Ця двері для найлютіших ворогів Червоного Короля. Їх кидають у темряву, де вони можуть жити довгі роки, сліпі, йдуть невідомо куди, божевільні. Але кінець їх чекає один: що-то їх знаходить і пожирає. Чудовиська, уявити собі яких наш розум просто не в силах.


Сюзанна спробувала намалювати двері і те, що чекало за нею. Не хотіла, але нічого не змогла вдіяти з собою. В роті у нього пересохло. А Міа продовжила все так само тихо, довірливо:


— Існувало багато місць, де давні люди намагалися поєднати магію і науку, але це, можливо, єдине, що залишилося, — вона мотнула головою в бік «Догана». — Саме туди відвів мене Уолтер, щоб зробити мене смертної, щоб назавжди мій шлях розійшовся з шляхом Прима. Щоб зробити мене такою ж, як ти.


13


Міа знала не всі, але Сюзанні вже стало ясно, що Уолтер/Флегг запропонував привиду, який потім став Міа, операцію, зворотну запропонованої Фаусту. Якщо вона погоджувалася розлучитися зі своїм практично вічним, але безтілесним станом і смертною жінкою, то могла завагітніти і народити дитину. Уолтер чесно визнав, що отримає вона дуже мало, віддаючи все, що у неї є. Дитина не буде рости, як ростуть нормальні діти, як ріс Майкл під невидимим, але захопленим поглядом Міа, і вона буде ростити його тільки сім років, але якими прекрасними зможуть стати ці роки!


Про подробиці Флегг тактовно мовчав, надаючи Міа можливість малювати це невимовно солодке майбутнє: вона буде годувати свою дитину і мити його, не пропускаючи ніжних складочок під колінами і за вушками; як буде цілувати медову шкіру між лопатками; як буде гуляти з ним, тримаючи за обидві ручки, поки він буде вчитися ходити, перевалюючись з ніжки на ніжку; як буде вчити його читати, показувати в небі Стару Зірку і Стародавню Матір, розповідати історію про те, як Рудий Сем вкрав у вдови окраєць хліба; як буде обнімати його і поливати щоки вдячними сльозами, коли він виголосить своє перше слово, і зрозуміло яке: «Мама».


Цей захоплену розповідь викликав у Сюзанни змішані почуття жалості і цинізму. Звичайно ж, Уолтер віртуозно провів свою партію, продавши примарі цю ідею, та, як завжди, кращий спосіб для цього — задіяти уяву покупця. Він навіть запропонував суто сатанинський період перебування у неї дитини: сім років. «Просто розпишіться ось на цій сходинці з крапочок, мадам, і, будь ласка, не звертайте уваги на запах сірки. Як не намагаюся, не можу очистити від нього свою одежу».


Сюзанна розуміла суть угоди, але все-таки насилу уявляла собі, що таке можливо. Привид віддавав безсмертя за нудоту вранці, за набухаючі і болять груди і, в останні шість тижнів вагітності, необхідність ходити за малої потреби кожні п'ятнадцять хвилин. Та почекайте, пані та панове, це ще не все! Додайте два з половиною роки зміни підгузників, отяжелевших від сечі і завантажених гівном! А безсонні ночі, коли у дитини ріжеться перший зуб, і він кричить від болю (і радій, матуся, залишилося вилізти тільки тридцяти одному [179]). Ці перші магічні краплі слини, які летять з рота при незадоволеному крику дитини! Ця перша тепла цівка сечі, що стікає по твоїй переніссі, коли дитина вистрілює нею якраз в той момент, коли ти змінюєш йому підгузник!


І так, у цьому, безсумнівно, присутня магія. Нехай дітей у Сюзанни не було, вона знала, якщо мати любить дитину, щось магічне і брудних пелюшках, і навіть до шлункової коліці. Але народити дитину з тим, щоб його забрали у тебе, коли починається найкращий час, коли у дитини настає, і з цим згодні більшість батьків, період розсудливості, розсудливості та відповідальності? Дозволити винести його за червоний обрій Червоного Короля? Це ж жахливо. Невже Міа, засліплена перспективою стати матір'ю, не розуміла, що тепер урізується і обіцяна їй дещицю? Уолтер/Флегг в Федике, населення якого викосила Червона Смерть, вів мову про сім років з малюком. А ось у телефонній розмові з Міа, що перебувала в номері готелю «Плаза-Парк» Сейр скинув цей термін до п'яти років.


У будь-якому випадку, Міа прийняла умови людину в чорному. І дійсно, для того, щоб отримати її згоду, особливих зусиль не потрібно. Її створили для того, щоб вона стала матір'ю, саме за цим вона піднялася з Прима, вона усвідомила це з того самого моменту, як побачила людського дитини, Майкла. Як вона могла сказати ні? Навіть якби їй запропонували три роки, навіть якби запропонували, як? З тим же успіхом можна очікувати, що давно сидить на голці наркоман відмовився б від запропонованого йому повного шприца.


Міа відвели на Експериментальну станцію. Усміхнений, саркастичний (і, безсумнівно, викликає страх) Уолтер, який називав себе то Уолтер Крайнього світу, то Уолтер Всіх світів, влаштував їй екскурсію. Вони побачила великий зал, заставлений ліжками, очікують прибуття дітей. До узголів'я кожної під'єднувався сталевий шолом, від якого відходила гнучка сегментована сталева трубка. Їй не хотілося думати, для чого призначене це обладнання. Їй також показали і тунелі під Замком над безоднею, і місця, де стояв сильний і задушливий запах смерті. Вона... там панувала червона темрява і вона...


— Ти до того часу вже стала смертною? — спитала Сюзанна. — Тебе послухати, так стала.


— Процес вже пішов, — відповіла Міа. — Уолтер називав цей процес становленням.


— Добре. Продовжуй.


Тут спогади Міа потонули в темному тумані, не в тодэшной темряві, але теж не викликає приємних відчуттів. Якась амнезія, від якої залишився лише колір — червоний. Колір, якому Сюзанна не звикла довіряти. Супроводжувався шлях вагітної жінки із світу примар в світ плоті, її перетворення в Міа, проходом через якусь двері? Вона цього не знала. Але без періоду темряви, втрати свідомості, вважала вона, не обійшлося, а потім вона опритомніла: «...який ти мене бачиш. Природно, ще не вагітної».


По Уолтеру виходило, що Міа не зможе зачати дитину, навіть ставши смертною жінкою. Виносити — так, завагітніти — ні. І тут на допомогу прийшов один з первородних демонів, що зробив Червоному Королю велику послугу, взявши сперму Роланда в жіночому обличчі і влив її Сюзанні в чоловічому. Була і ще одна причина. Уолтер про неї не згадав, але Міа і так знала про це.


— Це пророцтво, — вона дивилася на пустельну вулицю Федика, за якою більше не дефілювала жінка-привид. На іншій стороні, перед «Федикским кафе» з написом «СМАЧНА ЇЖА НЕДОРОГО» під назвою, мовчки застиг іржавий робот, схожий на Енді з Кэллы.


— Яке пророцтво? — спитала Сюзанна.


— "Той, хто стане останнім в роду Эльда, зачне дитину, зробивши інцест, совокупится зі своєю сестрою або дочкою, і ця дитина буде позначено, по червоній п'яті дізнаються його. Саме він зупинить дихання останнього воїна".


— Жінка, я — не сестра Роланда і вже точно не його дочка! Можливо, ти не помітила маленького, але суттєвої відмінності в кольорі шкіри, однак, він, так вже вийшло, білий, а я — чорна, — але Сюзанна, тим не менш, зрозуміла, про що говорить пророцтво. Є багато шляхів для створення сім'ї. Спорідненість по крові — лише один з них.


— Хіба він не казав тобі, що означає слово дін? — запитала Міа.


— Зрозуміло, говорив. Лідер. Якщо б він очолював цілу країну, а не жменьку зелених, новоспечених стрільців, то звався б королем.


— Лідер і король, ти правильно кажеш. А тепер скажи мені, Сюзанна, чи не є ці слова жалюгідною заміною іншого слова?


Сюзанна промовчала. Міа кивнула, але при цьому скривилася від сутички. І продовжила, ледь живіт заспокоївся.


— Сперма належала Роланду. Наскільки мені відомо, її зберегли якимось методом, розробленому стародавніми людьми, поки первородний демон змінював свою сутність, перетворювався з жінки на чоловіка, але це дрібниці. Важливо інше: вона залишалася живою і знайшла собі пару, як і пророкувала ка.


— Мою яйцеклітину.


— Твою яйцеклітину.


— Коли мене ґвалтували в кам'яному колі.


— Ти говориш правильно.


Сюзанна посиділа, глибоко замислившись. Нарешті, підняла голову.


— Мені видається, що я не помилилася і в іншому. Я це вже казала, тобі не сподобалося, думаю, не сподобається і зараз, але... дівчинка, ти всього лише доглядальниця.


На цей раз відповідь спалахи люті не було. Міа лише посміхнулася.


— А до кого приходили місячні, нехай і супроводжувані ранковою нудотою? До тебе. І в кого зараз великий живіт? У мене. Якщо хтось і був доглядальницею, Сюзанна з Нью-Йорка, так це ти.


— Як таке може бути? Ти знаєш?


Міа знала.


14


Немовля, сказав Уолтер, буде переправлятися Міа, відсилатися клітина за клітиною, як одна за одною надсилаються рядки факсу.


Сюзанна вже відкрила рот, щоб запитати, а що таке факс, вона про нього нічого не слыхивала, потім закрила. В принципі вона вловила зміст сказаного Міа, і цього вистачило, щоб її переповнили лють і побожний трепет. Вона була вагітною. Більш того, по суті, залишалася вагітної і в цей самий момент. Але немовля переправлявся (як факсом) Міа. Це процес, який почався швидко, а потім сповільнилося? Або навпаки, почався повільно, а потім набрав швидкість? Сюзанна схилялася в бік другого варіанту, тому що по закінченню часу стала відчувати себе менш вагітної. Живіт, який трохи округлився, і той знову став плоским. І тепер вона розуміла, чому й вона, і Міа мали однакову прихильність до малого: якщо вже на те пішло, він належав їм обом. Перейшов від одного до іншого, як... кров при переливанні.


«Тільки коли беруть твою кров, щоб перелити кому-то ще, в тебе питають дозволу. Якщо це лікарі, звичайно, а не який-небудь вампір батька Каллагэна. Ти набагато ближче до вампірів, Міа, чи не так?»


— Наука чи магія? — спитала Сюзанна. — Яка з них дозволила тобі вкрасти мою дитину?


Від цих слів Міа трохи почервоніла, але, повернувшись до Сюзанні, змогла зустріти її погляд.


— Не знаю, — відповіла вона. — Повинно бути, поєднання обох. І не думай, що правда на твоєму боці! Він — у мені, не в тобі. Він живиться моєю кров'ю, своїми кістками, не твоїми.


— І що з того? Ти думаєш, це щось змінює? Ти його вкрала, з допомогою якогось мерзенного чаклуна.


Міа люто замотала головою, волосся заметалась кругом особи.


— Немає? — спитала Сюзанна. — Тоді як вийшло, що ти не їла жаб, відловлюючи їх в болоті, поросят, витягнутих з свинарника, і іншу, Бог знає яку гидоту? Як вийшло, що тобі знадобилися всі ці вигадки щодо номерів в замку, де ти начебто і годувалася? Коротше, солоденька, як вийшло, що харчування для твоєї дитини надходило через мою горлянку?


— Тому що... тому що... — очі Міа, Сюзанна це бачила, наповнилися сльозами. — Тому що земля тут безплідна. Клята земля! Тут Червона смерть і край Дискордии. Тут я не могла годувати свого малого!


Хороший відповідь, вирішила Сюзанна, але далеко не повний. І Міа теж це знала. Тому що немовля Майкл, ідеальний немовля Майкл був зачатий тут, тут народився і тут же зростав до того самого дня, коли Міа побачила його в останній раз. І, якщо вона так впевнена в правильності своєї відповіді, з чого взялися ці сльози?


— Міа, вони тобі брехали, кажучи, що це твій малої.


— Ти цього не знаєш, тому не говори так, не завдавай мені біль!


— Я знаю, — і вона знала. Але доказів у неї не було, чорт би всіх побрал! Як довести те, що відчуваєш, навіть якщо це сильне почуття?


— Флегг... Уолтер, якщо тобі так більше подобається, пообіцяв тобі сім років. Сейр каже, що в тебе буде п'ять років. А якщо вони протягнуть тобі сертифікат «ДІЙСНИЙ ДЛЯ ВИХОВАННЯ ДИТИНИ ПРОТЯГОМ ТРЬОХ РОКІВ. ПРИ НАЯВНОСТІ ПЕЧАТКИ», коли ти прийдеш у «Діксі-Піг»? Тебе це влаштує?


— Цього не станеться! Ти така ж погана, як і інша! Заткнися!


— І у тебе вистачає духу називати мене мерзенної! А сама чекаєш не дочекаєшся народження дитини, який повинен убити свого батька!


— Мене це не хвилює!


— У тебе в голові все змішалося, дівчинка, те, що має статися у відповідності з твоїми бажаннями, і те, що станеться. Звідки тобі відомо, що вони не вб'ють його до того, як він перший раз вскрикнет, а потім порубати на шматки і згодують цим засранным Руйнівникам?


— Затк... нись!


— Може, це буде супер-їжа? Яка дозволить Руйнівникам разом закінчити доручену їм справу?


— Заткнись, я сказала, ЗАТКНИСЬ!


— А вся справа в тому, що ти цього не знаєш. Ти нічого не знаєш. Ти всього лише доглядальниця, лише au pair. Ти знаєш, що вони брешуть, ти знаєш, що їх чаклунство приносить користь тільки їм і нікому більше, і, проте, йдеш у них на поводу. І ти хочеш, щоб я стулила пельку.


— Так! Так!


— Я не заткнусь, — похмуро пообіцяла їй Сюзанна і схопила Міа за плечі. Під одягом вони виявилися напрочуд крихкими і дуже гарячими, наче у Міа була висока температура. — Я не заткнусь, тому що дитина моя, і ти це знаєш. Кішка може народити кошенят в духовці, але пиріжками вони від цього не стануть.


Що ж, їм знову вдалося розсердити один одного. Особа Міа перекосилося, перетворилося на маску, жахливу і нещасну одночасно. Сюзанна подумала, що бачить в очах Міа те невмируще, спрагле дитини, згорьоване істота, якою вона колись була. І щось ще. Іскорку, яка могла перетворитися на віру. Якщо б вистачило часу.


— Я заткну тобі рот, — процідила Міа, і раптово головна вулиця Федика розірвалася надвоє, як нещодавно галерея в замку. А з розриву клубами полізла темрява. Але не порожня. О, ні, не порожня, Сюзанна це відчувала, почувалася дуже добре. Вони впали в темряву. Міа тягне їх у темряву. Сюзанна спробувала утриматися на краю, але куди там. Коли вони пірнули в темряву, останнім в голові промайнуло спогад про написи, яку вона бачила на паркані: "О, Сюзанна-Міа, роздвоєна дівчинка моя. Пришвартовала свій бриг аж...


15


...в Діксі — Пиг, в році..."


Перш ніж цей дратівливий (але настільки важливий) куплет до кінця прокрутився в голові Сюзанни-Міа, ця сама голова об щось вдарився, досить сильно для того, щоб перед очима вибухнула ціла галактика яскравих зірок. Коли ж до неї знову повернувся зір, вона побачила перед собою величезні літери:


ПК ЖДЕ Вона подалася назад і побачила всю напис: «БАНГО СКАНК ЧЕКАЄ КОРОЛЯ!» — на закритих дверей туалетної кабінки. Так, схоже все її життя населили двері, з того самого моменту, як в Оксфорді, маленькому містечку штату Міссісіпі, за нею з брязкотом зачинилися двері камери. Ця була закрита. Воно й на краще. Сюзанна вже прийшла до висновку, що від закритих дверей проблем значно менше. Втім, в самому незабаром їй належало відкритися, і тоді напевно з'явилися б нові проблеми.


Міа: «Я розповіла все, що знала. Тепер ти допоможеш мені дістатися до „Діксі-Піг“ або мені доведеться розраховувати тільки на себе? Я доберусь і сама, якщо не залишиться іншого виходу, скористаюся можливостями черепашки».


Сюзанна: «Я допоможу».


Хоча обсяг допомоги, на який могла розраховувати Міа, цілком залежав від одного важливого чинника: розташування стрілок на циферблаті годинника. Скільки часу вони провели в кабінці? Ноги її, від колін і нижче, заніміли, зад теж, і Сюзанна вважала, що це хороший знак, але в приміщенні без єдиного вікна, освітленому флуоресцентними лампами, не представлялося можливим визначити, день на дворі, вечір або глибока ніч.


«Яке це має значення? — підозріло запитала Міа. — Чому тебе цікавить, який нині годину?»


Сюзанна спробувала знайти легкотравне пояснення.


«Дитина. Ти знаєш, те, що я роблю, може затримати пологи лише на якийсь термін, чи не так?»


«Зрозуміло, знаю. Саме тому я і хочу, щоб ми трогались в дорогу».


«Добре. Давай подивимося на купюри, які залишив нам старий Матс».


Міа дістала пачку банкнот, подивилася на них, не дуже розуміючи, для чого вони призначені.


"Візьми ту, на якій написано «Джексон».


«Я... — збентежено. — Я не вмію читати».


«Дозволь мені стати біля керма. Я прочитаю».


«Ні!»


«Добре, добре, заспокойся. Це чоловік з довгим сивим волоссям, зачесаним назад, як у Елвіса».


«Я не знаю, про який Елвіса...»


«Неважливо, це та купюра, що лежить нагорі. Ось і добре. Інші засунь глибше в кишеню. Двадцятку тримай у руці. Гаразд, ми покидаємо цей шпаківня».


«Що таке шпаківня?»


«Міа, заткнись».


16


Коли вони повернулися в вестибюль, крокуючи повільно, ноги упивалися безліч голочок, Сюзанна з полегшенням зазначила, що за вікном згущаються сутінки. Схоже «вбити» день повністю не вдалося, але більшу його частину вона протрималася.


Народу у вестибюлі вистачало, однак, метушня вляглася. Красуня змішаних кровей, яка видала їй/їм ключ, більше не стояла за реєстраційною стійкою: її зміна закінчилася. Під козирком перед центральним входом двоє інших чоловіків в зеленій уніформі зупиняли таксі для гостей готелю, багато з яких були в смокінгах і довгих блискучих сукнях.


«Відправляються на вечірки, — пояснила Сюзанна. — Або в театр».


«Сюзанна, що мені до них? Нам потрібно просити одного з цих чоловіків у зелених костюмах зупинити жовтий автомобіль?»


«Ні. Візьмемо таксі на куті».


«Ти так говориш?»


«Слухай, ти мене дістала своєю підозрілістю. Ти везеш свого малого туди, де його або тебе чекає смерть, я в цьому впевнена, але я визнаю твою рішучість дістатися до того місця і дотримаю обіцянки. Я так кажу».


«Добре».


Не сказавши більше ні слова, вже тим більше, не вибачившись, Міа покинула готель, повернула направо і покрокувала до Другої Авеню, «Хаммаршельд-Плаза-2» і прекрасної пісні троянди.


17


На розі Другої авеню і Сорок шостий вулиці біля тротуару припаркувався червоний металевий фургон. Від часу фарба помітно вицвіла. У цьому місці бордюрний камінь пофарбували в жовтий колір, і чоловік у синім костюмі з нашивкою на рукаві «Служба охорони», обговорював цей факт з іншим чоловіком, високим і белобородым.


А всередині Міа раптово завирувало сум'яття.


«Сюзанна?»


«Що сталося?»


«Цей чоловік!»


«Охоронець? Ти про нього?»


«Ні, той, що з бородою! Він же виглядає точнісінько, як Хенчек! Хенчек з Менні! Хіба ти не бачиш?»


Міа і не бачила і не хотіла бачити. Вона вже зрозуміла, що паркування фургонів біля тротуару в тих місцях, де бордюрний камінь фарбували жовтим, заборонялася, і, хоча бородатий чоловік це розумів, відганяти фургон він безумовно не збирався. Навпаки, продовжував розставляти мольберти, а на них — картини. Міа відчувала, що на цю тему чоловіки сперечаються не перший і, судячи з усього, не в останній раз.


— Я змушений виписати квитанцію на сплату штрафу, преподобний.


— Роби, що повинен, охоронець Бензик. Бог любить тебе.


— Добре. Радий це чути. А квитанцію ви порвете. Так?


— Віддайте кесарю кесареве, віддайте Богу богове. Так говорить Біблія, і нехай буде благословенна свята книга Господа нашого.


— Це я розумію, — Бензик дістав із задньої кишені товсту пачку папірців, почав щось писати на верхній. Відчувалося, що це теж давній ритуал. — Але от що я вам скажу, Харригэн... рано чи пізно місто помітить, чим ви тут займаєтесь, і тоді вони віддадуть вашої святої дупі по повній програмі. Я дуже сподіваюся при цьому присутній.


Сюзанна, з посмішкою: «Його штрафують. Судячи з розмови, аж ніяк не уперше».


Міа на мить відволіклася, можна сказати, проти волі: «Що написано на боці фургона, Сюзанна?»


Сталася невелика переміщення, Сюзанна ледве протиснулась наперед, зір у Міа немов роздвоївся. Для неї це відчуття було новиною, немов хтось почав лоскотати її глибоко в голові.


Сюзанна, голос, як і раніше звучав весело: «Тут написано: „ЦЕРКВА СВЯТОГО БОГА-БОМБИ“, преподобний Ерл Харригэн». А ще: «ВАША ПОЖЕРТВА ЗАРАХУЄТЬСЯ ВАМ НА НЕБЕСАХ».


«Що таке небо?»


«Ще одна назва для пустки на кінці стежки».


«Зрозуміло».


Бензик — охоронець вже йшов, з почуттям виконаного обов'язку, заклавши руки за спину. Його вражаючих розмірів зад погойдувався у формених штанах. Преподобний Харригэн всі займався мольбертами. На першому стояла картина, на якій чоловік у білому вбранні виводив з в'язниці іншого чоловіка. Голова белоодеянного світилася. На другий белоодеянный відвертався від краснокожего монстра з рогами на голові. Відчувалося, що монстр з рогами страшно злий на сея Белоодеянного.


«Сюзанна, це червоне істота... так люди цього світу уявляють собі Червоного Короля?»


Сюзанна: «Гадаю, що так. Це Сатана, якщо хочеш знати, владика підземного світу. Попроси цього служителя бога тобі зловити таксі, а? Використовуй черепашку».


В голосі Міа знову залунала підозрілість (схоже, вона нічого не могла з цим вдіяти): «Ти так говориш?»


«Так кажу! Ага! Скажи: „Ісус Христос“, — жінка!»


«Добре, добре».


Міа явно ніяковіла. Але попрямувала до преподобного Харригэну, дістаючи черепашку з кишені.


18


Сюзанну осінило: вона раптом зрозуміла, що треба робити. Різко подалася назад (якщо ця жінка не зможе зловити таксі навіть з допомогою магічної черепахи, значить, вона просто ні на що не здатна), міцно заплющила очі і визуализировала «Доган». І, відкривши їх, опинилася там. Схопила мікрофон, за яким зверталася з Едді, включила, клацнувши тумблером.


«Харригэн! — крикнула вона в мікрофон. — Преподобний Ерл Харригэн! Ти тут? Ти мене чуєш, солоденький? Ти мене чуєш?»


19


Преподобний Харригэн відірвався від своїх праць на досить довгий час, спостерігаючи, як чорна жінка, і з гарною фігуркою, спасибі Тобі, Господи, сідає в таксі. Жовтий автомобіль тут же від'їхав. До початку вечірньої проповіді належало багато зробити, бесіда з Бензиком — охоронцем не тягне і на розминку, але він все одно стояв і дивився, як блимають і зникають вдалині задні вогні таксі.


З ним щось сталося? Тільки що?


Він?.. Невже таке можливо, невже з ним?..


Преподобний Харригэн впав на коліна на тротуарі, не звертаючи ні найменшої уваги на пішоходів (втім, більшість з них не помічали і його). Зчепив пальці великих, старих, незліченну кількість разів восхвалявших Бога рук, підняв до підборіддя. Він знав, що Біблія вважає молитву приватним справою, до якого слід вдаватися в самоті, наприклад, у своїй кімнаті, і проводив чимало часу в таких молитвах, підносячи хвалу Господу, але також вірив і в інше: Бог хотів, щоб люди час від часу бачили, як виглядає той, хто молиться людина, тому що більшість з них, прости, Господи, забули, як він виглядає. І не було більш кращого, більш приємного місця для розмови з Богом, ніж ось цей кут Другої авеню і Сорок шостій вулиці. Тут лунало спів, чисте і ніжне. Воно підносило душу, очищає розум і... може й випадково, очищає шкіру. То був голос Бога, преподобному Харригэну вистачало розуму зрозуміти, що Бог не може співати на вуличному куті, але він схилявся до того, що чує ангелів. Так, прославимо Бога, прославимо Бога-Бомбу, голос серафима!


— Господи, ти тільки що скинув на мене маленького Бога-Бомбу? Я хочу запитати, чи був голос, який я тільки що чув, твій чи мій власний?


Немає відповіді. Так часто він не отримував відповіді. Що ж, він ще встигне над цим подумати. А поки що треба готуватися до проповіді. До шоу, якщо вже говорити відверто.


Преподобний Харригэн повернувся до свого мікроавтобуса, припаркованого, як завжди, у жовтого бордюрного каменю, і відкрив задні дверцята. Дістав буклети, шовком обшита тацю для пожертвувань, яке поставив на тротуар, міцний дерев'яний куб. Трибуну, на яку він буде стояти, так хіба ви не зможете високо підняти руки і крикнути алілуя?


І так, братику, раз вже тобі це під силу, чому не сказати амінь?


КУПЛЕТ :


Commala — come — ken


It's the other one again.


You may know her name and face


But that don't make her your friend.


ВІДПОВІДНІСТЬ :


Commala — come — ten


She isn't your friend!


If you let her get too close


She ' ll cut you up again.


Строфа 11. Письменник


1


[180]До того часу, коли вони під'їхали до маленького торгового центру в Бриджтоне (супермаркет, пральня та на подив велика аптека), обидва, і Едді, і Роланд, не тільки чули спів, але й відчували наростаючу силу. Вона піднімала їх вгору, як якийсь неймовірний, дивовижний ліфт. Едді в голову раптом полізли думки про чарівний порошку Тінкер Белла і чарівному пір'їнці Дамбо [181]. З одного боку, вони начебто наближалися до троянди, з іншого, все було інакше. Не відчувалися в цьому маленькому містечку Нової Англії благочестя і святості, але щось тут відчувалося, і дуже сильне.


Виїхавши з Іст-Струнэма, повертаючи, згідно з вказівниками, з однієї сільської дороги на іншу, Едді відзначав і дещо ще: неймовірну жвавість цього світу. Він ніколи не бачив, навіть уявити собі не міг такої яскравості літньої зелені соснових лісів. Птахи, що летять на тлі небесної блакиті, навіть прості горобці, викликали захоплення, від якого перехоплювало дух. Тіні лягають на землю, здавалися неймовірно густими і щільними. Складалося враження, що ти можеш, якщо виникне таке бажання, нахилитися, підняти і понести будь-яку, як шматок килима.


У якийсь момент Едді запитав Роланда, чи він відчуває щось таке?


— Так, — відповів Роланд. — Відчуваю, бачу, чую... Едді, я торкаюся до цього.


Едді кивнув. Він міг сказати про себе те ж саме. Вони потрапили у світ, більш реальний, ніж сама реальність. Абсолютно... антитодэшный. Кращого порівняння він підібрати не міг. І вони перебували практично в серцевині Променя. Едді відчував, як Промінь несе їх, немов річковий потік, який мчить ущелиною до водоспаду.


— Але я боюся, — продовжив Роланд. — У мене таке відчуття, ніби ми наближаємося до средоточению всього... може, навіть до самої Вежі. Ти розумієш, після стількох років, коли пошук Вежі став сенсом усього мого життя, останній залишився крок лякає.


Едді кивнув. Це він розумів. І сам, звісно ж, боявся. Якщо настільки неймовірну силу випромінювала не сама Вежа, то її джерело мав не меншою силою, ніж троянда. Але виразно відрізнявся від неї. Близнюк троянди? Логічне, між іншим, припущення.


Роланд дивився на автостоянку, на людей, які ходили взад-вперед під літнім небом і товстими, повільно рухаються хмарами, схоже, навіть не чуючи, що світ навколо них співає, не розуміючи, що хмари пливуть уздовж стародавнього шляху, прокладеного і в небесах. Вони не відчували навіть власної краси.


— Я думав, найжахливіше — прийти до Темної Вежі і виявити, що кімната нагорі порожня, — знову заговорив стрілок. — Бог всіх всесвітів мертвий або взагалі не існував. Але тепер... припустимо, там хтось є, Едді? Стерновий, який на перевірку виявиться... — він не зміг договорити.


За нього це зробив Едді.


— Виявиться ще одним придурком. Ти про це? Бог не мертвий, але дурний і злобен?


Роланд кивнув. Якщо вже бути точним, боявся він дещо іншого, але Едді потрапив нехай не в десятку, але в дев'ятку.


— Як таке може бути, Роланд? Враховуючи, що ми зараз відчуваємо. Роланд знизав плечима, показуючи, що можливо все.


— У будь-якому випадку, чи є у нас вибір?


— Ніякого, — сухо відповів Роланд. — Все служить Променю.


Де конкретно знаходився джерело цієї великої і співочої сили, вона виходила від дороги, яка пірнала назад у ліс на захід від торгового центру. «Канзас-роуд», згідно з вказівником, і Едді тут же подумав про Дороті, Тото і Блейне Моно.


Він включив першу передачу позиченого у Каллема «форда» і зачепив автомобіль з місця. Серце було груди повільними, лункими ударами. Він задався питанням, а може, і Мойсей відчував те ж саме, наближаючись до неопалимої купини, в якій перебував Бог. Він задався питанням, а може, і Яків відчував те ж саме, коли, прокинувшись, виявив у своєму таборі незнайомця, світлого і сяючого ангела, з яким потім йому довелося боротися. Він подумав, що, швидше за все, відповідь на його питання в обох випадках повинен бути позитивним. І анітрохи не сумнівався, що ще один етап їх подорожей підходить до кінця: тому що попереду їх чекав відповідь на одне з поставлених перед ними питань.


Бог, що живе на Канзас-роуд, в місті Бріджтон, штат Мен? Начебто божевілля, але тільки на перший погляд.


«Тільки не вбивай мене, — подумав Едді, повертаючи на захід. — Мені потрібно повернутися до моєї коханої, тому, будь ласка, не вбивай мене, ким або чим би ти не був».


— Як же мені страшно, — прошепотів Едді. Роланд нахилився до нього, коротко стиснув руку.


2


В трьох милях від торгового центру, по ліву руку від себе, вони побачили що йде в ліс путівець. Точно такі ж зустрічалися їм і раніше, але Едді проскакував повз на швидкості тридцять миль в годину. А ось у цього зупинився.


Їхали вони з опущеними стеклами в передніх дверцятах. І тепер чули шум вітру в кронах, каркання ворони, не дуже далекий гул потужного човнового мотора, бурчання двигуна «форда». Якщо виключити спів сотні тисяч голосів, що злилися в єдиному хорі, інших звуків не було. Біля з'їзду на путівець стояв стовп з табличкою: «Приватна дорога». Тим не менш, Едді хитнув головою вліво.


— Це тут.


— Так, я знаю. Як твоя нога?


— Болить. Не хвилюйся про неї. Ми туди поїдемо?


— Маємо, — відповів Роланд. — Ти був правий, коли наполіг на приїзд сюди. Тут нас чекає друга половина ось цього, — і він поплескав по кишені, в якій лежала папір, згідно з якою пустир на розі двох нью-йоркських вулиць став власністю «Тет корпорейшн».


— Ти думаєш, цей Кінг і троянда — дві половинки однієї пари?


— Ти кажеш правильно, спасибі тобі, — Роланд посміхнувся вибору слів, і Едді подумав, як рідко траплялося йому бачити настільки сумну посмішку. — До нас приліпилася манера розмови Кэллы, чи не так? Спочатку до Джейка, потім до решти. Але це пройде.


— Їдемо далі, — питальних інтонацій в голосі Едді не чулося.


— Ага, і це буде небезпечно. Навіть... може, ніколи раніше ми не стикалися з такою небезпекою. Так ми їдемо?


— Ще хвилину. Роланд, ти пам'ятаєш, Сюзанна згадувала людини, якого звали Мозес Карвер?


— Так... як це... ділова людина. Очолив бізнес її батька після того, як сей Холмс помер, я прав?


— Так. Він також був хрещеним батьком Сюзі. Вона говорила, що він заслуговує повної довіри. Пам'ятаєш, як вона розсердилася на мене і Джейка, коли ми припустили, що він давно вже привласнила гроші компанії?


Роланд кивнув.


— У людях вона розбирається, я довіряю її оцінці. А ти?


Роланд кивнув.


— Якщо Карвер — чесна людина, ми можемо звернутися до нього, щоб у цьому світі він вирішив всі нагальні для нас питання.


Начебто в цій розмові про Карвере не було нічого особливо важливого в порівнянні з силою, яка, Едді це відчував, наростала і наростала, але він вважав, що торкнутися цей момент необхідно. Можливо, у них був тільки один шанс зберегти троянду тепер і забезпечити її виживання в майбутньому. Вони повинні були все зробити правильно, тобто, Едді це знав, врахувати волю долі.


Іншими словами, ка.


— Сюзі каже, компанія «Холмс дентал» коштувала вісім або десять мільйонів, коли ти «витягнув» її з Нью-Йорка, Роланд. Якщо Карвер — хороший менеджер, а я на це сподіваюся, зараз вона повинна коштувати від дванадцяти до чотирнадцяти мільйонів.


— Це багато?


— Не те слово, — відповів Едді. — Забавно, звичайно, говорити про використання прибутку від якихось способів лікування зубів для порятунку всесвіту, але саме про це я зараз кажу. І гроші, які залишив Сюзі батько, можуть стати лише початком. «Майкрософт», наприклад. Пам'ятаєш, я згадав це назва Тауеру?


Роланд кивнув.


— Не так швидко, Едді. Зменш крок, прошу тебе.


— Вибач, — Едді глибоко вдихнув. — Так на мене діє це місце. Спів. Особи... ти бачиш особи в деревах? В тінях?


— Я бачу їх дуже добре.


— А у мене таке відчуття, ніби я трохи сходжу з розуму. Але слухай уважно. Я кажу про те, щоб злити «Холмс дентал» і «Тет корпорейшн», а потім, використовуючи наше знання майбутнього, перетворити нову корпорацію в одну з найбагатших в історії цього світу. З ресурсами, що не поступаються ресурсам «Сомбра корпорейшн»... а може, і «Норд сентр позитроникс».


Роланд знизав плечима, підняв руку, ніби питаючи, ну як Едді може говорити про гроші в присутності настільки неймовірної сили, що тече вздовж Променя і крізь них, від якої волосся ставало дибки, тремтіли всі жилки, кожна лісова тінь перетворювалася в наблюдающее за ними особа... немов гігантська аудиторія зібралася тут, щоб подивитися, як вони відіграють кульмінаційну сцену їх драми.


— Я знаю, що ти зараз відчуваєш, але це важливо — спитав Едді. — Повір мені, важливо. Припустимо, наприклад, що ми будемо розвиватися дуже швидко і зуміємо купити «Норд сентр позитроникс» до того, як він набере силу в цьому світі? Роланд, ми навіть зможемо поставити його досягнення нас на службу, так можна розгорнути найбільшу річку за допомогою однієї лише лопати, якщо піднятися до її верхів'їв, де річка ця — вузенький струмочок.


Ось тут очі Роланда блиснули.


— Встановити контроль. Використовувати його досягнення самим, а не віддавати Червоному Королю. Так, таке можливо.


— Можливо чи ні, але ми повинні пам'ятати, що мова йде не про 1977 рік, або 1987, звідки ти витягнув мене, навіть не про 1999, в який вирушила Сюзі, — в цьому світі, розумів Едді, Кельвін Тауер до того часу міг померти, а Ерон Дипно точно б помер, їх остання мініатюра в драмі «Темна вежа»: порятунок Доналда Каллагэна від Братів Гітлерів, давно би завершилася. Їх знесе зі сцени, обох. На пустку в кінці стежки, разом з Гашером і Хутсом, Бенні Слайтманом, Сюзан Дельгадо


(Calla, Callahan, Susan, Susannah),


Тік-Такому, навіть Блейном і Патріцією. Роланд та його ка-тет також потраплять на цю пустку, рано чи пізно. І в кінці, якщо їм фантастично пощастить, або вони будуть самовбивчо хоробрі, залишиться тільки Темна Вежа. Якщо вони зможуть підім'яти під себе «Норд сентр позитроникс» у самому зародку, їм, можливо, вдасться врятувати всі Промені, які зруйнували за його безпосередньої участі. Навіть якщо з цим нічого не вийде, двох Променів, можливо, вистачить, щоб утримати Вежу на місці: троянди у Нью-Йорку і людини на ім'я Стівен Кінг в штаті Мен. Розум Едді не міг надати доказів правильності цього твердження... але серце вірило.


— Роланд, ми можемо закласти основу того, що простоїть століття.


Роланд стиснув пальці в кулак, провів великим пальцем по старому приборному щитка старого «форда» Каллема, кивнув.


— Цей пустир можуть використовувати під що завгодно, ти це розумієш? Можна розбити сквер, побудувати будинок, пам'ятник, Національний інститут грамофона. Поки там буде рости троянда. Цей хлопець, Карвер, юридично оформить «Тет корпорейшн», можливо, на пару з Эроном Дипно...


— Так, — погодився Роланд. — Мені сподобався Дипно. У нього справжнє обличчя.


Едді дотримувався тієї ж думки.


— Так чи інакше, вони складуть необхідні документи, які забезпечать захист розе... роза залишиться там назавжди, що б не трапилося. І у мене є передчуття, що так і буде. У 2007, у 2057, 2525, 3700... чорт, у 19000 році від різдва Христового... Я думаю, вона буде рости там до кінця століть. Вона, можливо, тендітна, але я впевнений, що вона безсмертна. Ми повинні все зробити правильно, поки у нас є такий шанс. Тому що це ключовий світ. У цьому світі немає ніякої можливості що-то підпиляти, якщо ключ не повертається. Не думаю, що в цьому світі кому-небудь надається другий шанс.


Роланд обміркував його слова, потім вказав на путівець, що йде в ліс. В ліс спостерігають осіб і співочих голосів. Гармонія всього, що наповнювала життя значимістю і змістом, показувала шлях до істини, набуття Білизни.


— А що ти можеш сказати про людину, до будинку якого веде ця дорога, Едді? Якщо він — людина.


— Я думаю, так, і не тому, що так сказав Джон Каллем. Я це відчуваю ось тут, — і Едді поплескав себе по грудях трохи вище серця.


— Я теж.


— Ти так говориш, Роланд?


— Ага, кажу. Він безсмертний, як ти думаєш? Тому що я багато чого набачився за ці роки, а чуток почув ще більше, але ніколи про чоловіка або жінку, які жили вічно.


— Не думаю, що йому потрібно бути безсмертним. Гадаю, все, що від нього вимагається, так це написати правильну історію. Тому що деякі історії живуть вічно.


Очі Роланда спалахнули розумінням. «Нарешті, — подумав Едді. — Нарешті до нього дійшло».


Але як довго він сам не міг цього зрозуміти, а потім і змиритися з цим? Бачить Бог, йому слід було зміркувати, що до чого раніше, після стількох чудес, які йому довелося побачити, і, проте, він ніяк не міг зробити останній крок. Не зміг його зробити, навіть коли остаточно стало ясно, що батько Каллагэн, жива людина, вистрибнув до нього зі сторінок вигаданого роману під назвою «Салемс-Лот». І зробити крок до мети йому вдалося, лише дізнавшись, що Кооп-Сіті знаходиться в Бронксі, а не в Брукліні. У всякому разі, у цьому світі. Який мав ключове значення для всіх інших.


— Може, його немає вдома, — сказав Роланд, а навколишній світ затих в очікуванні. — Може, людини, який нас створив, немає вдома.


— Ти знаєш, що він там.


Роланд кивнув. Древнім світлом спалахнули його очі, світлом вогнища, який горів завжди, висвітлюючи його шлях по Променю від самого Гилеада.


— Тоді поїхали! — прохрипів він. — Поїхали, заради твого батька! Якщо він — Бог... наш Бог... я подивлюся Йому в очі і запитаю Його, як дійти до Вежі!


— А може, спочатку запитати його, як дійти до Сюзанни?


Едді пошкодував, що поставив це питання, ледве він зірвався з її губ, і тепер благав Бога, щоб стрілок на нього не відповів.


Роланд і не відповів. Тільки вертанул рештою пальцями правої руки: «Поїхали, поїхали».


Едді включив першу передачу, додав газу, відпустив зчеплення, «форд» Джона Каллема рушив з місця і звернув на путівець. Едді вів машину у великій співаючої силі, яка, здавалося, пролітав крізь них, як вітер, перетворюючись у щось безтілесне, як думка або сон у голові якогось сплячого бога.


3


Через чверть милі, на роздоріжжі, Едді повернув наліво, хоча на покажчику значилося «РОУДЕН» — не «КІНГ». У дзеркалі заднього огляду висів піднятий ними шлейф пилу. Ніжний спів вливалося в нього, як спиртне. Волосся, як і раніше стояли дибки, напрягшиеся м'язи вібрували. Якби Едді довелося діставати револьвер, швидше за все, він його впустив. А якщо б пальці втримали револьвер, то ні про яке прицілюванні не могло бути й мови. Він не розумів, як людина, якого вони шукали, жив так близько від джерела цього божественного співу і при цьому міг їсти, пити, спати, не кажучи вже про те, щоб вигадувати історії. Але, зрозуміло, Кінг не знаходився в безпосередній близькості від джерела. Якщо Едді не помилявся, спів це йшло з Кінга.


«Але, якщо у нього сім'я, як щодо них? А якщо в сім'ї немає, як щодо сусідів?»


Під'їзна доріжка йшла направо і...


— Едді, стоп, — наказав Роланд, і по голосу відчувалося, що йому не по собі. Засмага, отримана в Кэлле, перетворився в тонку плівку, ледь приховувала блідість.


Едді зупинив «форд». Роланд спробував відкрити дверцята, але ручка ніяк його не слухалася, тому він до пояса висунувся у вікно (Едді почув, як рипнули пряжка ременя про хромовану смужку на дверцятах), його вирвало. Коли ж Роланд знову плюхнувся на сидіння, на його обличчі відбивалися втому і захват. Очі, сині, давні, блискучі, повернулися до Едді.


— Поїхали.


— Роланд, ти впевнений...


Роланд тільки вертанул пальцями, дивлячись прямо перед собою, в запорошене лобове скло «форда». «Поїхали, поїхали, заради твого батька».


Едді зачепив автомобіль з місця.


4


Будинки такого типу агенти з продажу нерухомості називають ранчо. Це Едді не здивувало. Здивувало інше: яким виявився маленьким будинок. Йому довелося нагадати собі, що не кожен письменник — багатий письменник, тим більше, коли мова йде про письменника молодому. Так, звичайно, другий його роман користувався успіхом у библиоманьяков, але Едді сумнівався, що Кінг хоч раз отримав за цей роман відсотки від вартості додаткових тиражів. Або роялті, як їх називали.


Однак, на під'їзній доріжці стояв новенький «джип черокі» з вигадливою аплікацією на борту, і це вказувало на те, що Стівен Кінг не живе впроголодь, письменство худо-бідно його годує. Середину двору займала дерев'яна пісочниця, навколо валялися пластмасові іграшки. Від одного погляду на них у Едді впало серце. Келла дала йому наочний урок: діти все ускладнюють. А тут жили, судячи з іграшок, маленькі діти. І раптом до них завалюються двоє чоловіків з револьверами великого калібру. Чоловіки, які, в цей конкретний момент, явно не в собі.


Едді заглушив двигун «форда». Каркнула ворона. Гул мотора катери, який вони чули раніше, став голосніше. За будинком промені яскравого сонця відбивалися від синьої води. І голоси співали: «Кам, кам, кам — кам — каммала».


Почувся клацання: Роланд відкрив дверцята, потім виліз із кабіни, ніяково, трохи скривившись: хворе стегно, сухий скрут. Едді пішов його прикладу і відчув, що ноги заніміли, перетворилися на дві палиці.


— Тэбби? Це ти?


Голос долинув з правого боку будинку. А потім з-за рогу, випереджаючи голос і його володаря, з'явилася тінь. Ніколи раніше побачена тінь не наповнювала Едді таким жахом і трепетом. Він подумав, з абсолютною впевненістю: «Ось іде мій творець. Ось і він, ага, ти говориш правильно». А голоси співали: «Каммала — кам — бо, той, хто створив тебе».


— Ти що-небудь забула, люба? — останнє слово розтягнулося, до-о-о-рогая, так розтягував слова Джон Каллем, і з-за будинку з'явився володар голосу. Побачив їх і зупинився. Побачив Роланда і зупинився. Співучі голоси, що звучали в ньому, замовкли. Гул мотора катери теж начебто замовк. На мить весь світ завмер. А потім чоловік повернувся і побіг. Але до цього Едді встиг помітити, як змінилося обличчя чоловіка: він дізнався Роланда, зрозумів, хто завітав до нього в гості.


Роланд кинувся за ним зі швидкістю блискавки, як кіт за пташкою.


5


Але сей Кінг був чоловіком, а не пташкою. Літати він не міг, а бігти, по суті, було нікуди. Круглий бетонний блок, то колодязь, то чи заглушка відкачує пристрою, стирчав на зеленій галявині, яка збігала по пологому схилу до крихітної смужці піщаного пляжу, де теж валялися іграшки. А потім починалося озеро. Чоловік добіг до води, ступив у неї, потім повернувся, та так незграбно, що ледь не впав.


Роланд встиг зупинитися на піску. Він і Стівен Кінг смерили один одного поглядами. Едді тримався в десяти футах позаду Роланда, спостерігаючи за ними обома. Спів відновилося, повернувся і гул потужного мотора катери. Можливо, вони і не пропадали, але Едді вірив у зворотне.


Чоловік, який стоїть у воді, закрив очі, як дитина.


— Тебе тут немає, — вирвалося в нього.


— Я є, сей, — голос Роланда звучав м'яко, його переповнювало благоговіння. — Прибери руки від очей, Стівен з Бриджтона. Опусти руки і розглянь мене дуже добре.


— Може, у мене нервовий зрив, — сказав чоловік у воді і повільно опустив руки. Він був в окулярах з товстими лінзами і суворої чорною оправою. Одну дужку скріплювала ізоляційна стрічка. Едді зазначив, що волосся у Кінга чорні або темно-каштанові, борода точно чорна, і в ній і на скронях вже з'явилися перші проблиски сивини. Компанію його джинсів становила футболка з написами на грудях «КОВДРОЮ», «РАКЕТА В РОСІЇ» і «ГАББА-ГАББА-ЕЙ» [182]. Відчувалося, що він вже починає набирати жирок середнього віку, але ще не розтовстів. Зростанням і блідо-попелястим особою він не відрізнявся від Роланда. Власне, Едді і не здивувався, побачивши, що Стівен Кінг схожий на Роланда. Враховуючи різницю у віці, на близнюків вони, звичайно, не тягнули, але батько і син? Так. Легко.


Роланд тричі постукав по шиї під кадиком, потім похитав головою. Цього безумовно не вистачало, щоб засвідчити свою повагу. І Едді, з подивом і жахом спостерігав, як стрілець опускається на коліна серед яскравих пластикових іграшок і прикладає руку до чола.


— Хайл, словоплет. До тебе йдуть Роланд з Гилеада і Едді Дін з Нью-Йорка. Відкриєшся ти нам, як ми відкриваємося тобі?


Кінг розсміявся. Едді сміх цей просто шокував, враховуючи значущість слів, тільки що вимовлених Роландом.


— Я... слухайте, такого просто не може бути, — а потім додав, вже для себе. — Чи може?


Роланд, залишаючись на колінах, продовжив, ніби чоловік, який стоїть у воді, не сміявся і не вимовляв ні слова.


— Ти бачиш нас, якими ми є, і знаєш, що ми робимо?


— Ви, мабуть, стрілки, якщо ви справжні, — Кінг вдивлявся в Роланда крізь товсті лінзи окулярів. — Стрілки, що шукають Темну Вежу.


«Точно, — подумав Едді, спів добрало гучності, відблиски сонця на синій воді сліпили очі. — В саму десятку».


— Ти кажеш правильно, сей Кінг. Нам потрібна допомога і підтримка, Стівен з Бриджтона. Ти допоможеш нам?


— Містер, я не знаю, хто ваш друг, але, що стосується вас... я ж сам вас і придумав. Ви не можете стояти переді мною, тому що є одне-єдине місце, де ви існуєте. Тут, — і він стукнув кулаком себе по лобі, зовсім як Роланд. Потім вказав на будинок. Той, що ріелтори називають ранчо. — І там. Думаю, там теж є. В шухляді столу, а може, в коробці в гаражі. Ви-незакінчений твір. Я не думав про вас вже... вже...


Голос ослаб. Кінг почав хитатися з боку в бік, як людина, яка чує дуже тиху, але приємну музику, потім його коліна підігнулися. Він впав.


— Роланд! — закричав Едді, рванувшись вперед. — У нього ж гребаной інфаркт! — хоча знав (принаймні сподівався), що це не так. Тому що спів залишалося таким же сильним, як і раніше. А особи в деревах і тіні такими ж чіткими. Стрілець нахилився і підхопив Кінга (той вже почав подавати ознаки життя) під руки.


— Він зомлів. І хто може його в цьому звинувачувати? Допоможи віднести його в будинок.


6


З великої спальні відкривався чудовий вид на озеро, на підлозі лежав огидний пурпурний килим. Едді сидів на ліжку і через відчинені двері ванної спостерігав, як Кінг знімає мокрі кросівки, джинси і футболку. На мить ступив у зазор між дверима і викладена кахлем стіною, щоб поміняти мокрі труси на сухі. Він не заперечував проти того, що Едді пішов з ним у спальню. І взагалі, прийшовши в себе, він відключився секунд на тридцять, не більше, демонстрував прямо-таки неймовірний спокій. Вийшовши з ванної, він попрямував до комода.


— Це жарт? — запитав він, риючись у ящиках у пошуках сухих джинсів і футболки. Для Едді будинок вказував на те, що Кінг заробляв непогані гроші. По одязі він такого сказати не міг. — Фантазії Маку Маккатчена і Флойда Колдервуда?


— Я не знаю цих людей, і це не жарт.


— Може, й ні, але ця людина не може бути справжнім, — Кінг надів джинси. Говорив він дуже впевнено. — Я хочу сказати, що сам його придумав.


Едді кивнув.


— Це я вже зрозумів. І тим не менш, він справжній. Я супроводжую його вже... — як довго? Едді не знав, — ...давно, — закінчив він фразу. — Ви писали про нього, але не про мене?


— Ви відчуваєте себе зайвим?


Едді розсміявся, але, по правді кажучи, він дійсно відчував себе зайвим. Може, Кінг ще просто не добрався до нього. Якщо справа в цьому, то він не міг вважати себе в безпеці, чи не так?


— Схоже, що у мене нервовий зрив, — продовжив Кінг. — Але людина, напевно, зазвичай і не розуміє, що у нього поїхав дах.


— Немає у вас ніякого нервового зриву, ноя вам, тим не менш, співчуваю, сей. Цей чоловік...


— Роланд. Роланд з... Гилеада?


— Ви говорите правильно.


— Я не пам'ятаю, писав я про Гилеад чи ні, — Кінг задумався. — Потрібно перевірити сторінки, якщо тільки я знайду рукопис. Але назва хороше. Прямо як в «Немає бальзаму в Гилеаде» [183].


— Щось я вас не розумію.


— Все нормально, я теж, — Кінг взяв з комода пачку сигарет, «Пел-Мелл», закурив. — Закінчите те, що ви хотіли сказати.


— Він витягнув мене через двері між цим світом і світом. Мені теж здавалося, що у мене поїхав дах, — Едді «витягли» не з цього світу, близького, але іншого, і він тоді сидів на героїновій голці, і сидів міцно, але не варто заплутувати і без того складну ситуацію такими подробицями. Однак, він не міг не задати ще одне питання, до того, як вони спустилися б вниз до Роланду і почався б справжня розмова.


— Дозвольте спитати вас, сей Кінг... ви знаєте, де знаходиться Кооп-Сіті?


Кінг як раз перекладав ключі і монети з кишень мокрих джинсів в кишені сухих. Праве око він примружив, щоб у нього не потрапляв дим сигарети, яка висіла в куточку рота. Тут він подивився на Едді, брови підвелися.


— Це не перевірочний питання?


— Ні.


— І ви не пристреліть мене з великого револьвера, який висить у вас на стегні, якщо я помилюся?


Едді трохи посміхнувся, вирішивши, що для бога Кінг — непоганий хлопець. Потім нагадав собі, що Бог убив його молодшу сестру, використавши в якості знаряддя вбивства п'яного водія, і його брата Генрі. Бог створив Енріко Балазара і спалив Сюзан Дельгадо на багатті. Посмішка зблякла. Але він відповів:


— Нікого тут не застрелять, сей.


— В такому разі, я впевнений, що Кооп-Сіті знаходиться в Брукліні. Звідки ви родом, якщо судити за вашим догани. Отже, я виграв ярмаркового гусака?


Едді сіпнувся, немов у нього встромили голку.


— Що?


— Так, бувало, говорила моя мати. Коли мій брат і я швидко справлялися з її дорученням, ми чули від неї: «Хлопчики, ви виграли ярмаркового гуся». Така у неї був жарт. Так я виграв приз?


— Так, — відповів Едді. — Звичайно.


Кінг кивнув, загасив недопалок.


— Ви — хороший хлопець. А ось про вашому приятеля я такого сказати не можу. Ніколи не міг. Думаю, це одна з причин, по яких я закинув той роман.


Кінг в черговий раз здивував Едді. Він піднявся з ліжка.


— Закинули роман?


— Так. «Темну вежу», так він називався. Повинен був стати моїм «Володарем кілець», моїм «Горменгастом» [184], моїм як не назви. Коли тобі двадцять два, амбіцій у тебе, хоч відбавляй. Але потрібно не так вже багато часу, щоб зрозуміти, що це занадто велике завдання для мого маленького мозку. Занадто... ну, не знаю... непідйомна. Вважаю, це слово не гірше інших. А потім, — додав він, — я втратив конспект роману.


— Втратили?


— Віддає божевіллям, чи не так? Але письменство — заняття безумців. Ви знаєте, що одного разу Ернест Хемінгуей залишив у поїзді збірка коротких оповідань?


— Правда?


— Правда. У нього не було ні другого екземпляра, ні третього, ні копирок. Тільки перший, він і загубився. Щось подібне сталося і зі мною. Як-то міцно випивши, а може, закинувшись мескалином, я написав схематичний план фантастичної саги на п'ять або десять тисяч сторінок. Думаю, конспект вийшов відмінний. І за формою. І по стилістиці. А потім я його втратив. Можливо, конспект здуло з багажника мого мотоцикла, коли я повертався з якогось паршивого бару. Ніколи раніше такого зі мною не траплялося. Я завжди дбайливо ставлюся до своєї роботи, чого не можу сказати про інше.


— Зрозуміло, — кивнув Едді і у нього виникло бажання запитати: «А не крутилися поблизу люди в кричущих одіж, якраз в ті дні, коли ти втратив конспект. Такі люди, що люблять їздити на великих автомобілях? „Низькі люди“, якщо давати їм загальну характеристику. А може, поруч крутився хто-небудь з червоною міткою на лобі? Яка виглядала, як кривавий коло? Коротше, немає у тебе відчуттів, що хтось вкрав твій конспект? Може, цей хтось дуже не хотів, щоб ти дописав „Темну Вежу“ до кінця?»


— Ходімо на кухню. Нам потрібно порадитися, — Едді дуже б хотілося знати, а про що, власне, їм потрібно порадитися. Але в будь-якому випадку, тему їм слід було знайти правильну ідею, тому що це був реальний світ, не допускає повторів.


7


Роланд поняття не мав, як спорядити, а потім включити стоїть на столику біля плити кавоварку, але зате знайшов на одній з полиць старий, пом'ятий кавник, практично нічим не відрізняється від того, що в стародавні часи віз із собою Ален Джонс, коли троє хлопчаків вирушили в Меджис вважати худобу. Плита сея Кінга працювала на електриці, але навіть дитина зрозумів би, як включаються пальника. Коли Едді і Кінг спустилися на кухню, вода вже закипала.


— Я не п'ю каву, — Кінг попрямував до холодильника, обходячи Роланда по широкій дузі. Зазвичай я не п'ю пива до п'яти годин, але, мабуть, сьогодні зроблю виняток. Містер Дін?


— Кава мене влаштує.


— Містер Гилеад?


— Дискейн, сей Кінг. Я теж вип'ю кави і кажу, спасибі тобі.


Письменник відкрив банку, смикнувши за вмонтоване у кришку кільце (Роланд вирішив, що це дуже розумно, але при цьому чисте марнотратство). Почулося шипіння, потім кухню наповнив приємний запах


(каммала — кам — кам)


Дріжджів і хмелю. Кінг в один присід осушив як мінімум півбанки, витер піну з вусів, поставив банку поряд з кавоваркою. Блідість обличчя що не зійшла, але він начебто вже повністю прийшов в себе. Стрілець вважав, що тримається письменник дуже гідно, у всякому разі, поки. А може, на якомусь глибокому рівні розуму і серця Кінг очікував цього візиту? Знав, що вони прийдуть?


— У вас дружина і діти, — порушив мовчання Роланд. — Де вони?


— Батьки Тэбби живуть на півночі, близько Бангора. Моя дочка останній тиждень була в бабусі з дідусем. Тэбби взяла нашого молодшого, Оуена, він ще дитина, і поїхала до них годину тому. Я повинен забрати мого другого сина, Джо, через... — він глянув на годинник... — приблизно через годину. Хотів попрацювати, тому на цей раз ми вирішили поїхати на двох автомобілях.


Роланд обміркував його слова. Схоже на правду. Кінг, безсумнівно, говорив їм, якщо з ним що-небудь трапиться, його скоро почнуть шукати.


— Я не можу повірити, що все це відбувається насправді. Сподіваюся, я вас не розсердив? У будь-якому випадку, бачити, як оживає написана тобою історія, це сильне потрясіння.


— Наприклад, «Салемс-Лот», — припустив Едді. Кінг підняв брови.


— Так ви про це знаєте? Там, звідки ви прийшли, є Літературна гільдія? — він допив пиво. Роланд подумав, що Кінг — великий любитель цього напою. — Пару годин тому на тій стороні озера вили сирени, там же піднімався стовп чорного диму. Я бачив його з мого кабінету. Тоді подумав, що горить трава, у Харрісона або Стоунэме, але тепер засумнівався. Без вас не обійшлося? Не обійшлося, чи не так?


— Він про це пише, Роланд, — вставив Едді. — Чи писав. Каже, що перестав. Але називалося його твір «Темна Вежа». Так що він знає.


Кінг посміхнувся, але Роланд подумав, що господар будинку вперше по-справжньому злякався. Якщо не вважати моменту зустрічі, коли він вийшов з-за рогу і побачив їх. Своє творіння.


«Так мені слід себе називати? Його творінням?»


З одного боку, та, з іншого, начебто немає. Від цих думок у Роланда розболілася голова, до горла знову підкотила нудота.


— Він знає, — повторив Кінг. — Мені це не подобається, хлопці. Коли в історії хтось каже: «Він знає», наступною зазвичай коштує фраза: «Ми повинні вбити».


— Повір мені, коли я це кажу, — по голосу Роланда відчувалося, що він надає великого значення своїм словам. — Убити тебе — останнє, що може прийти нам в голову, сей Кінг. Твої вороги — наші вороги, а ті, хто допомагають тобі на твоєму шляху, наші друзі.


— Амінь, — підвів риску Едді.


Кінг відкрив холодильник, дістав нову банку пива. Роланд зауважив, що банок там повно, більше, ніж чогось ще. Він стояли на полицях, як шеренги солдатів.


— В такому разі кличте мене Стів.


8


— Розкажи нам історію, в якій є я, — попросив Роланд.


Кінг притулився до столика біля плити, і сонячний промінь упав йому на потилицю. Він ковтнув пива й задумався над питанням Роланда. І ось тут Едді побачив це в перший раз, дуже смутно, можливо, завдяки контрасту з сонячним променем. Димчастий, чорний ореол, який оточував письменника. Тьмяний. Ледь помітний. Але він був. Як чорнота, яка ховалася за всім, що вони бачили, коли потрапляли куди-небудь за допомогою Стрибка. Невже та сама чорнота? Едді так не думав.


Ореол ледь проглядався. Але він був.


— Ви знаєте, — почав Кінг, — історії я розповідаю погано. Звучить як парадокс, але це так. У цьому причина того, що я віддаю перевагу їх записувати.


«Він говорить, як Роланд?» — задався питанням Едді. Цього він сказати не міг. Значно пізніше до нього дійшло, що Кінг говорив, як і всі вони, навіть Троянда Мунос, домоправительниця батька Каллагэна в Кэлле.


Раптово письменник просяяв.


— Ось що я вам скажу. А чому б мені не пошукати рукопис? У мене чотири або п'ять коробок з історіями, які я забракував. «Темна Вежа» напевно в одній з них, — забракував. Браковані історії. Слова не мали для Едді рівно ніякого значення. — Ви зможете почитати її, поки я з'їжджу за своїм маленьким хлопчиком, — він посміхнувся, продемонструвавши великі, нерівні зуби. — А коли я повернуся, можливо, ви підете, і я зумію переконати себе, що вас не було зовсім.


Едді подивився на Роланда, той ледь хитнув головою. На плиті закипів чайник.


— Сей Кінг... — Едді повернувся до письменника.


— Стів.


— Добре, Стів. Ми повинні зайнятися нашою справою негайно. Навіть якщо відкинути питання про довіру, ми дуже поспішаємо.


— Звичайно, звичайно, ясна річ, біжите наввипередки з часом, — Кінг розсміявся. Чарівно-добродушно. Едді запідозрив, що пиво почало діяти, і задався питанням, а не алкоголік чи письменник? З упевненістю стверджувати він не міг, занадто недавно вони познайомились, на деякі ознаки Едді зазначав. Запас знань з англійської мови та літератури він виніс зі школи невеликий, але добре пам'ятав, як хтось з учителів сказав, що багато письменників великі любителі випити. Хемінгуей, Фолкнер, Фіцджеральд, автор «Ворона» [185]. Так, письменнику любили випити.


— Я не сміюся над вами, хлопці, — продовжив Кінг. — Моя релігія забороняє сміятися над озброєними людьми. Просто в одній з книг, яку я пишу, люди постійно біжать наввипередки з часом [186]. Так ви хочете почути перше речення «Темної Вежі»?


— Звичайно, якщо ви його пам'ятаєте, — відповів Едді.


Роланд нічого не сказав, але його очі яскраво блиснули під бровами, які вже торкнула сивина.


— Звичайно, я її пам'ятаю. Це, можливо, найкраще перше речення, написане мною, — Кінг відставив банку, підняв руки, виставив притиснуті один до одного вказівний і середній пальці, трохи зігнув їх, зображуючи лапки цитати. — «Людина в чорному намагався сховатися в пустелі, а стрілок переслідував його». Решта десь і подзабывалось, але перше речення вкарбувалася в пам'ять, — він опустив руки, взявся за банку. — У сорок третій раз питаю, це відбувається наяву?


— Людину в чорному звали Уолтер? — спитав Роланд.


Кінг не доніс банку до рота, плесканул пивом на груди, обмочив чисту футболку. Роланд кивнув, ніби отримав необхідний йому відповідь.


— Тільки не падайте знову в обморок, — застеріг Едді, в голосі пролунали різкі нотки. — Одного разу достатньо, щоб справити на мене враження.


Кінг кивнув, ковтнув пива, схоже, взяв себе в руки. Подивився на годинник.


— Панове, ви дійсно дозволите мені забрати мого сина?


— Так, — кивнув Роланд.


— Ви... — Кінг намагався щось пригадати, потім посміхнувся. — Ви обіцяєте це по праву і по крові?


— Я обіцяю, — відповів Роланд без тіні посмішки.


— Добре, тоді слухайте «Темну Вежу», стиснений варіант для "Обраних романів «Рідерз дайджест» [187]. Пам'ятайте, розповідати вголос, а не на папері — це не моє. Але я постараюся.


9


Роланд слухав з такою увагою, ніби від оповідання Кінга залежала доля світів. Втім, він этомине сумнівався. Кінг почав свою версію життя Роланда з вогнищ, що порадувало Роланда, тому що кострища ці підтверджували людську сутність Уолтера. А потім повернувся до зустрічі з патлатым поселенцем на краю пустелі. Брауном, так його звали.


«Доброї жнив твоїх посівам, — Роланд почув відлуння давно минулих років. — Добрим і твоїм». Він забув і Брауна, і його ручного ворона Золтана, але цей незнайомець — ні.


— Що мені подобалося, — продовжив Кінг, — так це зворотний хід розповіді. Як чисто технічний прийом побудови сюжету, це дуже цікаво. На самому початку ви в пустелі. Потім повертаєтеся назад, на край цієї самої пустелі, де зустрічаєтеся з Брауном і Золтаном. Між іншим, ворона я назвав Золтаном на честь одного мого знайомого з університету Мена, який співав, акомпануючи собі на гітарі. З хатини поселенця ще крок назад, ваш прихід у місто Талл... названий на честь рок-групи...


— "Джетро Талл" [188], — вставив Едді. — Чорт забирай, ну, звичайно! Я знав, що назва мені знайоме. А як щодо «Зі.Зі. Топ», Стів? Ви їх теж знаєте? — Едді побачив написане на обличчі Кінга подив і посміхнувся. — Напевно, їх час ще не настав. А якщо вони вже виступають, ви про них ще не чули.


Роланд вертанул пальцями: «Продовжуй, продовжуй». І кинув на Едді погляд, пропонує більш не встрявати.


— Так чи інакше, після приходу Роланда в Талл, історія знову йде в минуле, і читач дізнається про те, як Норт, любитель пожувати травичку, помер, але потім ожив, — подробиці, яким Кінг надавав настільки великого значення, адже говорили вони, зрештою, про його життя, його життя, і для нього все рухалося вперед. У всякому разі, до того моменту, як він дістався до Західного моря і дверей, через які «витягнув» своїх попутників.


Але Стівен Кінг, схоже, нічого про дверях не знав. Він написав про дорожній станції, про зустрічі Роланда з Джейком Чеймберзом. Він написав про їх подорожі до гір і через них; він написав, як людина, якій довірився, якого полюбив Джейк, зрадив його.


Кінг звернув увагу, що цю частину розповіді Роланд просидів з опущеною головою, і з несподіваною лагідністю сказав: «Вам немає потреби соромитися, містер Дискейн. Зрештою, я змусив вас це зробити».


Але знову Роланд задався питанням, а чи це так?


Кінг написав розмові про Роланда з Уолтером на голгофі, серед скопища истлевающих черепів, про ворожіння на картах Таро, про жахливе бачення Роланда, яке пробило дах світобудови. Він написав про те, як Роланд прокинувся після ночі передбачення доль і виявив, що постарів на десять років, а Уолтер перетворився на скелет. А в самому кінці Кінг написав Роланда, який прийшов на берег моря і сидить у самої кромки води.


— Ви сказали: «Я любив тебе, Джейк».


Роланд буденно кивнув.


— Я і тепер його люблю.


— Ви так говорите, ніби він дійсно існує.


Роланд пильно подивився на нього.


— Я існую? Ти?


Кінг промовчав.


— Що сталося потім? — спитав Едді?


— Потім, senor [189], я вичерпався... або, якщо вам це більше сподобається, злякався і зупинився.


Едді теж хотілося зупинитися. Він бачив, як тіні в кухні почали збільшуватися, і розумів, що пора вирушати до Сюзанні, а не то буде пізно. Він думав, що і він, і Роланд вже зрозуміли, як вибратися з цього світу, і підозрював, що Кінг сам може направити їх до Тэтлбек-Лейн, в Лоувелл, де стінка реальності истончилась і, як, принаймні, стверджував Джон Каллем, останнім часом частенько з'являлися приходять. І Кінг з радістю вказав би їм шлях. Порадів би тому, що нарешті позбувся від них. Але поки що йти вони не могли, і Едді, незважаючи на всі його нетерпіння, чудово це розумів.


— Ви зупинилися, бо втратили свій пектконс, — уточнив Роланд.


— Конспект. Ні, не з-за цього, — Кінг відправився за третьою банкою, і Едді вирішив, що поява у Кінга животика не повинно дивувати; якщо перевести пиво в калорії, він вже з'їв паляницю хліба і приймався за другу. — Я зазвичай не працюю по конспекту. Фактично... тільки не ставте мені це в докір, я написав його вперше. І тільки тому, що сага виходила дуже вже велика. І дивна. Та й ви стали проблемою, сер, чи сей, чи як ви там себе називаєте, — Кінг поморщився. — Вже не знаю, яка прийнята у вас форма звернення, я її не придумав.


— Поки не придумали, — уточнив Роланд.


— Спочатку я бачив вас, як Людину без імені Сержіо Леоне [190].


— Спагеті-вестерни, — осінило Едді. — Господи, ну звичайно! Я їх стільки переглянув у «Маджестике» з Генрі, коли він був вдома. А коли його відправили у В'єтнам, ходив у кіно сам або з моїм приятелем, Чагги Коутером. Це чоловічі фільми.


Кінг посміхався.


— Так, але моїй дружині вони теж подобалися, хоча вона не чоловік.


— Вона у вас молодець! — закричав Едді.


— Так, Тэбби молодець, — Кінг повернувся до Роланду. — Як Людина без імені, фэнтазийный варіант Клінта Іствуда, ви виглядали непогано. І робота з вами бавила мене.


— Таким ти спочатку мене бачив?


— Так. Але потім ви змінилися. Прямо під моєю рукою. Так вийшло, що я вже не міг сказати, герой ви, антигерой або взагалі не герой. І коли ви дозволили хлопчику впасти в прірву, це був кульмінаційний момент.


— Ви ж сказали, що змусили мене це зробити.


Дивлячись Роланду прямо в очі, блакитне зустрілося з блакитним серед безмежного хору голосів, Кінг відповів:


— Я збрехав, братику.


10


Пішла пауза, всі, схоже, обмірковували останню репліку письменника. Потім Кінг продовжив.


— Ви почали мене лякати, ось я і перестав про вас писати. Поклав рукопис в папку, папку запхав у ящик. Переключився на розповіді, які продавав різних журналів для чоловіків, — він помовчав, кивнув. — Для мене життя змінилася, після того, як я відклав вас в сторону, і змінилася до кращого. Мої твори почали продаватися. Я запропонував Тэбби вийти за мене заміж. А незабаром я взявся за книгу під назвою «Керрі». Це був не перший написаний мною роман, але перший, який мені вдалося продати, і завдяки цьому я міцно став на ноги. І все це відбулося після того, як я сказав: «Прощай, Роланд, довгого тобі і щасливої дороги». А що відбувається тепер? Як-то раз, ясним днем, шість чи сім років, я обходжу кут свого будинку і бачу вас, що стоїть на моїй грьобаній під'їзній доріжці. І ось що я можу подумати з цього приводу. Найоптимістичніший для мене висновок: ви — галюцинація, викликана перенапруженням. Але я в це не вірю. Як я можу? — Кінг заговорив голосніше, різкіше. Едді зрозумів, що причина — не страх, а лють. — Какя могув це повірити, якщо бачу тіні, які ви відкидаєте, кров на вашій нозі... — він вказав на Едді. — І пил на вашому обличчі, — тепер на Роланда. — Ви не залишили мені варіантів, і я відчуваю, що мізки у мене... ну не знаю... встають на вуха? Правильно? Так, мабуть. Встають на вуха.


— Ти не просто перестав, — Роланд повністю проігнорував останню частину тиради, сприйнявши ці слова, як відмовку, потурання власним бажанням. Швидше за все, в цьому не помилився.


— Не просто?


— Я думаю, розповідати історії — ніби за щось проштовхуватися. Скажімо, прокладати шлях серед ще не створеного. І в якийсь день, коли ти цим займався, ти раптом відчув, як щось штовхає тебе назад.


Едді здалося, що Кінг цілу вічність обмірковував припущення Роланда. Потім кивнув.


— Мабуть, ви маєте рацію. У мене не просто вичерпалися ідеї, таке зі мною траплялося, правда, останнім часом не так часто, як раніше, і це почуття мені знайоме. Справа в тому... ну, не знаю, приходить день, коли ти отримуєш менше задоволення, сидячи за столом, стукаючи по клавішах друкарської машинки. І внутрішній очей якось замилюється. Загалом, вже не хочеться розповідати цю історію. А потім, що тільки погіршує ситуацію, у тебе виникає нова ідея, така яскрава і блискуча, тільки що народжена твоїм підсвідомістю, без єдиної подряпини. І ще не зачеплена тобою, у всякому разі, поки. І... ну...


— І ти відчував, як щось штовхає тебе назад, — тим же рівним голосом повторив Роланд.


— Так, — голос Кінга впав до такого тихого шепоту, що Едді ледве чув його. — «ЗАБОРОНЕНА ЗОНА. СТОРОННІМ ВХІД ЗАБОРОНЕНО. ВИСОКА НАПРУГА», — він помовчав. — Можливо, навіть «СМЕРТЕЛЬНА НЕБЕЗПЕКА».


«Тобі б не сподобалася темна тінь, яку я бачу навколо тебе, — подумав Едді. — Цей темний ореол. Ні, сей, думаю, він би зовсім тобі не сподобався, і що я бачу? Сигарети? Пиво? Що-небудь наркотичне, до чого може розвинутися звикання? Автомобільну аварію як-небудь ввечері після підпиття? І коли це станеться? Через скільки років?»


Він подивився на годинник, що висіли над кухонним столом Кінга, і скривився, побачивши, що показують вони без чверті чотири.


— Роланд, вже пізно. Цей чоловік повинен забрати свого сина, — а ми повинні знайти мою дружину до того, як Міа народить дитину, якого вони, схоже, ділять на двох, а Червоний Король вирішить, що Сюзанна свою місію виконала».


— Ще трохи, — відповів Роланд. І опустив голову, більш нічого не сказавши. Замислившись. Намагаючись вирішити, які питання найголовніші. Може, намагаючись знайти один, найголовніший питання. І Едді розумів, що це важливо, тому що більше вони не могли повернутися в дев'ятий день липня 1977 року. Вони могли знову потрапити в цей день в якомусь іншому світі, власне, у будь-якому світі, крім цього. І чи буде Стівен Кінг існувати в цих світах? Едді вважав, що ні. Швидше ні, ніж так.


І поки Роланд думав, Едді запитав Кінга, говорить йому що-небудь ім'я Блейн.


— Ні. В принципі, немає.


— А Луд.


— Як у луддитах? Релігійній секті машиноненавистников, так? Я думаю, вони існували в дев'ятнадцятому сторіччі, а може, й раніше. Якщо пам'ять мені не зраджує, луддити дев'ятнадцятого століття вривалися на фабрики і розбивали машини, — він посміхнувся, знову продемонструвавши нерівні зуби. — Я думаю, нині їх місце зайняв «Грінпіс».


— Берил Эванз? Ви знаєте, хто це?


— Ні.


— Хенчек? Хенчек з Менні?


— Ні. А хто такі Менні?


— Дуже складно пояснювати. А як щодо Клаудії-і-Інесс Бахман?


Кінг розреготався, в який вже раз здивувавши Едді. Здивувався і сам Кінг, судячи з виразу його обличчя.


— Дружина Діккі? — вигукнув він. — Звідки, чорт забирай, ви про неї знаєте?


— Мені нічого про неї невідомо. Хто такий Діккі?


— Річард Бахман. Я почав публікувати деякі з моїх перших романів, вони виходили не в палітурці, а обкладинці, під псевдонімом. Бахман — мій псевдонім. Як-то ввечері, добряче випивши, я написав його повну біографію, включаючи і запеклу боротьбу з лейкемією. Тричі ура мужності Діккі! Коротше, Клаудія — його дружина. Клаудія Інесс Бахман. На рахунок "і" посередині... про це нічого сказати не можу.


Едді раптом відчув, як величезний невидимий камінь раптом злетів з грудей і зник з його життя. Клаудія Інесс Бахман — вісімнадцять букв. Значить, щось додало цю "і", а чому? Природно, для того, щоб літер стало дев'ятнадцять. Клаудія Інесс Бахман — просто ім'я і прізвище. А ось Клаудія-і-Інесс Бахман — зовсім інша справа... вона — частина ка-тету.


Едді подумав, що тільки вони знайшли один відповідь, з тих, за якими приїхали сюди. Так, Стівен Кінг їх створив. Принаймні, створив Роланда, Джейка, батька Каллагэна. До інших поки просто не добрався. І він пересував Роланда, як шахову фігуру на дошці: іди в Талл, Роланд, переспи з Еліс, Роланд, переслідуй Уолтера по пустелі, Роланд. Але, навіть якщо він і пересував свого головного персонажа по дошці, точно також пересували і самого Кінга. Буква, яка додається до імені дружини його псевдонім однозначно на це вказувала. Щось хотіло, щоб Клаудія Бахман увійшла в ка-тет дев'ятнадцяти. А значить...


— Стів.


— Так, Едді з Нью-Йорка, — Стів посміхнувся чомусь своєму. Едді відчув, як гучно забилося серце.


— Що для вас означає число дев'ятнадцять?


Кінг задумався. Зовні вітер шелестів кронами сосен, гули човнові мотори, каркала, та ж сама або інша, ворона. Скоро на березі озера настане година барбекю, а потім люди, можливо, поїдуть у місто, щоб послухати концерт на площі або за чимось ще, в цьому кращому з усіх можливих світів. Або, принаймні, самому реальному.


Нарешті, Кінг похитав головою, і Едді, який чекав, затамувавши подих, видихнув накопичився в легенях повітря.


— Вибачте. Це просте число, ось і все, що я можу про нього сказати. Прості числа цікавлять мене, з тих пір, як містер Сойчак познайомив мене з ними на уроках математики в середній школі Лисбона. І, думаю, мені було дев'ятнадцять, коли я познайомився зі своєю дружиною, але, можливо, вона оскаржить мої слова. Вона в мене взагалі любителька посперечатися.


— А як щодо дев'яносто дев'яти?


Кінг знову задумався, щось струсив з пальців.


— Дуже солідний вік. «Дев'яносто дев'ять на могильному камені». Це з пісні, начебто вона називалася... думаю, «Катастрофа в дев'яносто дев'ять». Ні, ні, це інша пісня — "Крах «Вечірньої зірки». «Дев'яносто дев'ять полиці пляшок, ми взяли одну і пустили по колу, залишилося на полиці дев'яносто вісім пляшок». Крім цього, нічого сказати не можу.


Тепер прийшла черга Кінга поглянути на годинник.


— Якщо я не поїду в самий найближчий час, Бетті Джонс подзвонить, щоб дізнатися, чи не забув я, що потрібно забирати сина. А після того, як я заберу Джо, мені треба проїхати сто тридцять миль на північ. Їхати мені було б простіше, якщо б я не налягав на пиво. А на пиво я б не налягав, якщо б на моїй кухні не сиділи двоє озброєних примар.


Роланд кілька разів кивнув, взявся за пояс-патронташ, дістав патрон, почав неуважно вертіти його між великим і вказівним пальцями лівої руки.


— Ще одне питання, якщо ти не заперечуєш. А потім ми підемо своєю дорогою, а ти — своє.


— Так питайте, — Кінг подивився на третю розкриту банку, потім вилив залишок пива в раковину, на обличчі читалося жаль.


— Це ти написав «Темну Вежу»?


Едді питання здалося безглуздим, але очі Кінга спалахнули, він сліпуче посміхнувся.


— Ні! І якщо я коли-небудь напишу книгу про те, як писати книжки, а я, мабуть, можу написати, бо навчав цьому, перш ніж повністю не пішов в письменство, то в ній так і скажу. Ні «Темну Вежу», ні будь-яку іншу, за великим рахунком, немає. Я знаю, є письменники, які дійсно пишуть, але я не з їх числа. Фактично, коли мене покидає натхнення і перестають з'являтися нові ідеї, історія, над якою я працюю, зазвичай перетворюється на лайно.


— Я ніяк не второпаю, про що ви говорите, — вставив Едді.


— Все одно, що... ей, спритно, однак!


Патрон, який катався взад-вперед між великим і вказівним пальцями, раптом легко закувыркался по тильній стороні руки, відправившись на прогулянку від вказівного пальця до мізинця Роланда, потім рушив назад.


— Так, — погодився Роланд, — спритно, чи не так?


— Так ви загіпнотизували Джейка на дорожньої станції. Щоб змусити згадати, що його вбили.


«І Сюзан, — подумав Едді. — Так він загіпнотизував і Сюзан, тільки ти про це ще не знаєш, сей Кінг. А може, знаєш. Може, десь глибоко всередині ти знаєш все».


— Мене пробували загіпнотизувати, — продовжив Кінг. — Один хлопець витягнув мене на сцену під час ярмарку Топшэме, коли я був підлітком, і спробував змусити кудкудакати, як квочка. Нічого у нього не вийшло. Це сталося приблизно у той час, коли помер Бадді Холлі. І Великий Боппер. І Рітчі Валенс. Тодана! Ах, Дискордия!


Раптово він замотав головою, немов хотів прочистити її, і перевів погляд з пляшущего патрона на обличчя Роланда.


— Я тільки що сказав? — запитав він.


— Ні, сей, — Роланд дивився на танцюючий патрон, мотаються, як маятник, поперек тильної сторони руки... і, природно, очі Кінга теж повернулися до патрона.


— Що відбувається, коли ви працюєте над історією? — спитав Роланд. — Приміром, моєю історією?


— Вона просто приходить до мене, — голос ослаб, його володар все глибше поринав у свої думки. — Вона вривається в мене, це мені подобається, а потім виходить назовні, коли я ворушу пальцями. Ніколи не виходить з голови. Виходить з пупка... або звідкись ще. Був один редактор... Я думаю, це Максуэлл Перкінс [191]... так він назвав Томаса Вульфа...


Едді розумів, що робить Роланд знав, що втручатися — ідея не з кращих, але нічого не зміг з собою вдіяти.


— Роза, — вирвалося в нього. — Роза, камінь, ненайденная двері.


Кінг засяяв від задоволення, але його очі не відривалися від патрона, як і раніше пляшущего між пальцями Роланда.


— Насправді, це камінь, лист і двері, — відповів він. — Але троянда мені подобається ще більше.


Гіпноз спрацював на всі сто. Едді подумав, що він буквально чує цмокали звуки, з яких витікав контроль Кінга над власними розумом і тілом. І тут у Едді майнула думка, що в цей критичний момент така дрібничка, як телефонний дзвінок може змінити долю світу. Він піднявся і дуже обережно, намагаючись не шуміти, нехай і боліла поранена нога, попрямував до висевшему на стіні телефонного апарату. Обмотав дріт навколо руки і обірвав, з силою смикнув.


— Роза, камінь, ненайденная двері, — погодився Король. — Таке міг написати Вульф, все так. Максуэлл Перкінс називав його «божественний повітряний дзвіночок». Ти пішов, і як сумував за тобою вітер! Всі ці забуті обличчя! О, Дискордия!


— Як прийшла до тебе ця історія, сей? — тихо спитав Роланд.


— Я не люблю всі ці Нові століття... мерехтливі магічні кристали... грубезні томи, в яких немає нічого, крім порожнечі... але вони називають це напрямком, і це... які при цьому відчуття... як що-то в каналі...


— Або на лучі? — спитав Роланд.


— Все служить Променю, — відповів письменник і зітхнув. Зітхання цей жахав своєю сумом. І Едді відчув, як по його спині побігли мурашки.


11


Стівен Кінг стояв у колоні запорошеного післяполудневого сонячного світла. Світло падало на його ліву щоку, краєчок очі, ямочку в куточку рота. Світло выбеливал кожен волосок бороди, який опинявся на його шляху. Кінг стояв у колоні світла, і тому смутний чорний ореол виділявся більш виразно. Дихання його сповільнилося, до трьох-чотирьох вдихів в хвилину.


— Стівен Кінг, ти мене бачиш? — спитав Роланд.


— Хайл, стрілок, я бачу тебе дуже добре.


— Коли вперше побачив мене?


— Лише сьогодні.


На обличчі Роланда відбилося здивування, приправлене роздратуванням. Він явно очікував почути іншого. А Кінг продовжив.


— Я бачив Катберта, не тебе, — пауза. — Ти і Катберт ламали хліб і розкидували під шибеницею. Це є вже написаної частини.


— Ага, розкидали. Коли повісили кухаря, Хакса. Берт розповів тобі цю історію?


Але Кінг на питання не відповів.


— Я бачив Едді. Я бачив його дуже добре. Катберт і Едді — близнюки.


— Роланд... — прошепотів Едді. Роланд осік його, різко гойднувши головою, і поклав патрон, яким загіпнотизував Кінга, на стіл. Кінг продовжував дивитися в те місце, куди перенісся, ніби, щось там бачив. Можливо, і бачив. Порошинки танцювали навколо темного волосся.


— І де ти був, коли побачив Катберт і Едді?


— У сараї, — у Кінга перехопило подих. Губи почали тремтіти. — Тітка посадила мене туди, бо ми спробували втекти.


— Хто?


— Я і мій брат Дейв. Нас спіймали і привезли назад. Сказали, що ми погані, дуже погані хлопці.


— І тобі довелося піти в сарай.


— Так, і мене відшмагали різками.


— Так тебе покарали.


— Так, — сльоза потекла з правого ока Кінга і скотилася в бороду. — Кури мертві.


— Кури в коморі?


— Так, вони, — за першої послідували нові сльози.


— Чому вони померли?


— Дядько Орен каже, пташиний грип. Їх очі відкриті. Вони... трохи лякають.


«Швидше, сильно лякають», — подумав Едді, дивлячись на сльози і зблідлі щоки Кінга.


— Ти не міг вийти з сараю.


— Поки не отримаю свою порцію різок — ні. Дейв свою вже отримав. Тепер моя черга. За куркам повзають павуки. Павуки копошаться в їхніх нутрощах, маленькі, червоні. Як крупиці червоного перцю. Якщо вони заповзуть на мене, я теж захворіти пташиним грипом і помру. Тільки потім я повернуся.


— Чому?


— Я стану вампіром. Стану його рабом. Його писарем, можливо. Його кишеньковим письменником.


— Кого?


— Повелителя павуків. Червоного Короля, Бранця Вежі.


— Господи, Роланд, — прошепотів Едді. Його била дрож. Що вони знайшли? Який вулик розворушили? — Сей Кінг, Стів, скільки вам було... скільки тобі років?


— Сім, — пауза. — Я обмочив штани. Не хотів, щоб павуки вкусили мене. Червоні павуки. Але тут з'явився ти, Едді, і я знайшов волю, — він широко посміхнувся, його щоки блищали від сліз.


— Ти спиш, Стівен? — спитав Роланд.


— Ага.


— Засни ще глибше.


— Добре.


— Я порахую до трьох. На рахунок три ти заснеш так глибоко, як тільки зможеш.


— Добре.


— Один... два... три, — на три голова Кінга опустилася. Підборіддя ліг на груди. Цівка сріблястою слини з рота витекла і захиталася, наче маятник.


— Отже, тепер ми знаємо, — Роланд подивився на Едді. — Можливо, щось важливе, вирішальне. Червоний Король торкнувся його, коли він був дитиною, але якимось чином ми перетягли його на свою сторону. Точніше, ти перетягнув, Едді. Ти і мій давній друг, Берт. У будь-якому випадку, твоя роль у цій історії особлива.


— Я б куди як більше пишався своїми героїчними вчинками, якби пам'ятав їх, — відповів Едді. — Ти розумієш, що я ще не народився, коли цьому хлопцеві виповнилося сім років?


Роланд посміхнувся.


— Ка — колесо. Ти тривалий час обертався на ньому під різними іменами. Схоже, одна із них — Катберт.


— А ти можеш що-небудь сказати щодо того, що Червоний Король — Бранець Вежі?


— Не можу. Не маю про це ані найменшого поняття. Роланд знову повернувся до Стівену Кінгу.


— Стівен, скільки разів, по твоєму, Владика Дискордии намагався тебе вбити? Вбити тебе і зупинити твоє перо? Заткнути твій загрожує неприємностями рот? З того першого разу в сараї твоїх тітки й дядька?


Кінг начебто спробував підрахувати, потім похитав головою.


— Справи, — відповів він. Тобто, багато. Едді і Роланд перезирнулися.


— І завжди хто-небудь приходив на допомогу? — спитав Роланд.


— Ні, сей, не треба так думати. Я не безпомічний. Іноді відходив убік.


З губ Роланда зірвався смішок, дуже сухий, нагадує тріск переламываемой об коліно палиці.


— Ти знаєш, хто ти?


Кінг похитав головою. Його нижня губа оттопырилась, як у ображеної дитини.


— Ти знаєш, хто ти?


— У першу чергу — батько. У другу — чоловік. У третю — письменник. Потім — брат. А після братства я замовкаю. Добре?


— Ні. Недобре. Ти знаєш, хто ти?


Довга пауза.


— Ні. Я сказав усе, що міг. Перестань питати мене.


— Я перестану, коли ти скажеш правду. Ти знаєш...


— Так, гаразд, я знаю, до чого ти хилиш. Тебе це влаштовує?


— Поки що ні. Скажи мені, що...


— Я — Ган або одержимий Ганом. Точно сказати не можу, але, можливо, різниці немає, — Кінг заплакав, мовчазними і жахливими сльозами. — Але це не Діс, я відвернувся від Діса, я відкинув Діса, здавалося б, цього достатньо, але немає, ка завжди незадоволена, ця жадібна, стара ка, так вона сказала, чи не правда? Що сказала Сюзан Дельгадо перед тим, як ти її вбив, або я вбив, або вбив Ган. «Жадібна стара ка, як я тебе ненавиджу!» Незалежно від того, хто її вбив, вимовити ці слова змусив її я, тому що я ненавиджу ка, ще як ненавиджу. Я противлюсь бажанням ка, і буду противитися, поки не ступлю на пустку в кінці стежки.


Роланд, що сидів за столом, при згадці імені Сюзан зблід, як крейда.


— І все одно ка приходить до мене, виходить з мене, я перекладаю її, мене змушують її перекладати, ка виливається з мого пупка, як стрічка. Я — не ка, я — не стрічка, вона просто проходить через мене, і я це ненавиджу, я це ненавиджу! Кури кишать павуками, ви це розумієте, кишать павуками!


— Припини скиглити, — кинув Роланд (на погляд Едді, без найменшого співчуття), і Кінг замовк. Стрілець посидів, задумавшись, потім підняв голову. — Чому ти перестав писати історію після того, як я дістався до Західного моря?


— Ти що, зовсім тупий? Тому що я не хочу бути Ганом. Я відвернувся від Діса, мені слід точно так само відвернутися від Гана. Я люблю дружину. Я люблю дітей. Мені подобається писати, але я не хочу писати твою історію. Мені весь час страшно. Він дивиться на мене. Очей Короля.


— Але з тих пір, як ти перестав писати, він на тебе не дивиться, — уточнив Роланд.


— Так, з тих пір він на мене не дивиться, він мене не бачить.


— Тим не менш, ти повинен продовжити.


Особа Кінга перекосило, як від болю, потім знову розгладилося, знову стало спокійним, як уві сні. Роланд підняв скалічену праву руку.


— І взявшись за продовження, ти почнеш з того, як я втратив пальці на цій руці. Ти пам'ятаєш?


— Омароподобные чудовиська, — відповів Кінг. — Відкусили їх.


— Та звідки ти це знаєш?


Кінг посміхнувся і шумно видихнув, зображуючи вітер.


— Вітром принесло.


— Ган зрушив цей світ і рушив далі. Ти це хочеш сказати?


— Ага, і світ звалився б у безодню, якби не велика черепаха. Замість того, щоб падати і падати, він приземлився на її панцир.


— Так нам говорили, і ми говоримо, спасибі тобі. Почнеш з того, як чудовиська відкусили мої пальці.


— Дад-а-джум, дат-а-вальці, чортові омари з'їв тобі пальці, — і Кінг розсміявся.


— Так.


— Ти визволив мене від багатьох неприємностей, якби помер, Роланд, син Стівена.


— Я знаю. Те ж саме можна сказати не тільки про мене, але і обЭдди, і про інших моїх друзів, — тінь усмішки скривила куточки рота стрілка. — Потім, після омароподобных чудовиськ...


— Едді йде, Едді йде, — перервав його Кінг і недбало махнув рукою, як би кажучи, що він все знає і нічого Роланду гаяти час. — В'язень, Толкач, Пані Тіней. М'ясник, пекар і свічкових справ майстер, — він посміхнувся. — Як каже мій син Джо. Коли?


Роланд моргнув, захоплений питанням зненацька.


— Коли, коли, коли? — Кінг підняв руку і Едді в подиві побачив, як тостер, вафельниця і вішалка, на якій стояли чисті тарілки піднялися і виплили в сонячне світло.


— Ти питаєш, коли тобі слід знову почати роботу?


— Так, так, так! — ніж зірвався з сушарки, перетнув кімнату і уткнувся в стіну. А потім все кухонне начиння повернулася на колишні місця.


— Слухай пісню Черепахи, крик Ведмедя, — відповів Роланд.


Пісня Черепахи, крик Ведмедя. Матурін, з романів Патріка О Брайана [192]. Шардик, з роману Річарда Адамса [193].


— Так. Якщо ти так кажеш.


— Хранителі Променя.


— Так.


— Мого променя.


Роланд пильно вдивився в нього.


— Ти так говориш?


— Так.


— Тоді нехай так і буде. Почувши пісню Черепахи і крик Ведмедя, ти повинен знову почати писати.


— Коли я відкриваю очей у твій світ, він бачить мене, — пауза. — Воно.


— Я знаю. Ми постараємося захищати тебе в ці моменти, так само, як намагаємося захистити троянду.


Кінг посміхнувся.


— Я люблю троянду.


— Ви її бачили? — спитав Едді.


— Звичайно, в Нью-Йорку. Треба піднятися по вулиці від готелю «ООН-Плаза». Раніше там був магазин делікатесів. «Том і Джеррі». Трохи в глибині. А тепер на місці магазину пустир.


— Ти будеш розповідати нашу історію, поки не втомишся, — продовжив Роланд. — Коли ти більше не зможеш її розповідати, коли пісня Черепахи і крик Ведмедя стануть ледь чутними, тоді ти прервешься, щоб відпочити. А як тільки знову з'являться сили, будеш писати далі. Ти...


— Роланд...


— Сей Кінг?


— Я зроблю, як ти кажеш. Я буду слухати пісню Черепахи і, щоразу, почувши її, продовжу писати твою історію. Якщо буду живий. Але ти теж повинен слухати. Її пісню.


— Чию?


— Сюзанни. Дитина вб'є її, якщо ви не поспішайте. А ваші вуха повинні бути дуже чуйними.


Едді злякано подивився на Роланда. Стрілець кивнув. Пора рухатися далі.


— Послухай мене, сей Кінг. Я радий, що ми зустрілися в Бриджтоне, але тепер ми повинні покинути тебе.


— Добре, — в голосі чулося настільки щире полегшення, що Едді ледь не розсміявся.


— Ти залишишся на цьому місці, там, де зараз стоїш, ще на десять хвилин. Ти розумієш?


— Так.


— Потім ти прокинешся. В дуже гарному настрої. І забудеш, що ми побували тут, будеш пам'ятати про це тільки на найглибших рівнях своєї свідомості.


— У ямах-на дні, заповнених мулом.


— У ямах-на дні, заповнених мулом, саме так. А нагорі, ти будеш думати, що приліг поспати. І чудово виспався. Ти поїдеш за своїм сином, а потім вже з ним, куди потрібно. Ти будеш відмінно себе почувати. Будеш жити повноцінним життям. Напишеш багато історій, але кожна з них буде більшою чи меншою мірою пов'язана із цією. Ти розумієш?


— Йя-я, — відповів Кінг голосом втомленого і чимось роздратованого Роланда, і Едді знову відчув біжать по спині мурашки. — Тому що видиме не може залишатися невидимим. А те, що відомо, не може бути невідомим, — він помовчав. — За винятком, можливо, смерті.


— Так, можливо. Всякий раз, коли ти почуєш пісню Черепахи, раз вже так все це звучить для тебе, ти будеш знову братися за нашу історію. Єдину реальну історію, яку ти повинен розповісти. А ми постараємося тебе захистити.


— Я боюся.


— Знаю, але ми постараємося...


— Я не про це. Я боюся, що не встигну закінчити її, — тепер він не говорив, — шепотів. — Боюся, що Вежа впаде, а вина за це ляже на мене.


— Це вирішувати ка, не тобі, — відповів Роланд. — Або мені. Думаю, ми отримали відповіді на всі питання. А тепер... — він кивнув Едді, встав.


— Почекайте, — вирвалось у Кінга. — Мені дозволено відправити пошту, але тільки один раз.


«Говорить, як в'язень у колонії суворого режиму», — подумав Едді, а вголос запитав:


— І хто дозволяє вам відправити пошту, Стів?


Кінг насупився.


— Ган? — поставив питання самому собі. — Це Ган? — потім, немов сонце, що пробивається крізь ранковий туман, чоло його розгладився, на губах з'явилася посмішка. — Думаю, я сам! Я можу послати собі лист, може, навіть маленьку посилку... але тільки раз, — посмішка стала ширше. — Все це... схоже на казку, чи не так?


— Так, справді, — погодився Едді, думаючи про скляному палаці, який перегородив дорогу в Канзасі.


— І що ти зробиш? — спитав Роланд. — Кому відправиш лист або посилку?


— Джейку, — без запинки відповів Кінг.


— І що ти йому скажеш?


Голос Кінга став голосом Едді. Не імітацією — справжнім голосом Едді. І голос цей змусив Едді похолодеть.


— Дад-а-чам, дат-а-чом, — співучо промовив Кінг. — Не хвилюйся, ти з ключем!


Вони чекали продовження, але, схоже, марно. Едді подивився на Роланда, і на цей раз прийшла його черга вертануть пальцями: мовляв, пора йти. Роланд кивнув і вони попрямували до дверей.


— Від всього цього просто мороз по шкірі, — сказав Едді. Роланд не відповів. Едді зупинив його, доторкнувшись до руки.


— Ось що ще, Роланд. Поки він загіпнотизований, може, сказати йому, щоб він кинув пити і курити. Особливо палити. Схоже, сигарету він з рота не випускає. Ти ж сам бачиш, всюди ці гребаные попільнички.


На губах Роланд а заграла посмішка.


— Едді, якщо починати курити після того, як легені повністю сформувалися, тютюн подовжує життя, не вкорочує. З цієї причини в Гилеаде курили всі, за винятком хіба що самих бідних, але вони намагалися розжитися куривом. По-перше, тютюн не підпускає до легким викликають хвороби випаровування. По-друге, відганяє багатьох небезпечних комах. Всі це знають.


— Головний хірург Сполучених Штатів порадів би, дізнавшись, що в Гилеаде всі це знають, — сухо відповів Едді. — А як щодо випивки? Припустимо, як-небудь ввечері, напідпитку, він перевернеться на своєму джипі або на автостраді виїде на зустрічну смугу і зіткнеться з ким-небудь?


Роланд обміркував його слова, потім похитав головою.


— Я так і зробив сильний вплив на його розум, вліз у справи ка. Зробив усе, що міг, на більше я просто не наважуюся. Нам, звичайно, доведеться наглядати за ним всі ці роки, поки він... що ти качаєш головою? Поки історія буде «виходити» з нього.


— Може й так, але ми не зможе наглядати за ним двадцять два наступних роки, якщо тільки не вирішимо кинути Сюзанну... а я на це ніколи не піду. Як тільки ми стрибнемо вперед, 1999 рік, повернення в минуле не буде. У всякому разі, у цьому світі.


Якісь миті Роланд мовчав, дивлячись на чоловіка, який стояв, притулившись до столика, спав на ногах, але з відкритими очима, волосся спадало на лоба. Ще сім або вісім хвилин, і Кінг прокинеться, начисто забувши про появу в його будинку Роланда і Едді... за умови, що до того часу вони поїдуть. Едді не вірив, що стрілець залишить Сюзі в хвилину смертельної небезпеки... але ж він дозволив Джейку впасти, чи не так? Дозволив Джейку впасти в прірву, раз таке трапилося.


— Тоді йому доведеться протриматися в поодинці, — перервав тривалу паузу Роланд, і Едді полегшено зітхнув. — Сей Кінг.


— Так, Роланд.


— Пам'ятай, почувши пісню Черепахи, ти повинен відкласти в сторону всі решта і розповідати цю історію.


— Я так і зроблю. Принаймні, спробую.


— Добре.


І тут письменник сказав:


— Куля потрібно прибрати з дошки і розбити.


Роланд насупився.


— Якою куля? Чорний Тринадцятий?


— Якщо він прокинеться, то стане найнебезпечнішою загрозою для всесвіту. І зараз він прокидається. В якомусь іншому місці. В якомусь іншому де і коли.


— Спасибі тобі через пророцтво, сей Кінг.


— Дад-а-шим, дат-а-ашня. Неси кулю до подвійної Вежі.


На це Роланд лише похитав головою, не знаючи, що й сказати. А Едді приклав кулак до чола і ледь вклонився.


— Хайл, разючий пером.


Кінг посміхнувся одними губами, наче почув щось безглузде, але промовчав.


— Довгих днів і приємних ночей, — попрощався з ним Роланд. — Більше тобі немає потреби згадувати тих курок.


Від надії, яка розлилася бородатому особі Кінга, у Едді защеміло серце.


— Ти справді так говориш?


— Дійсно говорю. І, можливо, ми ще зустрінемося на стежці до того, як ми всі побачимося в пустки, — стрілок розвернувся на підборах і покинув будинок письменника. Едді ще раз глянув на високого, трохи сутулящегося чоловіка, який стояв, притулившись вузьким задом до столика, і подумав: «наступного разу, коли я побачу тебе, Стів, якщо побачу, твоя борода зовсім посивіє, особа проріжуть зморшки... а я все ще буду молодим. Яке у тебе кров'яний тиск, сей? Досить низька, щоб ти протримався ще двадцять два роки? Сподіваюся на це. А як твоє серце? Немає серед твоїх родичів хворих на рак, а якщо є, наскільки це близькі родичі?» Але часу задавати ці питання не було. Як і будь-які інші. Дуже скоро письменнику довелося прокинутися і почати колишнє життя. Едді пішов за своїм старшим у котиться до вечора день і зачинив за собою двері. Він почав схилятися до думки, що ка, пославши його сюди, не в Нью-Йорк, схоже, знала, що робила.


12


Едді зупинився у водійській дверці «форда» Каллема і поверх даху подивився на стрільця.


— Ти бачив цю хреновину навколо нього? Цей чорний ореол?


— Тодану, так. Спасибі твоєму батькові, вона ще дуже слабка.


— Що таке тодана? Звучить майже як тодэш.


Роланд кивнув.


— Варіація цього слова. Тодана — мішок смерті. Він позначений.


— Господи Ісусе, — мовив Едді.


— Вона слабка, повір мені.


— Але вона є.


Роланд відкрив дверцята.


— З цим ми нічого вдіяти не можемо. Ка позначає для себе час кожного чоловіка і кожної жінки. Поїхали, Едді.


Але тепер, коли вони дійсно могли їхати, Едді не хотілося чіпати автомобіль з місця. Він відчував, що вони про щось не договорили з сэем Кінгом. І його лякав цей чорний ореол.


— Як щодо Тэтлбек-лейн і приходять? Я хотів запитати...


— Ми самі знайдемо дорогу.


— Ти впевнений? Я думаю, ми повинні поїхати туди.


— Я теж так думаю. Сідай за кермо. У нас ще багато справ.


13


Задній бампер старенького «форда» ледве встиг покинути під'їзну доріжку, як Стівен Кінг відкрив очі. Першим ділом подивився на годинник. Майже чотири. Йому було вже десять хвилин, як виїхати, якщо він хотів забрати Джо вчасно, але він так солодко спав. І почував себе чудово. Посвіжілого. Немов скинули з себе вантаж турбот. Він подумав: «Якщо денний сон приносить стільки користь, його потрібно узаконити». Може, й так, але Бетті Джонс буде хвилюватися, якщо не побачить його «Черокі», заїжджають до неї на подвір'я в половині п'ятого. Кінг потягнувся до телефону, щоб подзвонити їй, але його погляд упав на блокнот, який лежав на тумбочці під телефонним апаратом. На кожній сторінці зверху тяглася напис: «ДЗВОНИМО ВСІМ БОЛТУНАМ». Подарунок від однієї з сестер дружини.


З особи Кінга знову зникли всі емоції. Він підсунув до себе блокнот, взяв ручку, нахилився над тумбочкою і написав: «Дад-а-чам, дат-а-чом, не хвилюйся, ти з ключем». Постояв, дивлячись на написане, потім продовжив: «Дад-а-чач, дат-а-чуч, дивись Джейк! Червоний ключ!» Знову пауза і знову ручка рушила сторінці: «Дад-а-чум, дат-а-чуч, дайте хлопчикові пластиковий ключ!» Подивився на написаний з почуттям вдячності. Майже любові. Святий Боже, як же йому добре! Рядки ці нічого для нього не значили, і все ж, їх написання наповнило його настільки глибокого задоволення, що вона тягнула на екстаз. Кінг вирвав листок. Зім'яв в грудку. З'їв. На мить клубок застряг у горлі, а потім проскочив у стравохід і далі у шлунок. Ось і всі справи! Він схопив (ад-а-чу) ключі від джипа з дерев'яною полички і поспішив до дверей. Він забере Джо, вони повернуться сюди і зберуть речі, повечеряють в «Міккі Ки» в Саут-Паріса. Ні, в «Міккі-Ді». Він так зголоднів, що міг сам з'їсти пару біфштексів. Разом з смаженою картоплею. Чорт, ну до чого ж йому добре!


Діставшись до Канзас-роуд і повернувши до міста, він увімкнув радіо. Потрапив на «Маккойс» [194], співаючих «Тримайся, Слупи», прекрасну пісню. Думками він пішов далеко-далеко, як часто траплялося, коли звучала музика, і він раптом почав думати про персонажів давньої історії, яка називалася «Темна Вежа». Їх залишилося не так вже й багато. Пам'ятається, він убив більшість, навіть хлопчика. Напевно, з однієї простої причини: не знав, що з ним робити далі. Це ж звичайна справа, позбавлятися від персонажів, якщо не знаєш, що з ними робити? Як його звали, Джек? Ні, це одержимий папаша з «Сяючого». У «Темній Вежі» хлопчика звали Джейк. Відмінний вибір імені для історії в якій чільний мотив — вестерн, таке ім'я вибрали б і Уейн Д. Оуверхолсер [195], і Рей Хоган [196]. Можливо повернути Джейка в історію, скажімо, як примари? Звичайно, можливо. В історіях про надприродне є один приємний момент, зазначив Кінг, там ніхто не вмирає по-справжньому. Вони завжди можуть повернутися, як цей Барнабас в «Темних тінях» [197]. Барнабас Коллінс був вампіром.


— Може, хлопчик повернеться вампіром, — озвучив свою миль Кінг і розсміявся. — Бережись, Роланд, обід подано, і головне блюдо — це ти!


Немає, мабуть, хлопчик-вампір не годиться. Тоді що? Нових ідей не приходило, але Кінга це не бентежило. Він знав, що ідеї обов'язково з'являться. Швидше за все, в самий несподіваний момент, коли їх не чекаєш. Коли він буде годувати кішку, міняти підгузник доньці чи сумно бродити на самоті, як пише Оден [198] в поемі про страждання.


Сьогодні ніяких страждань. Сьогодні він почував себе чудово.


«Йя-я, просто називайте мене Тоні-Тигр».


По радіо «Маккойс» поступилися місце Трою Шонделлу [199], який заспівав «Це час».


«Темна Вежа», схоже, могла вилитися у цікаву історію. Кінг подумав: «Може, коли ми повернемося з півночі, мені варто знайти рукопис. І перегорнути її». А адже непогана ідея.


КУПЛЕТ:


Commala — come — call


We hail the One who made us all


Who made the men and made the maids.


Who made the great and the small


ВІДПОВІДНІСТЬ :


Commala — come — call!


He made the great and small!


And yet how great the hand of fate


That rules us one and all.


Строфа 12. Джейк і Каллагэн


1


Дону Каллагэну часто снилося повернення в Америку. Зазвичай сни починалися з того, як він крокував під високим небом пустелі, по якому пливли великі хмари, бейсболісти називали їх «янголами», або лежав у ліжку, в будинку священика в місті Джерусалемс-Лот, штат Мен. І, незалежно від того, куди закидав його сон, він відчував величезне полегшення і бажання відразу ж помолитися. «О, дякую Тобі, Господи. Спасибі Тобі, що раніше був сон, а тепер я нарешті прокинувся».


У тому, що на цей раз все відбувалося наяву, сумнівів не було ніяких. В повітрі він зробив повний оборот навколо осі і побачив, що Джейк зробив те ж саме, перебуваючи трохи попереду. Втратив одну з сандалій. Чув, як дзявкає Ыш і заперечливо кричить Едді. Чув клаксони таксі, цей постійний звуковий фон нью-йоркських вулиць, і щось ще: голос проповідника. Схоже, набрав пристойний темп. Ще не разогнавшегося на повну котушку, але вже точно включив третю передачу.


Проскакуючи Ненайденную двері, Каллагэн щиколоткою зачепив косяк, і ногу, звичайно ж, прострелила моторошна біль. Потім кісточка (і зона навколо неї) оніміла. Швидко-швидко перезвякивались колокольца, неминучі супутники Стрибка, ніби хтось помилився зі швидкістю обертання довгограючої платівки, замість 33 1/3 обертів в хвилину поставив 45. Зіштовхуються потоки повітря повстання, і раптово він вже вдихав просочений бензином і вихлопними газами повітря Нью-Йорка, а не затхлий — Печери двері. На мить проповідників було двоє. Ззаду кричав Хенчек: «Дивіться! Двері відкриваються!» А той, що знаходився попереду, ревів: «Скажи, ГОСПОДИ, брат, саме так, скажи, ГОСПОДИ, на Другій авеню!» «Знову близнюки», — встиг подумати Каллагэн, часу для цього вистачило, а потім двері за спиною зачинилися, і проповідник залишився тільки один, той, що закликав сказати «ГОСПОДИ» на Другій авеню. Каллагэн встиг також почути: «Ласкаво просимо додому, сучий ти син, ласкаво просимо назад в Америку», — і тут він приземлився.


2


Посадка вийшло жорсткою, його долоні і коліна одночасно увійшли в контакт з тротуаром. Джинсів в якійсь мірі вдалося захистити коліна, хоча матерія і порвалася, але от з долонь тротуар здер добрий акр шкіри. І Каллагэн чув троянду, співучу потужно і впевнено.


Перекотився на спину, подивився на небо, гарчав від болю, піднявши над собою кровоточать, сверблячі руки. Крапля крові з лівого впала на щоку, потекла по ній, як сльоза.


— Звідки, мать твою, ти тут узявся, друже мій? — запитав здивований негр у сірому робочому комбінезоні. Схоже, став єдиним свідком настільки драматичного повернення Каллагэна в Америку. І тепер дивився на лежачого на тротуарі людини широко розкритими очима.


— З Оза, — відповів Каллагэн і сіл. Долоні немов кололи тисячі голок, кісточка нагадала про себе, знову і знову вибухаючи болем. Частота вибухів в точності відповідала ударів серця. — Іди своєю дорогою, приятель, забирайся звідси. Я в порядку, так що воруши ногами.


— Як скажеш, брате. До скорого.


І чоловік у сірому робочому комбінезоні, як здогадався Каллагэн, прибиральник, який повертається додому після закінчення зміни, продовжив свій шлях. Кинув на Каллагэна останній погляд, ще здивований, але в якому вже читався сумнів: а чи не привиділося чи все це йому, а потім обігнув маленьку натовп слухачів проповідника. І миттю пізніше зник з виду. Каллагэн встав, піднявся на сходинку сходів, що ведуть до «Хаммаршельд-Плаза-2», озирнувся в пошуках Джейка. Не знайшов. Обернувся, сподіваючись побачити Ненайденную двері, але вона, ясна річ, зникла.


— А тепер слухайте, друзі мої! Я кажу, Бог, я кажу, Бог любить нас, я хочу почути від вас алілуя.


— Алилуя, — озвався один із слухачів, але, схоже, не вкладав у це слово душу.


— Я кажу, амінь, спасибі тобі, брате! А тепер слухайте, тому що для Америки настав час ВИПРОБУВАННЯ, і поки Америці НЕ ВДАЄТЬСЯ пройти! Цій країні потрібна БОМБА, не нова воднева або нейтронна, а БОГ-БОМБА, можете ви сказати алілуя?


— Джейк! — крикнув Каллагэн. — Джейк, де ти? Джейк?


— Ыш! — голос Джейка, ні — крик. — Ыш, ОБЕРЕЖНО!


Почувся гучний, відчайдушний гавкіт, який Каллагэн дізнався б, де завгодно. Потім вереск заблокованих коліс. Рев автомобільного клаксона. І удар.


3


Каллагэн забув про розбиту кісточку і обдерті долоні. Оббіг маленьку натовп, яку зібрав проповідник (так вже вийшло, що і проповідник замовк на півслові), і побачив Джейка, який стоїть на Другій авеню, перед жовтим таксі, зупинився буквально в дюймі від його ніг. З-під задніх коліс все ще піднімався синій димок. А на асфальті залишилися чорні сліди. Рот водія нагадував велику літеру "О", особа від жаху стало білим, як крейда. Ыш припав до асфальту між ніг Джейка. Каллагэн бачив, що вухань-плутаник для цього світу — істота чужорідне, але виразно цілий і неушкоджений.


Удар повторився, потім ще і ще. Це Джейк тарабанив кулаком по капоту автомобіля.


— Гівнюк! — кричав Джейк на таксиста, який так і сидів з відкритим ротом. Ба-бах! — Чому не... — ба-бах! — ...дивишся... — БА-БАХ! — куди ти, твою мать, ЇДЕШ! — БАХ-БА-БАХ!


— Видай йому на повну котушку, малюк! — крикнув хтось з іншого боку вулиці, де зібралися десятки три людина, щоб насолодитися безкоштовним поданням. Двері таксі відкрилася. З кабіни виліз високий чоловік у джинсах, куртці і величезних кросівках. З феской на голові, яка візуально ще більше збільшувала чималий зростання таксиста. Каллагэн припустив, що і без фески в ньому ніяк не менше шести з половиною футів. І тепер цей велетень, з обличчям, зарослим бородою, похмуро дивився на Джейка. Серце у Каллагэна впало, але він поспішив до зони намічених бойових дій, не усвідомлюючи, що одна його нога — боса, і при кожному кроці шльопає по бруківці. У тому ж напрямку вирушив і проповідник. А в потилицю таксі, зупиненого на середній смузі, прилаштувався інший водій, який думав тільки про те, як реалізувати власні плани на вечір. Тому затримка злила його, ось він обома руками і натиснув на клаксон, а потім, коли автомобільний гудок вірш, висунувся з вікна і закричав: «Ворушись, Абдул! Ти перегородив дорогу!»


Джейк не звернув ані найменшої уваги ні на гудок, ні на крик. Він просто збожеволів від люті. На цей раз він обрушив на капот обидва кулака, як Ретсо Ріццо у «Опівнічний ковбой» — БА-БАХ!


— Ти трохи не задавив мого друга, гівнюк. Ти хоч коли-небудь ДИВИШСЯ... — БА-БАХ, — куди ти ЇДЕШ?


Перш ніж Джейк встиг знову вдарить обома кулаками по капоту, водій схопив його за праву руку.


— Припини це робити, маленький панк! — вигукнув він переповнений злістю і на подив пронизливим голосом. — Кажу тобі...


Джейк відступив на крок, вириваючи руку з пальців таксиста. А потім, на подив швидко, очей Каллагэна не зміг вловити рух, вихопив «ругер» з саморобної кобури, що висіла під пахвою, і націлив на перенісся таксиста.


— Що ти мені кажеш? — Джейк гарчав від люті. — Що ти мені кажеш? Що ти їхав занадто швидко і ледь не розчавив мого друга? Що ти не хочеш померти прямо на вулиці з діркою в голові? Так ЩО ти мені кажеш?


Жінка на іншій стороні Другої авеню то побачила пістолет в руці Джейка, то відчула його вбивчу лють. Скрикнула і поспішила піти. Ще кілька людей наслідували її приклад. Інші ж присунулися до самої бруківки, повинно бути, пронюхав кров. І, що саме неймовірне, якийсь молодий чоловік, в бейсболці, поверненою козирком на потилицю, крикнув: «Давай, пацан! Провентилируй мізки цього погоничеві верблюдів!» Таксист відступив на два кроки, його очі широко розкрилися. Він підняв руки.


— Не вбивай мене, хлопчик! Будь ласка!


— Тоді кажи, що ти вибачаєшся! — продовжував бушувати Джейк. — Якщо хочеш жити, проси пробачення у мене! І в нього! Іу нього! — обличчя Джейка було смертельно блідим, лише на вилицях горіли яскраві кружечки рум'янцю. Його стали величезними очі блищали. А що Дон Каллагэн бачив особливо чітко, і йому це зовсім не подобалося, так це трохи подрагивающий стовбур «ругера». — Кажи, що вибачаєшся за те, як водиш свій драндулет, ти, безвідповідальний сучий син! Кажи негайно! Негайно!


Тут Ыш заскавчав і сказав: «Ейк!»


Джейк подивився на нього. В цей самий момент таксист спробував вирвати з його рук пістолет. Каллагэн зустрів його цілком пристойним правим кросом, і таксиста відкинуло на крило автомобіля, а його феска повалилася на асфальт. Водій, який прилаштувався в потилицю таксі, цілком міг би об'їхати його з будь-якої сторони, але волів тиснути на клаксон і кричати: «Звільни дорогу, Абдул! Звільни дорогу!» Деякі з роззяв на іншій стороні Другої авеню зааплодували, немов глядачі боксерського поєдинку в «Медісон-сквер-гарден» і Каллагэн подумав: «Та це ж не місто, а божевільний будинок. Я знав про це раніше і забув або мені тільки що відкрилася істина?»


Вуличний проповідник з сивими бородою і довгим, до плечей волоссям, вже стояв поруч з Джейком, і коли Джейк знову почав піднімав «ругер», м'яко, неспішно, поклав руку на плече хлопчика.


— Прибери його, малюк. Сунь в кобуру, во славу Ісуса.


Джейк подивився на нього і побачив те, що зовсім недавно побачила Сюзанна: виглядав проповідник точь-в-точь, як Хенчек з Менні. Джейк прибрав пістолет в саморобну кобуру, нахилився, підняв Ыша. Вухань-плутаник тихенько скиглив і, потягнувшись мордочкою на довгій шиї до обличчя Джейка, почав лизати щоку хлопчика.


Каллагэн, тим часом, вже взяв таксиста під руку і вів до відкритих дверцят. Іншу руку засунув у кишеню, дістав десятку, половину всіх грошей, з якими вони відправилися в це маленьке сафарі.


— Все гаразд, — переконував він водія, сподіваючись, що голос звучить заспокійливо. — Ніхто нікому не заподіяв шкоди, ніхто ні на кого не сердиться, ви їдете своєю дорогою, він йде своєю... — і тут же закричав на іншого водія, який все тиснув і тиснув на клаксон. — Працює у тебе гудок, козел, працює, чому б тобі не залишити його в спокої і не перевірити поворотники?


— Цей маленький засранець наставив на мене пістолет, — таксист підняв руку, щоб перевірити, чи на місці феска, і не знайшов її.


— Це всього лише модель, — продовжував заспокоювати його Каллагэн. — Такі склеюють з окремих деталей, які продаються в наборі. Не стріляє навіть пістонами. Запевняю вас...


— Ей, приятель! — крикнув проповідник і, коли таксист обернувся, простягнув йому вылинявшую червону феску. Як тільки вона повернулася на законне місце, таксист відразу став більш осудним. А десятка, простягнута Каллагэном, остаточно напоумити його.


Слідом за таксі застигла громадина «лінкольна». І водій, що сидів за кермом, знову натиснув на клаксон.


— З тим же успіхом ти можеш вкусити мене за зад! — крикнув йому таксист, і Каллагэн тут же розсміявся. Рушив до «лінкольну». Коли таксист хотів скласти йому компанію, Каллагэн зупинив його, поклавши руки на плечі.


— Дозвольте мені вирішити цю проблему. Я — слуга церкви. І перетворювати лева в баранчика — моя робота.


До них підійшов вуличний проповідник встиг почути ці слова. Джейк тим часом відійшов до мікроавтобусу вуличного проповідника і перевіряв лапки Ыша, щоб переконатися, що ні одна не зламана.


— Брат! — звернувся вуличний проповідник до Каллагэну. — Можу я дізнатися твоє віросповідання? Твій погляд, я кажу, алілуя, на Бога.


— Я — католик, — відповів Каллагэн. — Тому Бог для мене — чоловік.


Вуличний проповідник простягнув більшу, вузлувату руку. Яка, як і очікував Каллагэн, стиснула його пальці, як лещатами, спасибі, що не роздробила. Побудова фраз, а також легкий південний догану проповідника нагадали Каллагэну Фогхорна Легхорна з мультфільмів кіностудії «Ворнер бразерс» [200].


— Я — Ерл Харріган, — представився проповідник, продовжуючи стискати пальці Каллагэна. — Церква святого Бога-Бомби, Брукліна і Америки. Радий познайомитися з тобою, святий отець.


— Я в деякому сенсі відійшов від служіння Господу, — відповів Каллагэн. — Якщо вже ви хочете якось мене називати, нехай буде батько. Або просто Дон. Дон Каллагэн.


— Слава Ісусу, батько Дон.


Каллагэн зітхнув і вирішив, що батько Дон його влаштовує. Попрямував до «лінкольну». Таксист, включивши табличку «ЗМІНУ ЗАКІНЧИВ», від'їхав.


Перш ніж Каллагэн встиг заговорити з водієм, цей гідний чоловік вирішив вилізти з кабіни. У цей вечір Каллагэну, схоже, щастило на високих чоловіків. Зростанням водій був шість футів і три дюйми, не кажучи про неосяжному животі.


— Інцидент вичерпано, — сказав йому Каллагэн. — Я пропоную вам сісти за кермо і їхати далі.


— Інцидент буде вичерпаний, коли я так скажу, — войовничо заявив містер Лінкольн. — Я записав номерний знак цього Абдула, а від тебе я хочу отримати ім'я та адресу цього хлопчиська з собакою. І ще хочу ближче поглянути на пістолет, який він... Ой! О-О-О-Й! О-О-О-О-Й! Припиніть!


Преподобний Ерл Харріган схопив руку містера Лінкольна і завернув за спину. А тепер почав щось робити з великим пальцем. Що саме, Каллагэн не бачив. Заважала туша містера Лінкольна.


— Бог дуже сильно тебе любить, — прошепотів Харріган на вухо містера Лінкольну. — А у відповідь хоче від тебе, шумливого, смердючого цапа, зовсім нічого. Просить, щоб ти сказав алілуя і їхав далі. Ти готовий сказати алілуя?


— О-О-Й! О-О-О-Й! ПОЛІЦІЯ!


— Єдиний поліцейський, який може з'явитися на цьому кутку — патрульний Бензик, а він вже виписав мені квитанцію на штраф і відбув. Зараз він сидить в кафе «У Денніса», їсть американський млинець з горіхами і яєчню з подвійним беконом, прославимо Господа, і я раджу тобі подумати про це, — за спиною містера Лінкольна щось хруснуло, чому Каллагэн навіть скрипнув зубами. Йому не хотілося думати, що звук цей якось пов'язаний з великим пальцем містера Лінкольна, але він не міг уявити собі інше джерело цього хрускоту. А містер Лінкольн закинув голову до неба і закричав від болю: «А-а-а-а-а-а!»


— Так ти хочеш сказати алілуя, брат, — поцікавився преподобний Харріган, — чи віддаси перевагу, прославимо Господа, привезти великий палець додому в нагрудній кишені?


— Алилуя, — прошепотів містер Лінкольн. Його обличчя стало кольору охри. Каллагэн подумав, що частково таке ось зміна кольору можна віднести на рахунок помаранчевих ламп, які замінили флуоресцентні, горевшие в його час. Але не повністю.


— Добре! А тепер скажи амінь. Як тільки скажеш, тобі одразу полегшає.


— А-амінь.


— Слава Господеві! Слава Дів-дів-ісуса!


— Відпустіть мене... відпустіть мій великий палець?


— Якщо я тебе відпущу, ти поїдеш і перестанеш блокувати перехрестя?


— Так!


— І більше не будеш задавати дурних питань, слава Ісусу?


— Не буду!


Харріган нахилився ще ближче до містера Лінкольна, тепер менше півдюйма відокремлювали його від великої затички з жовто-оранжевого воску, що стирчить з раковини вуха містера Лінкольна. Каллагэн дивився на це дійство у всі очі, щоб нічого не упустити, забув про всі невирішені питання і недостигнутые мети. Він все більше утверджувався в думці, що на хресті закінчив свій шлях старина Пилат, а не Ісус, будь Ерл Харріган в команді останнього.


— Мій друже, скоро почнуть падати бомби: Бог-бомби. І кожен повинен вибрати, чи хоче він бути серед тих, хто, слава Ісусу, буде високо в небі, скидаючи ці бомби, або серед жителів сіл, яких буде розносити на друзки. Я відчуваю, що зараз для тебе не час і не місце зробити свій вибір, за Христа чи проти Нього, але ви, принаймні, пообіцяєте мені, сер, що подумаєте над цим?


Мабуть, на думку преподобного Харригана, містер Лінкольн затягнув з відповіддю, тому що він знову щось зробив з рукою містера Лінкольна, загорнутої за спину. В результаті з грудей містера Лінкольна вирвався ще один крик болю.


— Я запитав, подумаєш ти над цим вибором?


— Так! Так! Так!


— Тоді сідай в машину і їдь. Бог благословляє тебе і догляне за тобою.


Харріган відпустив руку містера Лінкольна. Той позадкував від нього, з круглими від пережитого жаху очима, сів за кермо. А миттю пізніше вже їхав по Другій авеню, та швидко. Харріган ж повернувся до Каллагэну.


— Католики відправляться в пекло, батько Дон. Вони — ідолопоклонники, кожен з них; практикують культ Марії. А Тато! Ні, не дозволяй мені навіть зачіпати цю тему! Проте, серед католиків зустрічаються відмінні хлопці, і я впевнений, що ти — один з них. Можливо, я зміг ми молитвою звернути тебе в свою віру. А якщо це і не вийде, своїми молитвами я точно проведу тебе крізь пекла полум'я, — він подивився на тротуар перед «Хаммаршельд-Плаза-2». — Схоже, моя паства розійшлася.


— Ви вже вибачте, що завадили вашої проповіді.


Харріган знизав плечима.


— Влітку люди все одно рідко приходять до Ісуса, — діловито зауважив він. — Хіба що послухають хвилину-другу, а потім знову вирушають грішити. Зима — час для серйозної боротьби за душі... для цього, звичайно, доводиться зняти невелике приміщення, де в холодну ніч ти може дати їм тарілку гарячого супу і прочитати жарку проповідь, — він подивився на ноги Каллагэна. — Схоже, ти втратив одну з сандалій, мій друг-католик, — знову пролунав автомобільний гудок і якесь дивне таксі, Каллагэну цей автомобіль нагадав старий мікроавтобус «фольксваген», объехало їх по дузі, і пасажир щось прокричав їм в вікно. Чи вітав з днем народження. — Знову ж таки, якщо ми не підемо з бруківки, віра, можливо, не зможе нас захистити.


4


— Він в порядку, — полегшено видихнув Джек, опускаючи Ыша на тротуар. — Я зірвався, чи не так? Дуже шкодую.


— Причина цілком зрозуміла, — запевнив його преподобний Харріган. — Яка цікава собака! Ніколи такої не бачив, слава Ісусу! — і нахилився до Ышу.


— Він — помісь, — в голосі Джейка чулася тривога, — і не любить незнайомців.


Ыш продемонстрував нелюбов і недовіру до незнайомців, піднявши голову до руці Харригана і притиснувши вуха, щоб збільшити поверхню, яку той міг погладити. І посміхнувся проповіднику, немов вони були давніми, давніми друзями. Каллагэн тим часом оглядався по сторонам. Так, вони потрапили в Нью-Йорк, а в Нью-Йорку люди зазвичай займалися своїми справами і не пхали носа в чужі, але, тим не менш, Джейк витягнув пістолет. Каллагэн не знав, скільки людей побачили цей пістолет, але розумів, що досить одного, який не визнає за працю повідомити про це, скажімо, того ж Бензику, згаданого Харриганом, щоб у них виникли проблеми з поліцією, в той самий момент, коли їм і так вистачало турбот. Він подивився на Ыша і подумав: «Зроби мені ласку та не кажи ні слова, добре? Джейк, можливо, зможе видати тебе за помісь, скажімо, коллі та корджи, але як тільки ти почнеш говорити, стане ясно, що ніяка ти не собака. Тому зроби мені послугу і помовч».


— Хороший малюк, — сказав Харріган, і коли один Джейка якимось дивом не відповів: «Ыш!» — випростався. — У мене є дещо для тебе, батько Дон. Одну хвилину.


— Сер, ми дійсно повинні...


— У мене є дещо і дня тебе, синку... слава Ісусу, прославимо Господа нашого! Але спочатку... я швидко...


Харріган підскочив до бічних дверцятах свого незаконно припаркованого мікроавтобуса, відкрив її, пірнув всередину, почав десь ритися.


Каллагэн якийсь час терпляче чекав, але дуже недовго, фізично відчуваючи кожну йде секунду.


— Сер, ми дійсно повинні...


— А ось і вони! — вигукнув Харріган і виліз з мікроавтобуса з парою пошарпаних коричневих туфель. — Якщо у тебе розмір менше дванадцятого, сунешь в мисок газету. Якщо більше, тобі не пощастило.


— Дванадцятий — мій розмір, — відповів Каллагэн, додавши як «прославимо Господа», так і «спасибі вам». Взагалі-то найбільш зручним для себе він вважав розмір одинадцять з половиною, але дванадцятий не надто від нього відрізнявся, тому він тут же зняв решту сандалію і надів туфлі. — А тепер ми...


Харріган повернувся до хлопчика.


— Жінка, яку ви шукаєте, сіла у таксі практично в тому самому місці, де ми з'ясовували стосунки, близько півгодини тому, — він посміхнувся, стежачи за зміною виразу обличчя Джейка: спочатку здивування, потім щира радість. — Вона сказала, що біля керма інша, і ви знаєте, хто вона і куди прямує.


— Так, в «Діксі-Піг», — кивнув Джейк. — На розі Лекс і Шістдесят першої. Батько, ми можемо наздогнати її, є поїдемо прямо зараз. Вона...


— Ні, — перервав його Харріган. — Жінка, яка говорила зі мною... говорила прямо в моїй голові, ясно і чітко, як дзвіночок, слава Ісусу, сказала, що спочатку ви повинні піти в готель.


— Який готель? — запитав Каллагэн.


Харріган вказав на «Плаза-Парк» на Сорок шостій вулиці.


— В окрузі це єдиний... і жінка прийшла з тієї сторони.


— Величезне спасибі, — подякував його Каллагэн. — Вона сказала, чому ми повинні піти в готель?


— Ні, — тихо відповів Харріган. — Вважаю, в той самий момент друга почула її і змусила замовкнути. Потім сіла у таксі і поїхала!


— Так ми, мабуть, підемо... — почав Джейк. Харріган кивнув, але при цьому застережливо підняв палець.


— Звичайно ж, але пам'ятайте, що Бог-бомби готові впасти. І не варто сподіватися на молитви, вони для ллють сльози методистів нервами епископалианцев! Бомби впадуть! І, друзі мої? — Вони повернулися до нього. — Я знаю, що ви — такі його Божі діти, як і я, бо я відчував запах вашого поту, слава Ісусу. Але що ви скажете щодо жінки? Або жінок, по правді кажучи, я вірю, що їх було дві. Що ви можете сказати щодо них?


— Жінка, яку ви зустріли, з нашої команди, — відповів Каллагэн після короткої заминки. — Гарна жінка.


— Я от і думаю, чи це так, — похитав головою Харріган. — Книга каже, прославимо Господа і Його святе слово, остерігайся дивної жінки, бо, хай губи її, як мед, ноги ведуть до смерті, а кожен крок до неї — крок до пекла. Обходь її і не наближайся до дверей будинку, у якому вона живе, — він скинув стиснуту в кулак руку, немов одкровення ці належали йому і він ніс їх людям. Потім опустив руку, потиснув плечима. — Не зовсім точно. Не та в мене вже пам'ять, як раніше, коли я був молодшим і разом з батьком ніс Слово Боже тим, хто живе на півдні, але, думаю, сенс ви вловили.


— Книга приповістей Соломонових, — мовив Каллагэн. Харріган кивнув.


— Голова п'ять, прославимо Господа, — тут він обернувся і подивився на будинок на розі, яке здіймало у вечірнє небо. Джейк уже рушив до Сорок шостий вулиці, але Каллагэн зупинив його... а на здивовано підняті брови Джейка зміг відповісти лише похитуванням голови. Ні, він не знав, чому не може зрушитися з місця. Просто відчував, що час розставання з Харриганом ще не настав.


— Це місто, набитий грішниками, і гріх — хвороба цього міста. Содом і Гоморра в одному флаконі, що очікує Бога-бомби, яка обов'язково впаде з небес, скажіть алілуя, скажіть, улюблений Ісус, і не забудьте амінь. Але ось це місце — добрий. Хороше місце. Ви, хлопці, це відчуваєте?


— Так, — відповів Джейк.


— Амінь. Я думав, це відчуття зникне, коли вони зрили маленький магазинчик делікатесів, який стояв тут багато років тому. Але не зникло. Ці ангельські голоси...


Каже Ган по всьому Променю, — перервав його Джейк.


Каллагэн повернувся до нього і побачив, що голова хлопчика трохи схилилася набік, а по обличчю розлито спокій зачарованого (або загипнотизированного).


Каже Ган, — продовжив Джейк, — голосом кан-калах, яких іноді називають ангелами. Ган протистоїть кан-тій; веселим серцем безвинного він протистоїть Червоному Королю і самої Дискордии.


Каллагэн дивився на нього широко розкритими очима, переляканими очима, але Харріган лише кивнув, немов чув цю версію раніше. Може, справді чув.


— Після знесення магазинчика тут довго залишався пустир, а потім на ньому побудували ось цей хмарочос. «Хаммаршельд-Плаза-2». І я подумав: «Що ж, якщо будівництво покладе кінець співу, я поїду, бо хватка Сатани міцна, а його копита залишають в землі глибокі сліди, тоді жодна квітка не будуть цвісти і не зійде жодне зернятко». Ви можете сказати сіі-лах? — він підняв руки, міцні, вузлуваті, старечі, трохи тремтячі (початкова стадія хвороби Паркінсона) руки, підняв обличчя до неба, підносячи хвалу і визнаючи свою нікчемність. — Однак, вона співає, — і він опустив руки.


— Силах, — пробурмотів Каллагэн. — Ти кажеш правильно, ми говоримо, спасибі тобі.


— Це квітка, — продовжив Харріган. — Одного разу я зайшов туди, щоб подивитися. У вестибюлі хтось сказав алілуя, я сам сказав це в вестибюлі між дверима і ліфтами, які забирали людей на верхні поверхи, де заробляється Бог знає скільки грошей, і ось там я побачив маленький садок, залитий променями сонця, що падають через високі вікна, садок за канатами з червоного оксамиту, з табличкою, на якій я прочитав: «ВІД „ТЕТ КОРПОРЕЙШН“ В ЧЕСТЬ СІМ'Ї ПРОМЕНЯ І В ПАМ'ЯТЬ ПРО ҐІЛЕАДІ».


— Правда? — обличчя Джейка висвітлила щаслива усмішка. — Ви так говорите, сей Харріган?


— Хлопчик, якщо я брешу, то помру прямо зараз. Бог-бомба! І посеред цього садка, серед всіх цих квітів, там росте одна-єдина дика троянда, така гарна, що, побачивши її, я заплакав, як плакали біля вод Вавилона, великої річки, яка тече з Сіону. І люди, які приходили і йшли з цього місця, з брифкейсами, набитими сатанинськими паперами, багато з них теж плакали. Плакали і йшли займатися своїми богоненавистными справами, немов і не знали про те, що плачуть.


— Вони знали, — м'яко заперечив Джейк. — І ось що я про це думаю, містер Харріган. Я думаю, троянда — це секрет, який зберігають їх серця, і якщо хтось спробує їй погрожувати, більшість з них стане на її захист, будуть битися за неї, навіть помруть, — він подивився на Каллагэна. — Отче, нам пора йти.


— Так.


— Непогана ідея, — погодився Харріган, бо я бачу, що патрульний Бензик повертається сюди, і буде краще, якщо ви підете до того, як він тут з'явиться. Я радий, що твоєму волохатому одному не заподіяли шкоди, синку.


— Спасибі, містер Харріган.


— Прославимо Господа, він така ж собака, як і я, не так


— Так, сер, — Джейк широко посміхнувся.


— Остерігайтеся тієї жінки, хлопці. Вона заговорила в моїй голові, я називаю це чаклунством. І вона — роздвоєна.


— Твим означає два, ага, — кивнув Каллагэн, а потім (навіть не подумавши про те, що робить, рука рухалася сама по собі) осінив проповідника хресним знаменням.


— Спасибі тобі за твоє благословення, небесне чи ні, — подякував його Ерл Харріган, безсумнівно, зворушений до глибини душі, а потім повернувся до наближається співробітникові поліції Нью-Йорка і радісно вигукнув: «Патрульний Бензик! Радий знову побачити вас, і на вашому комірі крапелька джему, прославимо Господа!»


І поки патрульний Бензик чистив комір форменої сорочки, Джейк і Каллагэн швиденько покинули кут Другої авеню і Сорок шостій вулиці.


5


— Ва-а-ау! — видихнув Джейк, коли вони підійшли до яскраво освітленої козирка перед входом в готель. З білого лімузина, в два рази довше будь-якого з тих, які доводилося бачити Джейку (а лімузинів він набачився, коли одного разу батько взяв його з собою на урочисту церемонію вручення премій «Еммі» [201]), вивантажувалися сміються чоловіки в смокінгах і жінки у вечірніх сукнях. Здавалося, їх потік ніколи не вичерпається.


— Так, справді, — кивнув батько Каллагэн. — Все одно, що потрапити на російські гірки, чи не так?


— Ми взагалі не повинні були потрапити сюди, — сказав Джейк. — Це робота Роланда і Едді. Передбачалося, що ми підемо на зустріч з Келвіном Тауером.


— Значить, щось думав інакше.


— А варто подумати двічі, — похмуро кинув Джейк.


— Хлопчик і священик, з пістолетом на двох? Повинно бути, хто-то у нас великий жартівник. І які наші шанси, якщо в «Діксі-Піг» ми знайдемо натовп вампірів і «низьких людей», які зібралися там, щоб відзначити свій вихідний день?


Каллагэн не відповів, хоча сама думка про те, що їм доведеться рятувати Сюзанну з «Діксі-Піг», приводила в жах.


— Що ти таке казав щодо Гана?


Джейк похитав головою.


— Поняття не маю, насилу пригадую, що сказав. Думаю, це якось пов'язано з дотиками, батько. І ви знаєте, від кого я міг це почерпнути?


— Від Міа?


Хлопчик кивнув. Ыш трусив поруч з ним, його мордочка видовжена ледь не стосувалася гомілки Джейка.


— Та я «побачив» дещо ще. Чорношкірого чоловіка в тюремній камері. Працювало радіо, повідомляючи йому, що всі ці люди мертві: брати Кеннеді, Мерилін Монро, Джордж Харрісон, Пітер Селлерс, Іцхак Рабін, ким би він не був. Я думаю, це в'язниця в місті Оксфорд, штат Міссісіпі, де певний час тримали Одетту Холмс.


— Але ти бачив чоловіка. Не Сюзанну, а чоловіка.


— Так, з щіточкою вусів і в маленьких кумедних окулярах із золотою оправою, як у чарівника в казці.


Вони зупинилися біля кордону світлового кола під козирком. Швейцар в зеленій уніформі сильно дмухнув у сріблястий свисток, підкликаючи таксі.


— Ти думаєш, це Ган? Чорношкірий чоловік у тюремній камері — Ган?


— Не знаю, — Джейк роздратовано хитнув головою. — Що там було і щодо «Догана», все змішалося.


— І ти дізнався все це за допомогою дотиків?


— Так, але не від Міа, або Сюзанни, або мене, або вас. Я думаю... — Джейк знизив голос. — Я думаю, нам краще зрозуміти, хто такий цей чорношкірий чоловік і що він означає для нас, тому що «побачене» мною, можливо, йде з самої Темної Вежі, — він пильно подивився на Каллагэна. — В якихось реальностях ми підійшли до неї зовсім близько, ось чому ка-тету настільки небезпечно розділятися.


— В якихось реальностях, мабуть, ми вже на порозі.


6


Джейк легко і природно взяв ініціативу на себе, як тільки вийшов з обертових дверей з Ышом на руках, а потім опустив вуханя-путаника на викладений мармуровими плитами підлогу вестибюля. На думку Каллагэна, хлопчик навіть не думав про те, що звалює на себе тягар лідерства, і вирішив, що воно й до кращого. Якщо б він віддавав собі в цьому звіт, його впевненість могла дати збій.


Ыш обережно понюхав власне відображення в одній із стін зеленого скла, потім пішов за Джейком до реєстраційної стійки, його кігті ледь чутно постукували по білим і чорним квадратах. Каллагэн тримався трохи ззаду, розуміючи, що потрапив у майбутнє, намагаючись не дивитися по сторонах.


— Вона була тут, — обернувся до нього Джейк. — Батько, я буквально бачу її. Їх обох, її і Міа.


Перш ніж Каллагэн встиг відповісти, Джейк уже підійшов до реєстраційної стійки.


— Перепрошую, мем. Мене звуть Джейк Чеймберз. Немає у вас для мене листи, посилки або чогось ще? Швидше за все, від Сюзанни Дін, а може, від міс Міа.


Жінка кілька миттєвостей з недовірою дивилася на Ыша. Вухань-плутаник — на неї, з веселою усмішкою, що відкриває надто вже багато зубів. Можливо, ці зуби викликали у жінки відчуття тривоги, тому що вона, спохмурнівши, відірвала погляд від Ыша і подивилася на монітор комп'ютера.


— Чеймберз? — перепитала вона.


— Так, мем, — інтонації голосу Джейка однозначно вказували на звичність спілкування з дорослими. Джейк давно вже так не говорив, але колишні навички нікуди не поділися, ось він ними і скористався.


— У мене є дещо для тебе, але не від жінки. Від Стівена Кінга, — вона посміхнулася. — Думаю, це не той знаменитий письменник? Або ти з ним знайомий?


— Ні, мем, — відповів Джейк, скоса глянувши на Каллагэна. Обидва до недавнього часу навіть не чули про Стівена Кінга, але Джейк розумів, чому при згадці цього імені його супутника прошибал холодний піт. На цей раз, правда, лоб Каллагэна не заблищала, але губи перетворилися в тонку смужку.


— Що ж, гадаю, це досить поширені ім'я та прізвище, чи не так? — продовжила жінка за стійкою. — Можливо, у Сполучених Штатах повним повно нормальних Стивенов Кінгів, які мріють, що він... ну, не знаю... перестав писати, — вона нервово розсміялася, і Каллагэн задався питанням, а чого вона так розхвилювалася? Може, з-за Ыша, який міг зійти за собаку хіба що на перший погляд. Можливо, він вирішив, але, швидше за все, причина не в Ыше, а у Джейка. Щось у ньому шептало: небезпека. Може, навіть стрілок. Безумовно, відчувалось у ньому щось особливе, що вирізняє серед хлопчиків його віку. Ще виділяє. Каллагэн згадав, як Джейк вихопив «ругер» з саморобної кобури і сунув під ніс бідолахи-таксиста. «Ти кажеш мені, що їхав занадто швидко і ледь не розчавив мого друга? — кричав він, а лежав на спусковому гачку вказівний палець побілів від напруги. — Ти кажеш мені, що не хочеш померти на вулиці з діркою в голові?»


Хіба так відреагував би звичайний дванадцятирічний хлопчик, якщо б таксист ледь не наїхав на його собаку? Каллагэн в цьому сумнівався. Подумав про те, що у жінки за стійкою є привід для хвилювання. І тут раптом усвідомив, що оцінює їх шанси на перемогу в «Діксі-Піг» вище, ніж раніше. Нехай ненабагато, але вище.


7


Джейк, можливо, відчувши деяку напруженість ситуації, обдарував жінку найчарівнішою посмішкою, але на погляд Каллагэна вона нітрохи не відрізнялася від посмішки Ыша: занадто багато зубів.


— Одну хвилину, — жінка відвернулася від нього.


Джейк здивовано подивився на Каллагэна, немов питаючи: що це з нею? Той знизав плечима і розвів руки.


Жінка підійшла до шафки, що стояв біля стіни, відкрила його, порилася в що стоїть на одній з полиць коробці і повернулася до стійки з конвертом з логотипом готелю «Плаза-Парк» у верхньому правому кутку. По центру конверта темніли дві строчки, то написані каліграфічним почерком, то надруковані: «Джейку Чеймберзу. Це істина».


Жінка поклала конверт на стійку, посунула Джейку, стежачи за тим, щоб їхні пальці не стикнулися.


Джейк узяв конверт, провів по ньому пальцями. Намацав листок паперу, сам лист. І щось ще. Вузьку тверду смужку. Розкрив конверт і дістав складений удвічі аркуш. Всередині лежала пластикова магнітна картка-ключ готелю «Плаза-Парк». Вздовж верхнього торця листка тяглася напис: «ДЗВОНИМО ВСІМ БОЛТУНАМ». Лист складався з трьох рядків:


"Дад-а-чам, дат-а-чом, не хвилюйся, ти з ключем.


Дат-а-чач, дат-а-чуч, дивись, Джейк, червоний ключ!"


Джейк подивився на білу пластикову картку, і у нього на очах вона змінила колір, миттєво ставши криваво-червоною.


«Не могла бути червоною, поки лист не прочитано», — подумав Джейк і посміхнувся цього дивовижного властивості магнітної картки-ключа. Підняв голову, щоб подивитися, помітила жінка-портьє трансформацію, що сталася з пластиковим прямокутником, але та вже знайшла собі якусь справу у далекого кінця стійки. А Каллагэн поглядав на двох жінок, які саме ввійшли у вестибюль з вулиці і прямували до ліфтів. Він, можливо, і священик, зазначив Джейк, але не пропустить жодної красивої жінки.


Джейк знову подивився на листок і ледве встиг прочитати останню строчку:


«Дад-а-чум, дат-а-чуч, дайте хлопчикові пластиковий ключ».


Двома роками раніше мати і батько на Різдво подарували йому «Набір юного хіміка». Користуючись прикладеної до нього інструкцією, він приготував невидимі чорнило. Слова, написані ними, зникали буквально відразу ж, проте, якщо придивитися уважніше, їх все-таки вдавалося розібрати. Тобто ті хімічні чорнило не зникали безслідно. А ось ці зникли, і Джейк знав, чому: напис виконала поставлене перед нею завдання. Більше не була потрібна. І друга напис, про червоному ключі, вже зникала. Так що незабаром на листку залишилася тільки одна строчка, як ніби він мав потребу в нагадуванні:


«Дад-а-чам, дат-а-чом, не хвилюйся, ти з ключем».


Невже сам Стівен Кінг залишив йому цей лист? Джейк в цьому сумнівався. Швидше, хтось з інших учасників цієї гри, може, навіть Роланд або Едді, скористався цими ім'ям і прізвищем, щоб привернути його увагу. Так чи інакше, але після прибуття в Нью-Йорк 1999 року вже відбулися дві події, які сильно його підбадьорили. По-перше, троянда продовжувала співати. І в хмарочосі, збудованому на місці пустиря, співала, мабуть, навіть сильніше, ніж раніше. По-друге, Стівен Кінг, схоже, залишався серед живих і через двадцять чотири роки після того, як створив його попутника. І тепер з простих письменників перейшов у розряд знаменитих.


Відмінно. Поки все начебто йшло, як і хотілося.


Джейк схопив батька Каллагэна за руку і потягнув до магазину сувенірів, з якого долинало strum піаніно. Ыш пішов за ними, не відриваючи мордочку від гомілки Джейка. Біля стіни вони знайшли ряд телефонів, за якими гості могли безкоштовно подзвонити в номери готелю.


— Коли відповість оператор комутатора, скажи, що хочеш поговорити зі своєю знайомою Сюзанною Дін або з її подругою Міа, — проінструктував він батька Каллагэна.


— Вона запитає, в якому вони зупинилися номері, — відповів Каллагэн.


— Скажеш їй, що номер не пам'ятаєш, але точно на дев'ятнадцятому поверсі.


— Звідки ти...


— На дев'ятнадцятому, можеш мені повірити.


— Я вірю, — відповів Каллагэн.


Після другого дзвінка телефоністка комутатора запитала, чим вона може допомогти. Каллагэн їй все пояснив. Його з'єднали, і в якомусь номері на дев'ятнадцятому поверсі задзвонив телефон.


Джейк спостерігав, як Каллагэн почав говорити, а потім замовк і вже слухав, з здивованої, навіть захопленої посмішкою. Через кілька секунд повісив трубку.


— Автовідповідач! — вигукнув він. — У них у кожному номері коштує машина, яка приймає, а потім записує всі дзвінки! Приголомшливе винахід!


— Так, — кивнув Джейк. — Принаймні, ми знаємо, що її в номері немає і вона нікого не залишила доглядати за своїми речами. Але, на всяк випадок... — він поплескав по сорочці, в тому місці, де вона приховувала «ругер». По дорозі до ліфтів Каллагэн запитав:


— А що нам потрібно в її номері?


— Не знаю.


Каллагэн торкнувся його плеча.


— Думаю, знаєш.


Двері середнього ліфта відкрилися, Джейк увійшов в кабіну, Ыш — слідом за ним. Останнім — Каллагэн, але Джейку здалося, що він пригальмував, перш ніж увійти.


— Можливо, — відповів Джейк, коли кабіна понеслася вгору. — Я думаю, ти теж знаєш.


Шлунок Каллагэна раптом отяжелел, наче він тільки що дуже щільно поїв. Він вирішив, що додатковий вага — страх.


— Я думав, що назавжди позбувся від нього. Коли Роланд виніс його з церкви, я дійсно подумав, що назавжди позбувся від нього.


— Іноді вони повертаються, — знизав плечима Джейк.


8


Джейк передбачав, що доведеться пробувати відкривати його унікальним ключем всі номери поспіль, але ще до того, як вони дісталися до дев'ятнадцятого поверху, зміркував, що їм потрібен номер 1919. Каллагэн теж це знав, у нього на лобі виступив піт. Тоненька, спекотна плівочка. Як при лихоманці. Навіть Ыш знав. Вухань-плутаник тихенько заскавчав.


— Джейк, — подав голос Каллагэн. — Ми повинні все обдумати. Ця штука небезпечна. Більш того, вона несе зло.


— Саме тому ми і повинні її взяти, — відповів Джейк. Він стояв перед дверима номера 1919 і тарабанив пальцями по магнітній картці-ключу. З-за дверей, з-під неї, крізь неї, долинало огидне бурмотіння, немов якийсь ідіот що співав на одній ноті. Бурмотіння це то і справа перемежовувалися позвякиванием колокольцев. Джейк знав, що Чорний Тринадцятий може без праці відправити будь-Стрибок, в темні, позбавлені дверей світи, звідки, швидше за все, вороття не було. Навіть якщо б він і зумів вирватися звідти в іншу земну реальність, там теж панувала чи не повна темрява, немов при триваючому вічно сонячному затемненні.


— Ти його бачив? — запитав Каллагэн.


Джейк похитав головою.


— Я бачив, — в голосі Каллагэна чувся страх, від змахнув піт з чола. Щоки його посіріли. — У ньому — Око. Я думаю, це око Червоного Короля. Я думаю, якась його частина навічно заточена в цей шар, і частина ця божевільна. Джейк, везти Чорний Тринадцятий в те місце, де зібралися вампіри і «низькі люди», все одно що зробити атомну бомбу на день народження Адольфа Гітлера.


Джейк повністю віддавав собі звіт в тому, що Чорний Тринадцятий може завдати величезної, можливо, непоправної шкоди, але знав він і інше.


— Батько, якщо Міа залишила кулю в номері і зараз їде туди, де її чекають, вони дізнаються про це досить скоро. І примчаться сюди на своїх великих автомобілях, перш ніж ти встигнеш ойкнути.


— Хіба ми не можемо залишити кулю, щоб його забрав Роланд? — жалібно запитав Каллагэн.


— Так, — кивнув Джейк, — це хороша ідея, тоді як брати його з собою в «Діксі-Піг» — погана. Але ми не можемо залишити Чорний Тринадцятий тут, — і Джейк засунув червону картку-ключ проріз над дверною ручкою. Почувся гучний клацання, двері відчинилися.


— Ыш, залишайся на місці, за дверима.


— Ейк! — Ыш сів на задні лапи, хвіст оплів їх колечком, стурбовано глянув на Джейка.


Перш ніж вони увійшли в номер, Джейк поклав холодну руку на зап'ясті Каллагэна і виголосив жахливі слова:


— Захищай свій розум.


9


Міа залишила включеними всі лампи, однак, дивна темрява прокралася в номер 1919 після її відходу. Джейк одразу зрозумів, що це тодэшная темрява. А бурмотіння ідіота і брязкіт колокольцев долинало з стінної шафи.


«Він прокинувся, — подумав Джейк з наростаючою тривогою. — Раніше він спав, у всякому разі, дрімав, але всі ці переміщення розбудили його. Що ж мені робити? Ящики і мішки для боулінгу вистачить, щоб уберегтися від нього? Якщо у мене якийсь додатковий засіб захисту? Заклинання, амулет?»


Коли Джейк відкрив двері стінної шафи, Каллагэну довелося закликати на допомогу всю свою неабияку силу волі тільки для того, щоб встояти на місці, не втекти, куди очі дивляться. Це атональное гудіння, це позвякиванье колокольцев впливали на вуха, серце, розум. Він знову й знову згадував дорожню станцію, свій крик в той самий момент, коли чоловік у капюшоні відкрив ящик. Яким же був гладким лежить в ящику куля. Він лежав на червоному оксамиті і... обертався. А якби він, Каллагэн, подивився на нього, то цей безтілесний, злобний погляд вилив би на нього все божевілля всесвіту.


«Я не втечу. Не втечу. Якщо хлопчик зможе залишитися, я теж зможу».


Так, звичайно, але хлопчик був стрільцем, і це багато що пояснювало. Він був не просто дитям ка, він був дитям Роланда з Гилеада, його прийомним сином.


«Хіба ти не бачиш, як він блідий? Невже не зрозуміло, що він переляканий не менше твого? Так що візьми себе в руки!»


Нехай це здасться дивним, але смертельна блідість Джейка заспокоїла його. А потім в голову прийшла дурна дитяча пісенька, він почав наспівувати її, заспокоївшись ще більше.


— Навколо, довкола шовковиці, — пошепки заспівав він, — мавпа мчить за ласкою... мавпі дуже весело...


Відкривши дверцята, Джейк виявив всередині невеликий сейф. Набрав на кодовому замку 1919, але нічого не змінилося. Зробив паузу, змахнув піт з лоба обома руками (вони тремтіли), зробив другу спробу: 1999, і дверцята відчинились.


Пісня Чорного Тринадцятого і брязкіт колокольцев помітно посилилися. Тепер ці звуки холодними пальцями копалися в їх рассудках.


«А адже він може закинути тебе куди завгодно, — думав Каллагэн. — Все, що від тебе вимагається — на мить послабити контроль над собою... відкрити скриньку... відкрити скриньку... а потім... о, куди тільки ти не зможеш потрапити! Відразу наздоженеш ласку!»


І хоча він знав, до чого це призведе, якась його частина хотіла відкрити скриньку. Жадала цього. В цьому він був не самотній. Побачив, як Джейк опустився перед сейфом на коліна, немов віруючий біля вівтаря. Каллагэн простягнув руку, щоб перешкодити Джейку дістати з сейфа мішок, і рука ця мовби налилася свинцем.


«Від того, що ти зробиш або не зробиш, рівним рахунком нічого не зміниться», — прошепотів голос у нього в голові. Навіває сон голос, і дуже переконливий. Тим не менш, Каллагэн продовжував тягнутися до Джейка. Схопив за комір сорочки пальцями, які, схоже, повністю втратили чутливість.


— Ні. Не треба, — голос в'язкий, безвольний, депресивний. І коли Каллагэн відтягав Джейка в бік, той рухався повільно, ніби долав опір не повітря, а води. Кімнату тепер заливав тривожний жовтуватий світло, який іноді можна побачити перед страшною грозою. І коли Каллагэн сам упав на коліна перед сейфом (на те, щоб вони, почавши згинатися, торкнулися підлоги, пішло ніяк не менше хвилини), він почув голос Чорного Тринадцятого, як ніколи гучний. «Убий хлопця, — мовив голос, — вспори йому горло і напувай куля висвітлює теплою кров'ю». А потім і Каллагэну буде дозволено вистрибнути з вікна номера.


«І на всьому шляху до Сорок Шостий вулиці ти будеш дякувати мене», — запевняв його Чорний Тринадцятий, і голос звучав тверезо та ясно.


— Зроби це, — мовив Джейк. — О, так, зроби це, всім наплювати.


— Ейк! — тявкнул від дверей Ыш. — Ейк! — обидва і вухом не повели.


Коли ж Каллагэн потягнувся до мішка, він пригадав свою останню зустріч з Барлоу, королем вампірів, вампіром першого типу, з власної класифікації Каллагэна, який одного разу з'явився в маленькому містечку Салемс-Лот. Згадав, як він протистояв Барлоу у домі Марка Петрі, коли батьки Марка бездиханними лежали біля ніг вампіра, з розтрощеними головами, і їхні мізки, такі розсудливі, розтікалися по підлозі, як желе.


«Поки ти будеш падати, я дозволю тобі прошепотіти ім'я мого короля, — вмовляв його Чорний Тринадцятий. — Червоного Короля».


І коли Каллагэн спостерігав, як його руки беруться за мішок, яка б не була на ньому напис раніше, тепер він прочитав «ТІЛЬКИ СТРАЙКИ НА ДОРІЖКАХ СЕРЕДНЬОГО МАНХЕТТЕНА», він думав про те, як спочатку засвітився хрест, якимось неземним світлом, як відкинув Барлоу тому... а потім знову став згасати.


— Відкрий його! — вигукнув Джейк. — Відкрий, я хочу його бачити!


Ыш вже гавкав без перерви. У коридорі хтось крикнув: «Утихомирьте свою собаку», — але обидва знову ніяк не відреагували на цей крик.


Каллагэн витягнув з мішка ящик з дерева примар, ящик, який тихенько стояв, захований за кафедрою в його церкві в Келла Брін Стерджис. А ось тепер він його відкриє. Відкриє і побачить Чорний Тринадцятий у всьому його огидному пишності.


А потім помре. З радістю.


10


«Сумно спостерігати крах віри», — промуркав вампір Курт Барлоу, перш ніж вирвати потемнілий і даремний хрест з руки Дона Каллагэна. Чому він зміг це зробити? Тому що, бачиш парадокс, прийми до уваги загадку, батько Каллагэн не зміг сам відкинути хрест. Тому що не переконав себе погодитися з тим, що хрест всього лише один із символів великої сили, яка біжить, як річка під усією всесвіту, може, під тисячею всесвітів...


"Мені потрібен символ, — подумав Каллагэн. А потім:


— Може, тому Бог дозволив мені вижити? Він дає мені другий шанс це зрозуміти?"


Таке можливо, думав він, коли його руки взялися за кришку. Другі шанси — точно по частині Бога.


— Послухайте, ви повинні вгамувати вашу собаку, — буркотливий голос покоївки готелю, але такий далекий. І тут же:


[202]— Madre de Dios , чому тут так темно? Що це... що це за ш... ш...


Можливо, вона хотіла вимовити слово «шум». Якщо й хотіла, їй це не вдалося. Навіть Ыш, схоже, здався чарам гуде, співає кулі, тому що перестав гавкати і, кинувши пост у двері, увійшов у номер. Каллагэн вирішив, що в момент неминучого кінця звірятко хотів бути поруч з Джейком.


Колишній священик спробував зупинити свої згубні руки. Куля в ящику додав гучності пісні ідіота, і кінчики пальців сіпнулися у відповідь. А потім знову завмерли. «Хоч цю перемогу я здобув», — подумав Каллагэн.


— Нічого, я зроблю це сама, — голос покоївки, немов обкурившейся, але спритною. — Я хочу бачити його! Dios! Я хочу потримати його!


Руки Джейка важили ніяк не менше тонни, але він змусив їх піднятися і схопити покоївку, даму середніх років, огрядну, фунтів на сто п'ять, іспаномовну американку.


А Каллагэн, який тільки що зупиняв свої руки, тепер намагався помолитися.


«Господи, все в Твоїй волі — не в моїй. Я не гончар, а гончарна глина. Якщо я не зможу зробити що-небудь ще, допоможи мені взяти його в руки і стрибнути у вікно, щоб знищити цей проклятий богами куля раз і назавжди. Але, якщо Твоя воля — допомогти мені змусити його замовкнути, приспати знову, тоді пішли мені Твою силу. І допоможи мені згадати...»


Чорний Тринадцятий, звичайно, притягував до себе Джейка, але не позбавив його недавно здобутої шостого почуття, дотиків. І тепер він «витягнув» останні слова молитви з розуму батька Каллагэна і озвучив їх, тільки замінив слова «символ», використане Каллагэн на інше, якого навчив їх Роланд.


— Мені не потрібен сигул, — сказав Джейк. — Я не гончар, а гончарна глина, і мені не потрібен сигул!


— Господи, — мовив Каллагэн. Слово це вагою не поступалося валуну, але, ледве воно зірвалося з губ, все стало простіше. — Господи, якщо Ти все ще тут, якщо Ти чуєш мене, це Каллагэн. Будь ласка, втихомир цю кулю. Будь ласка, зроби так, щоб він знову заснув. Я прошу Тебе в ім'я Ісуса.


— В ім'я Білизни, — додав Джейк.


— Изны, — вніс свою лепту Ыш.


— Амінь, — закінчила покоївка все тим же обкуренным голосом.


На мить бубнящя пісня ідіота додала в гучності, і Каллагэн зрозумів, що опір даремний, бо сам Господь Бог безсилий проти Чорного Тринадцятого.


А потім пісня змовкла.


— Прославимо Господа, — прошепотів Каллагэн і тільки в той момент усвідомив, що буквально купається у власному поту.


Джейк розплакався, підняв Ыша на руки. Почала плакати і служниця, але ніхто не втішив її. А коли Каллагэн знову почав натягувати мішок для боулінгу з щільної і дуже важкої тканини на ящик з дерева примар, Джек повернувся до неї і сказав:


— Вам потрібно прилягти й поспати, сей.


Нічого іншого в голову не прийшло, але і це спрацювало. Покоївка повернулася і пішла до ліжка. Вляглася на неї, прикрила коліна спідницею і, схоже, відключилася.


— Вона буде спати? — пошепки спитав Джейк Каллагэна. — Тому що... батько... недобре це місце.


Можливо, так воно і було, але розум Каллагэна раптово звільнився від пут, які довгі роки стягували його. Давно вже він не відчував себе таким вільним. А може, звільнилося його серце. У всякому разі, коли він поклав мішок для боулінгу на складені пакети для речей, що відправляються в хімчистку, які лежали на сейфі, голова в нього працювала дуже чітко і ясно.


Йому згадався розмову в провулку біля «Будинку». Він, Френкі Чейз і Магрудер вийшли перекурити. Мова зайшла про те, де зберігати цінності в Нью-Йорку, особливо, якщо ти хочеш виїхати на якийсь час, і Макгрудер сказав, що сама безпечна камера зберігання у всьому Нью-Йорку... абсолютно безпечна камера зберігання...


— Джейк, в сейфі ще й сумка з тарілками.


— Орисами?


— Так. Візьми її, — і поки Джейк діставав сумку, Каллагэн підійшов до лежачої на ліжку покоївки і сунув руку в ліву кишеню на спідниці. Дістав кілька магнітних пластикових карток-ключів і пачку м'ятних таблеток з назвою, яка ніколи не чув: «Олтойдс».


Перевернув її. Наче труп.


— Що ти робиш? — прошепотів Джейк. Він вже поставив Ыша на підлогу, щоб накинути на плече лямки плетеними сумки з орисами. Важила сумка чимало, що тільки порадувало хлопчика.


— Грабую її, а що ж ще? — сердито відповів Каллагэн. — Батько Каллагэн, священик римо-католицької церкви, грабує покоївку готелю. Або пограбував би, якщо б у неї... ага!


В іншому кишені виявилася тонка пачка грошей, на які він розраховував. Вона прибирала в номерах, коли гавкіт Ыша привернув її увагу. Мила унітази, раздвигала штори, перестилала ліжка, залишала на подушках цукерки. Іноді мешканці вважали за потрібне віддячити покоївку. Ось і у цій в кишені виявилися дві десятки, три п'ятірки і чотири доларові купюри.


— Белі-і-і-зна, — заплітається мовою прошепотіла покоївка, як шепочуть уві сні. Каллагэн і Джейк перезирнулися.


11


Коли вони спускалися на ліфті вниз, Каллагэн ніс мішок для боулінгу з Чорним Тринадцятим всередині, а Джейк — плетену сумку з орисами. А також їхні гроші. Тепер вони мали сорока вісьмома доларами.


— Цього вистачить? — то було єдине питання, яке він задав, вислухавши план позбавлення від магічного кристала, запропонований Каллагэном, план, що вимагає ще однієї зупинки по дорозі в «Діксі-Піг».


— Я не знаю, і мені без різниці, — відповів Каллагэн. Вони говорили заговорческим пошепки, хоча в кабіні нікого не було. — Якщо я зміг пограбувати сплячу покоївку, то з таксистом при необхідності розберуся без праці.


— Зрозуміло, — кивнув Джейк. Він думав про те, що Роланд, у своєму поході до Вежі, не раз і не два грабував невинних людей. Більше того, багатьох і вбив. — Давай покінчимо з цим, а потім знайдемо «Діксі-Піг».


— По-моєму, ти даремно хвилюєшся, — зауважив Каллагэн. — Якщо Вежа впаде, ти дізнаєшся про це одним з перших.


Джейк озирнувся на нього. Особа Каллагэна секунду-іншу залишалося непроникним, потім він посміхнувся. Просто не міг стримати посмішку.


— Не смішно, сей, — похитав головою Джейк, і вони вийшли в темряву літнього вечора 1999 року.


12


Годинник показував без чверті дев'ять, і за Гудзоном ще догоряв захід, коли вони прибули до першого з потрібних їм адрес. Лічильник набив дев'ять з половиною доларів. Каллагэн простягнув таксисту одну з десяток покоївки.


— Будьте обережніше, — говорив водій з сильним ямайським акцентом. — Як би вас хто-небудь не пристрелив за скупердяйство.


— Тобі пощастило, що ти отримав хоч що-то, синку, — по-доброму відповів йому Каллагэн. — У нас жорсткий бюджет.


— У моєї дружини теж бюджету, — відповів таксист і поїхав. Джейк, тим часом, стояв, задерши голову.


— Вау, я й забув, які вони високі.


Каллагэн простежив за його поглядом.


— Давай покінчимо з цим, — а коли вони поспішили до будівель, запитав:


— Сюзанна дає про себе знати? Хоч як-небудь?


— Чоловік з гітарою, — відповів Джейк. — Співає... Ні, що — не знаю. А варто було б. Це ще одна з тих збігів, що збігами не є. На зразок того, що прізвище власника книжкового магазину Тауер, а клуб Балазара — «Падаюча вежа». Ця пісня... Я повинен знати.


— Що-небудь ще?


Джейк похитав головою.


— Це останнє, що я від неї отримав, після того, як ми сіли в таксі біля готелю. Я думаю, вона увійшла в «Діксі-Піг» і тепер за межами досяжності.


Каллагэн попрямував до довідкового табло в центрі величезного вестибюля.


— Тримай Ыша при собі.


— Не хвилюйся.


Багато часу пошуки у Каллагэна не зайняли.


Прийшовши в потрібне їм місце, вони прочитали на табличці:


ТРИНАДЦЯТИЙ СЕКТОР


КАМЕРИ ТРИВАЛОГО ЗБЕРІГАННЯ


10 — 36 МІСЯЦІВ


КОРИСТУЙТЕСЯ ЖЕТОНАМИ


ВІЗЬМІТЬ КЛЮЧ


АДМІНІСТРАЦІЯ НЕ НЕСЕ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА ЗАЛИШЕНІ РЕЧІ


А нижче, в рамочці, слідував перелік докладних правил та інструкцій, які вони уважно прочитали. Знизу до них долинув гул поїзди підземки. Каллагэн, який не був у Нью-Йорку майже двадцять років, навіть уявити собі не міг, як виглядав цей поїзд, куди прямував, як глибоко під землею перебував тунель, по якому він мчав. Вони вже спустилися на ескалаторі на два рівня. Спочатку до магазини, потім сюди. А станція підземки, повинно бути, знаходилася набагато глибше.


Джейк перекинув торбу з орисами на інше плече, вказав на останню сходинку.


— Ми б отримали знижку, якщо б орендували тут офіс.


— Идку! — підтвердив Ыш.


— Звичайно, хлопець, — погодився Каллагэн, — якщо б бажання перетворювалися на коней, жебраки їздили б верхи. Знижка нам не потрібна.


І дійсно, вона їм не знадобилася. Вони пройшли через рамку металошукача (з орисами проблем не виникло) і повз дрімає на стільці копа. Джейк вирішив, що їм підійде одна із самих маленьких клітинок, вони розташовувалися в дальньому лівому кутку великого залу. Судячи з розмірів, місця в ній якраз вистачало на мішок зі СТРАЙКАМИ то СЕРЕДИННОГО СВІТУ, то чи СЕРЕДНЬОГО МАНХЕТТЕНА, і ящик в ньому. Оренда комірки на максимальний термін коштувала двадцять сім доларів. Батько Каллагэн обережно вставляв купюри різного номіналу на відповідні щілини автомата, що видає жетони, в будь-який момент чекаючи збою машини: з усіх чудес і жахів (до останніх відносилися і два долари, що стягуються за посадку в таксі), з якими йому довелося зіткнутися за коротке перебування в Нью-Йорку цей автомат, мабуть, вражала найбільше. Адже він брав паперові гроші! Так, мабуть, чимало технічних досягнень лягли в основу начинки, яку приховував тьмяно-коричневий фасад з табличкою-вказівкою: «КУПЮРИ ВСТАВЛЯТИ ЛИЦЬОВОЮ СТОРОНОЮ ДО ВЕРХУ!» Була і картинка, на якій Джордж Вашингтон зображувався верхівкою вліво, але машина брала купюри, незалежно від того, яким коротким торцем Каллагэн вставляв їх у щілину. Головне, щоб зображення президента було нагорі. Каллагэн навіть відчув полегшення, коли машина "закомизилася", відмовившись прийняти сильно пом'ятий доларову купюру. А от щодо новенькі п'ятірки проглатывались без затримки, окативая піднос внизу дощем жетонів. Наменяв їх на двадцять сім доларів, Каллагэн вже попрямував до Джейка, але зупинився, вирішивши втамувати цікавість. Оглянув бічну сторону цього дивного (у всякому разі, дивного для нього) автомата, що приймає паперові гроші. У нижній половині, ближче до основи, на декількох табличках, знайшов потрібну йому інформацію. Називалася ця модель «Charge-Mak-R 2000», виготовили її в Клівленді, штат Огайо, за участю багатьох компаній: «Дженерал електрик», «ДиУолт електронік», «Шоури електрик», «Панасонік» та (ця компанія фігурувала у списку однієї з останніх, але значилася) «Норд сентр позитроникс».


«Змій у саду, — подумав Каллагэн. — Цей чоловік, Стівен Кінг, який начебто вигадав мене, можливо, існує лише в одному світі, але невже „Норд сентр позитроникс“ існує у всіх світах? Звичайно, тому що це інструмент Червоного Короля, як і „Сомбра“, а він хоче точно того ж, що і будь-який одержимий владою деспот в історії людства: бути скрізь, володіти всім, контролювати весь всесвіт».


— Або накрити її темрявою, — прошепотів Каллагэн.


— Батько! — нетерпляче гукнув його Джейк. — Батько!


— Йду! — відгукнувся він і поспішив до Джейка з пригорщами золотистих жетонів.


13


Ключ вискочив з комірки 883 після того, як Джейк кинув в щілину дев'ять жетонів, але він продовжував їх кидати, поки не позбувся всіх двадцяти семи. У цей момент маленьке скляне віконечко під номером комірки освітилося червоним.


— Повна коробочка, — в голосі Джейка чулася задоволеність. Вони як і раніше говорили ледь чутно, наче десь поруч спав немовля, втім, в цьому довгому, нагадує склеп залі дійсно панувала тиша. Джейк припускав, що шумним зал ставав тільки о восьмій ранку та о п'ятій пополудні в робочі дні, коли люди заглядали сюди, піднімаючись зі станції підземки або спускаючись на неї, щось залишаючи в комірках короткочасного зберігання, щось забираючи. А зараз до них долітало хіба що відлуння розмов у торговому центрі нагорі, магазини якого ще працювали, та гул ще одного поїзда, що наближається.


Каллагэн сунув мішок у вузький зів осередку. Засунув якомога глибше під стурбованим поглядом Джейка. Потім зачинив дверцята, і Джейк повернув ключ.


— Бінго! — вигукнув хлопчик, прибираючи ключ у кишеню. І тут же з тривогою додав. — Він буде спати?


— Гадаю, так, — відповів Каллагэн. — Як спав у моїй церкві. Якщо зруйнується ще один Промінь, він, можливо, прокинеться й накоїть лиха, але, якщо зруйнується ще один Промінь...


— Якщо зруйнується ще один Промінь, ці біди не будуть мати ніякого значення, — закінчив за нього Джейк. Каллагэн кивнув.


— І ось ще що... ти знаєш, куди ми йдемо. Знаєш, хто нас там чекає. Вампіри. «Низькі люди». Інші слуги Червоного Короля. Можливо, Уолтер, людина в чорному з капюшоном на голові, який іноді змінював вигляд і називав себе Рендаллом Флеггом. Може, сам Червоний Король.


Так, Джейк знав.


— Якщо ти володієш дотиком, — продовжив Каллагэн, — ми повинні виходити з того, що хтось із них теж цим володіє. Можливо, вони зможуть дізнатися номер комірки, покопавшись в нашій пам'яті. Ми підемо туди і постараємося визволити Сюзанну, але потрібно визнати, що наші шанси зазнати невдачі досить високі. Я ніколи в житті не стріляв з пістолета, а ти вже пробач мене, Джейк, ніяк не тягнеш на загартованого в битвах ветерана.


— Але вже одну чи дві я можу записати собі в актив, — відповів Джейк. Він думав про сутичку з Гашером і, само собою, про Вовків.


— Тут все буде по-іншому, — похитав головою Каллагэн. — Я кажу лише про те, що буде погано, якщо їм вдасться взяти когось з нас живим. Якщо до цього дійде. Ти мене розумієш?


— Не хвилюйся, — в крижаному голосі Джейка звучала впевненість. — Про це можеш не хвилюватися, батько. Живими ми їм не дамося.


14


Вони вийшли з будинку, озирнулися в пошуках таксі. Джейк вважав, що завдяки грошам служниці вони зможуть оплатити проїзд до «Діксі-Піг». І чомусь у нього не було сумнівів у тому, що потреба в грошах, а можливо, і в усьому іншому, відпаде сама собою, як тільки вони переступлять поріг цього закладу.


— Їде, — вигукнув Каллагэн і замахав рукою. Джейк тим часом озирнувся на будинок, з якого вони вийшли.


— Ти впевнений, що там надійно? — спитав Джейк Каллагэна, коли таксі згорнуло до тротуару, пронизливо гудучи, щоб поквапити помилки водія легковика, що опинилася між таксистом і його потенційними пасажирами.


— Згідно з твердженням мого друга сея Магрудера, це найбезпечніша камера зберігання на всьому Манхеттені, — відповів Каллагэн. — В п'ятдесят разів безпечніше, ніж клітинки на «Пенн-стейшн» або «Гранд-сентрал», і, зрозуміло, тут пропонують довготривале зберігання. Можливо, в Нью-Йорку є і інші камери зберігання, але ми покинемо місто до того, як вони відкриються... так чи інакше.


Таксі зупинилося поруч з ними. Каллагэн потримав дверцята, поки Джейк залазив на заднє сидіння. Ыш пішов за ним. Перед тим, як сісти в машину, Каллагэн кинув останній погляд на вежі-близнюки Всесвітнього торгового центру.


— Він лежатиме там в цілості й схоронності до червня дві тисячі другого року, якщо хто-небудь не зламає комірку і не вкраде його.


— Або якщо будівля не впаде і не поховає його під собою.


Каллагэн розсміявся, хоча по голосу Джейка не відчувалося, що він жартував.


— Такого ніколи не буде. А якщо станеться... ну, кришталева куля під ста десятьма поверхами бетону і сталі? Навіть куля, якому підвладна будь-яка магія? Думаю, при такому розкладі від нього нічого не залишиться.


15


Джейк попросив таксиста висадити їх на розі П'ятдесят дев'ятої і Лексінгтон-авеню, на всякий випадок, і, подивившись на Каллагэна і побачивши схвальний кивок, віддав таксисту всі гроші, що залишилися, за винятком двох останніх доларів.


На розі Шістдесятої і Лексінгтон Джейк вказав на сигаретні недопалки, вдавлені в асфальт тротуару.


— Тут він сидів. Чоловік з гітарою.


Він нахилився, підняв один з недопалків, потримав на долоні секунду-іншу. Потім кивнув, невесело посміхнувся, поправив лямку на плечі. У плетеному сумці ледь чутно дзенькнули орисы. В таксі Джейк перелічив їх і анітрошки не здивувався тому, що оріс дев'ятнадцять.


— Не дивно, що вона зупинилася, — Джейк відкинув недопалок, витер долоню об сорочку. І несподівано заспівав, тихо, але мелодійно. — Юнаки бідного... життя сповнена печалі... Видно ні дня без турбот... не дано мені прожити... Їхати мені судилося... цієї Північної дорогий... Може я сяду... на наступний поїзд.


Каллагэн відчув, що його нерви, і без того натягнуті, як струни, натяглися ще сильніше. Звичайно ж, він дізнався пісню. Тільки Сюзанна, коли заспівала її в ту ніч в Павільйоні, ніч, коли Роланд завоював серця всієї Кэллы, станцювавши саму люту каммалу, яку доводилося бачити місцевим жителям, тільки хлопця вона замінила дівчиною.


— Вона дала йому грошей, — мрійливо продовжував Джейк. — І сказала... — він стояв, опустивши голову, кусаючи губу, гарячково думаючи. Ыш пильно дивився на нього знизу вгору. Каллагэн терпляче чекав продовження. І тут до нього дійшло: йому і Джейку належало померти в «Діксі-Піг». Вони помруть, б'ючись, але помруть.


І він подумав, що смерть не страшна. Так, для Роланда втрата хлопчика обернеться розбитим серцем... проте він продовжить свій шлях. Роланд буде йти, поки буде стояти Темна Вежа.


Джейк підняв голову.


— Вона сказала: «Пам'ятайте боротьбу».


— Сюзанна?


— Так. Вона стала біля керма. Міа їй дозволила. Пісня зворушила Міа. Вона заплакала.


— Ти так говориш?


— Так. Міа, нічия дочка, мати одного. І поки Міа відволіклася... поки її очі осліпли від сліз...


Джейк озирнувся. Озирнувся і Ыш, швидше за все, нічого не шукав, копіював руху свого улюбленого Ейка. Каллагэну згадався той вечір в Павільйоні. Вогні. Ыш, що встав на задні лапи і поклонившийся місцевих жителів. Співоча Сюзанна. Вогні. Танці. Роланд, танцюючий каммалу у вогнях, різнокольорових вогнях. Роланд, танцюючий в білизні. Завжди Роланд; і врешті, коли інші попадають, убиті один за іншим у цій кривавій бійні, Роланд залишиться.


«Я можу з цим жити, — подумав Каллагэн. — І готовий з цим померти».


— Вона щось залишила, але цього немає, — голос Джейка переповнювала печаль, він мало не плакав. — Хтось це знайшов... може, гітарист бачив, як вона щось кинула і підібрав... Цей гребаной місто! Всі крадуть! Чорт, лайно!


— Пішли.


Бліде, втомлене, перелякане обличчя Джейка повернулася до Каллагэну.


— Вона щось залишила для нас, що нам потрібне! Невже ти не розумієш, наскільки нікчемні наші шанси?


— Розумію. Якщо ти хочеш дати задній хід, Джейк, зараз саме час.


Хлопчик похитав головою, без тіні сумніву, без найменшої затримки, та Каллагэн відчув, що може ним пишатися.


— Пішли, батько, — сказав він.


16


На розі Лексінгтон-авеню і Шістдесят першій вони знову зупинилися. Каллагэн побачив зелений навіс і кивнув. На навісі красувався порося, блаженно посміхаючись, незважаючи на те, що його засмажили до яскраво-червоного кольору. Поверх порося тяглася напис «ДІКСІ-ПІГ». Біля тротуару вишикувалися п'ять довгих чорних лімузинів. Їх габаритні вогні трохи розмито світилися жовтим в темряві. І Каллагэн тільки тут зрозумів, що Авеню затягнуло туманом.


— Ось, — Джейк простягнув йому «ругер». Хлопчик порився в кишенях і обома руками вигріб патрони. Вони тьмяно блищали під помаранчевим світлом вуличних ліхтарів. — Поклади їх у нагрудну кишеню, батько. Так до них легше дістатися, розумієш?


Каллагэн кивнув.


— Раніше не стріляв з пістолета?


— Ні, — відповів Каллагэн. — А ти кидав тарілки?


Губи Джейка розійшлися в усмішці.


— Бенні Слайтман і я як-то раз взяли з десяток тренувальних тарілок і влаштували змагання на березі річки. У нього виходило не дуже, але...


— Дозволь здогадатися. А у тебе, як треба.


Джейк знизав плечима, потім кивнув. У нього не було слів, щоб пояснити, як добре лягала тарілка йому в руку, як ставала її продовженням. Але, можливо, йому не треба було нічому вчитися. І вміння кидати орису було вродженим. Як у Сюзанни. Її кидки Каллагэн бачив власними очима.


— Добре, який наш план? — запитав Каллагэн. Тепер, прийнявши рішення йти до кінця, він ще сильніше, ніж раніше, хотів, щоб хлопчик взяв командування на себе. Джейк, зрештою, був стрільцем.


Хлопчик похитав головою.


— Немає ніякого плану, так і звідки? Я йду першим, ти — слідом за мною. Як тільки ми входимо у двері, відразу розділяємося. У будь-який момент, поки буде така можливість, між нами має бути десять футів, ти розумієш, батько? Тоді незалежно від того, як багато їх буде і як близько вони піднімуться до нас, ні одному з них не вдасться одночасно укласти нас обох.


Каллагэн зрозумів, що цей урок Джейк отримав від Роланда. Кивнув.


— Я спробую йти слідом за нею, використовуючи дотику, Ыш — по запаху. Іди з нами. Стріляти в кожного, хто напрошується на кулю, і без найменшого коливання, ти розумієш?


— Ага.


— Якщо ти вб'єш когось або щось і зброю здасться тобі корисним, візьми його. Але тільки в тому випадку, якщо зможеш взяти на ходу. Ми повинні рухатися. Ми повинні вбивати. Ми повинні бути безжальними. Ти можеш кричати?


Каллагэн задумався, потім кивнув.


— Кричи на них, — продовжив Джейк. — Я теж буду кричати. І рухатися. Може, бігом, швидше, швидким кроком. Постарайся, щоб всякий раз, подивившись направо, я бачив ліву половину твого обличчя.


— Ти будеш її бачити, — запевнив його Каллагэн, подумавши: «принаймні, до того моменту, як хтось з них укладе мене». — Після того, як ми виведемо її звідси, я стану стрільцем, Джейк?


Хлопчик відповів вовчої посмішкою, всі страхи і сумніви він вже відкинув.


— Кхеф, ка і ка-тет, — відчеканив він. — Дивись, загорілася табличка «Ідіть». Давай перейдемо вулицю.


17


Водійське сидіння першого лімузина пустувало. За кермом другого сидів чоловік у кашкеті й уніформі, але батькові Каллагэну здалося, що він спить. Ще один чоловік у кашкеті і уніформі привалился до борту третього з боку тротуару. Вогник сигарети здійснював зворотно-поступальні рухи від куточка рота вниз до стегна. Він дивився в їх бік, але без особливого інтересу. А що, власне, могло його зацікавити? Чоловік, майже старий, хлопчик, майже підліток, кудлата собака. Велика справа.


Перейшовши Шістдесят першу вулицю, Каллагэн побачив аркуш білого паперу на хромованому стенді, виставленому біля дверей ресторану:


«ЗАКРИТО НА СПЕЦІАЛЬНИЙ ЗАХІД»


І як називався захід, яке проводилося у цей вечір у «Діксі-Піг», задався питанням Каллагэн. Оглядини немовляти? Вечірка з нагоди дня народження?


— Як щодо Ыша? — пошепки запитав Каллагэн.


— Ыш залишається зі мною.


Тільки чотири слова, але вони переконали Каллагэна: Джейк розуміє, на що йде. Цього вечора мав стати останнім у їхньому житті. Каллагэн не знав, чи вдасться їм вийти з «Діксі-Піг», покривши себе славою, але він точно знав, куди вони вийдуть, всі троє. Від пустки в кінці стежки їх тепер відділяв один-єдиний поворот; і вони збиралися пройти його разом, груди в груди. І хоча Каллагэн не хотів помирати, особливо тепер, коли йому так легко дихалося, а очі бачили все ясно і чітко, він віддавав собі звіт в тому, що все могло скластися значно гірше. А так Чорний Тринадцятий вдалося запроторити в ще одне затишне темне місце, де він буде спати глибоким сном, а якщо Роланд дійсно зуміє вижити, незалежно від того, програють вони цю битву, чи переможуть, тоді він знайде можливість відшукати кулю і позбудеться від нього, якщо вважатиме за потрібне. А поки...


— Джейк, послухай мене, це важливо.


Джейк кивнув, але на обличчі відбивалося нетерпіння.


— Ти розумієш, що тобі загрожує смерть? Просиш ти прощення за свої гріхи? Хлопчик зрозумів, що його причащають.


— Так, — відповів він.


— Ти щиро шкодуєш, що згрішив?


— Так.


— Розкаюєшся у своїх гріхах?


— Так, батьку.


Каллагэн перехрестив Джейка.


— Nomine Patris, nomini Fili, nomine [203]...


Ыш тявкнул. Один раз, схвильовано. І глухо, бо знайшов щось в зливової канаві і тепер тримав у пащі. Хлопчик нахилився і взяв у нього знахідку.


— Що? — запитав Каллагэн. — Що це?


— Те, що вона для нас залишила, — в голосі Джейка чулося безмірне полегшення, навіть надія. — Те, що впустила, коли Міа відволіклася і плакала над піснею. Можливо, у нас є шанс, батько. Можливо, у нас все-таки є шанс.


Він поклав знахідку в руку Каллагэна. Той здивувався її вагою, а коли розглянув, у нього перехопило подих від краси знахідки. І він відчув, як у ньому спалахує надія. Напевно, марна, але вона розгорялася.


Він підніс вирізану з слонової кістки черепашку до особи, провів вказівним пальцем по подряпині на панцирі, яка нагадувала знак запитання. Вдивилася в мудрі і заспокійливі очі.


— Яка краса, — видихнув він. — Це Черепаха Матурін? Вона, чи не так?


— Не знаю, — відповів Джейк. — Можливо. Сюзанна називає її skolpadda, і черепашка, сподіваюся, нам допоможе, але вона не вб'є мисливців, які чекають нас там, — він хитнув головою в бік «Діксі-Піг». — Тільки ми можемо їх вбити, батько. Ти будеш вбивати?


— Так, — спокійно відповів Каллагэн. Прибрав черепашку, skolpadda, у нагрудну кишеню. — Я буду стріляти, поки не закінчаться патрони або поки я не помру. Якщо у мене закінчаться патрони до того, як мене вб'ють, я буду гамселити їх рукояткою пістолета.


— Добре. Нехай краще вони отримають останнє причастя.


Вони пройшли повз хромованого стенду зі словами «ЗАКРИТО НА СПЕЦІАЛЬНИЙ ЗАХІД». Ыш трусив між ними, високо піднявши голову, демонструючи зубасту посмішку. Без зупинки подолали три сходинки, які вели до подвійних дверей. Біля самих дверей Джейк сунув руку в плетену сумку і дістав дві тарілки. Постукав ними один про одного, кивнув, почувши глухий звук, сказав:


— Давай подивимося, що є у тебе.


Каллагэн витягнув з-за пояса «ругер», приклав дуло до правій щоці, як дуелянт. Потім торкнувся нагрудної кишені, відкопиленою, набитого патронами.


Джейк кивнув, задоволений побаченим.


— Як тільки ми входимо, залишаємося поруч. Завжди поруч, з Ышем посередині. На рахунок три. І почавши, ми не зупиняємося, поки не помремо.


— Ніколи не зупинимося.


— Точно. Ти готовий?


— Так. Любов Господа з тобою, хлопчик.


— І з тобою, тату. Раз... два... три.


Джейк відкрив двері, і вони увійшли в похмурий світ і солодкий, дражливий запах смаженої свинини.


КУПЛЕТ :


Commala — come — ki,


There's a time to live and one to die.


With your back against the wall final


Ya gotta let the bullets fly.


ВІДПОВІДНІСТЬ :


Commala — come — ki!


Let the bullets fly!


Don't 'ee mourn for me, my lads


When it comes my day to die.


Строфа 13. Хайл, Міа, хайл, Мати


1


Повинно бути, ка поставила пасажирський автобус там, де він стояв, коли Міа під'їхала на таксі, а може, це було всього лише збіг. Звичайно, мова йде про одне з тих питань, які гідні тлумачення як найскромнішими вуличним проповідником (можеш сказати алілуя), так і найбільш видатним філософом-теологом (можеш сказати сократівське амінь). Деякі вкажуть, що це дуже вже фривольне допущення; і нічого основоположного за цим питанням не варто.


Один пасажирський автобус, наполовину порожній.


Але, якщо б він не стояв на розі Лексінгтон-авеню і Шістдесят першій вулиці, Міа, швидше за все, не помітила б чоловіка, що грає на гітарі. І, не зупинись вона, щоб послухати чоловіка, що грає на гітарі, хто знає, якою мірою і в який бік змінилося б сталося слідом.


2


— У-у-у, ну ви тільки подивіться на нього! — завив таксист. У відчаї підняв кулак, хіба що не забарабанил їм по вітровому склу. Автобус стояв на розі Лексінгтон і Шістдесят першої, задні ліхтарі аварійної сигналізації спалахували і гасли, спалахували і гасли, подаючи сигнал лиха. Водій автобуса, який стояв біля одного із задніх коліс, дивлячись на чорну хмару відпрацьованих газів дизельного двигуна, яке виривалося з вихлопної труби.


— Леді, — таксист обернувся до Міа, — ви не будете заперечувати, якщо я висаджу вас на розі Шістдесятої? Все це влаштує?


«Влаштує? — запитала Міа. — Що я повинна сказати?»


«Звичайно, — неуважно відповіла Сюзанна. — Шістдесята підійде».


Питання Міа повернув її зі своєї версії «Догана», де вона намагалася зв'язатися з Едді. З цим їй не пощастило, але вигляд «Догана» її лякає. По підлозі змеились глибокі тріщини, одна з стельових панелей вивалилася, впавши на підлогу разом із флуоресцентними лампами і електричними проводами. На деяких пультах управління згасли всі лампи, над іншими піднімався синюватий димок. Стрілка на шкалі «Сюзанна-Міа» пройшла чималий шлях по червоному сектору. Під ногами підлога вібрував, машини натужно ревіли. І говорити про те, що нічого цього в реальності не існує, мова йде виключно про методі візуалізації, сенсу не було, чи не так? Вона загальмувала дуже важливий процес, і тепер її тіло розплачувалося за це. Голос «Догана» попередив про небезпеку того, що вона проробляла: спроби обдурити Матір-природу до добра не приводять. Сюзанна поняття не мала, як внутрішнім органам або залоз дістається найбільше, але знала, що це її органи і залози. Не Міа. І прийшов час зупинити це божевілля, до того, як їм буде завдано непоправної шкоди.


Але перш за все, природно, вона спробувала зв'язатися з Едді. Знову й знову вигукував його ім'я в мікрофон з логотипом «Норд сентр позитроникс». Безрезультатно. Вигукувала ім'я Роланда. І знову не отримала відповіді. Якщо б вони загинули, вона про це дізналася. Тут у Сюзанни сумнівів не було. Але неможливість зв'язатися з ними... що б це значило?


«Це значить, що тебе ще раз поматросили и бросили, солоденька, — відповіла їй Детта і зареготала. — Тільки так і буває, якщо якшаешься з білими».


«Я можу вийти тут? — запитала Міа, сором'язлива, як дівчина, що приїхала на свій перший бал. — Правда?»


Сюзанна стукнула себе по лобі, якщо б контролювала тіло. Господи, до чого ж ця сучка боязка, якщо справа не стосується її малого.


«Так, виходь. Йти один квартал, а на авеню квартали короткі».


"Таксист... скільки грошей я повинна дати таксисту?


«Дай йому десятку і нехай залишить собі здачу. Покажи-но мені...»


Сюзанна відчула небажання Міа посунутися і відреагувала зі звичним роздратуванням. І не без крапельки веселощів.


«Послухай мене, солоденька, я умиваю руки. Добре? Дай йому будь-яку гребаной купюру, яка тобі більше подобається».


«Ні, ні, як скажеш, — змирилася, перелякана. — Я довіряю тобі, Сюзанна», — вона підняла залишилися купюри, отримані від Макса, розклала віялом перед очима.


Сюзанна хотіла відмовитися, але який у цьому був сенс. Виступила вперед, взяла на себе контроль над коричневими руками, які тримали купюри, вибрала десятку, простягнула таксисту.


— Решту залиште собі, — сказала вона.


— Дякую, леді, — подякував таксист.


Сюзанна відкрила дверцята з боку тротуару. І тут же заговорив робот-автомат, налякавши її, налякавши їх обох. Хтось по імені Вупі Голдберг нагадала про те, що вона повинна забрати свої речі. Для Сюзанни-Міа нагадування це практичного сенсу не мало. Речей у них з собою не було, і турбував їх тільки малої, якого Міа повинна була народити в самому найближчому майбутньому.


Вона почула гітарну музику. Відчула, як Міа повертає собі контроль над рукою, яка засовувала залишилися гроші в кишеню, ногою, яка першою залишила зал. Міа знову відтісняла Сюзанну, щойно та вирішила одну з її маленьких нью-йоркських складнощів. Сюзанна спробувала протестувати (моє тіло, чорт забирай, моє, принаймні, вище талії, а значить і голова, і мозок в ній!) потім заспокоїлася. Що з цього користь? Міа сильніше. Сюзанна поняття не мала, чому, але знала, що таке реальне становище.


В цей самий момент Сюзанну Дін зазнала фаталізм Бушидо, граничне спокій, яке охоплює водія, який втратив контроль над автомобілем, якого тягне до прірви, пілота літака з заглухлими двигунами, що увійшов в піке... і стрілка, якого везли до його останньої печері або сутичці. Пізніше вона знову могла почати боротися, якщо б боротьби ця була достойною і благородною. Вона б боролася, щоб врятувати себе і дитину, але не Міа... та зробила свій вибір. Міа, на погляд Сюзанни, втратила право на спасіння, яке раніше могла б заслужити.


І тепер робити їй було абсолютно нічого, хіба що повернути диск «Інтенсивність перейм», встановивши проти стрілки число 10. Вона думала, що їй дозволять це зробити.


А поки... звучала музика. Гітара. Пісня, яку вона знала, знала дуже добре. Вона сама заспівала її жителям Кэллы Брін Стерджис.


Після пережитого з тих пір, як вона зустрілася з Роландом, у неї не виникло і думки про те, що поява на вуличному куті гітариста, співаючим про «бідному юнакові», життя якого «сповнена печалі», — чиста випадковість, збіг. І пісня ця прекрасна, чи не так? Можливо, квінтесенція всіх народних пісень, які їй так любив в молодості, тих самих пісень, які крок за кроком спокусили її і привели в табір активістів боротьби за громадянські права, привели в місто Оксфорд, штат Міссісіпі. Ті часи канули в лету, тепер вона відчувала себе набагато старше, але дивовижна простота пісні, як і раніше чіпала душу. До «Діксі-Піг» залишалося пройти менше кварталу. Як тільки Міа перенесе їх через поріг, вона, Сюзанна, виявиться у володіннях Червоного Короля. Щодо подальшого у неї не було ні сумнівів, ні ілюзій. Вона не розраховувала на повернення звідти, не розраховувала знову побачити своїх друзів чи свого коханого, і вважала, що її чекає смерть під крики Міа, нарешті усвідомила, що її обдурили... але всі ці думки не заважали їй насолодитися піснею. То була її пісня смерті? Якщо так, вона нічого не мала проти.


Сюзанна, дочка Дена, виходила з того, що все могло бути набагато гірше.


3


Музикант влаштувався перед кафе, яке називалося «Чорна патока». Розкритий футляр для гітари лежав перед ним на пурпурному оксамиті оббивки (такого ж кольору, як і килим у спальні сея Кінга, можете сказати, амінь) лежали монети і дрібні купюри, щоб будь-який, навіть занадто наївний для Нью-Йорка перехожий зрозумів, що він нього вимагається. Сам музикант сидів на міцній дерев'яній кубі, який нічим не відрізнявся від іншого дерев'яного куба, з якого преподобний Харріган читав свої проповіді.


За багатьма ознаками відчувалося, що його робочий день близький до завершення. Він уже надів куртку з нашивкою «Нью-йоркські янкі» на рукаві і капелюх з написом на стрічці «ДЖОН ЛЕННОН ЖИВИЙ». Перед ним стояла якась табличка з написом, але тепер вона вже лежала в футлярі, словами вниз. Втім, Міа все одно не змогла б прочитати, що написано на табличці, ні, не змогла.


Гітарист подивився на неї, усміхнувся, перестав перебирати пальцями струни. Вона підняла одну з тих, що залишилися у неї купюр.


— Я дам її тобі, якщо ти зіграєш цю пісню. Тільки на цей раз від початку і до кінця.


Виглядав гітарист років на двадцять з невеликим, на красеня безумовно не тягнув, з блідою шкірою, прищами на щоках і лобі, золотим кільцем у ніздрі, сигаретою, прилиплої до куточка рота, але чарівності йому вистачало. Його очі широко розкрилися, коли він побачив обличчя на купюрі.


[204]— Леді, за п'ятдесят баксів я зіграю вам всі пісні Ральфа Стенлі , які я знаю... а знаю я їх чимало.


— Нам вистачить тільки цієї, — Міа кинула купюру, яка спланувала в футляр для гітари. Музикант дивився на неї і, схоже, не вірив своїм очам. — Поквапся, — додала Міа. Сюзанна не давала про себе знати, але Міа відчувала, що вона слухає. — Часу в мене обмаль. Грай.


Після цих слів гітарист, який сидів на дерев'яному кубі перед кафе, почав грати пісню, яку Сюзанна вперше почула в «Хангри», пісню, яку сама співала незліченну кількість разів, одного разу біля мотелю в Оксфорді, штат Міссісіпі. Заспівала ввечері, а вранці їх усіх кинули до в'язниці. До того часу троє молодих добровольців, які реєструють чорношкірих виборців, які майже місяць як числилися зниклими без вести, давно вже лежали в чорній міссісіпської землі, в околицях Філадельфії [205] (зрештою їх знайшли в місті Лонгдейл, ви можете сказати, алілуя, і будьте так ласкаві, скажіть, амінь). Знову піднялася для удару Біла кувалда, але вони продовжували співати. Одетта Голмс, в ті дні її звали Дет, першої заспівала цю пісню, а решта приєдналися до неї, хлопчики співали «юнак», дівчата — «дівчина». А ось тепер, повернувшись в «Доган», який став її гулагом, Сюзанна слухала, як цей молодий чоловік, що з'явився на світло значно пізніше за тих давніх днів, співав ту саму пісню. Сховища пам'яті розкрилися, і саме Міа, для якої шаленство тих спогадів стало одкровенням, накрила хвиля емоцій.


4


В країні Пам'ять час завжди і тільки одне — справжнє. В королівстві Минуле годинник цокає... але стрілки ніколи не рухаються. Ненайденная двері існує (Про, втрачена) і пам'ять — ключ, який відкриває її.


5


Їхні прізвища — Лагодь, Гудмен, Швернер; саме вони падають під ударом Білої Кувалди 19 червня 1964 року. О, Дискордия!


6


Вони зупиняються в мотелі «Синя місяць», який розташований у негритянській частини Оксфорда, штат Міссісіпі. «Синя луна» належить Лестеру Бамбри, брат якого, Джон, пастор Першої афроамериканської методистської церкви Оксфорда, можете сказати мені алілуя, можете сказати мені амінь. На календарі 19 липня 1964 року, через місяць після зникнення Чіні, Гудмена і Швернера. Через три дні після того, як вони зникли неподалік від Філадельфії, в церкві Джона Бамбри пройшло зібрання, і місцеві активісти-негри сказали трьом десяткам сіверян, в основному, білих, наступне: у світлі того, що сталося, вони, звичайно, мають повне право поїхати додому. Деякі поїхали, прославимо Господа, але Одетта Голмс і ще вісімнадцять осіб залишаються. Так. Вони залишаються в мотелі «Синя місяць». І іноді, вечорами, вони збираються у дворі мотелю, Делберт Андерсон приносить гітару, і вони співають.


«Я буду звільнений» вони співають і «Джон Генрі» вони співають, нічого не лякаючись (великий Боже, скажи, Бог-Бомба), і вони співають «Розвівається на вітрі», і вони співають «Блюз нерішучості», написаний преподобним Гері Девісом, всі сміються над цими веселими, на межі пристойності, рядками: долар є долар, а цент є цент, у мене повна хата дітей, але моїх серед них немає, і вони співають «Я більше не марширую», і вони співають в країні Пам'ять і в королівстві Минуле вони співають, у вируючій крові молодості, в силу їх тіл, переконаності в їх віри вони співають, заперечуючи Дискордию, заперечуючи кан-тоі, стверджуючи Гана-творця, Гана — виганяє зло вони не знають цих імен, вони знають усі ці імена, серце співає, що має співати, кров знає, що кров знає, на Стежці Променя наші серця знають всі секрети і вони співають, співають, Одетта починає і Делберт Андерсон грає; вона співає: «Дівчата бідної життя сповнена печалі... Видно ні дня без турбот... Я кажу прощай... старим Кентуккі...»


7


Ось Міа і ввели через Ненайденную двері в Країну Пам'ять, перенесли у двір завалений сміттям за мотелем Лестера Бамбри «Синя місяць», і там вона почула... (чує)


8


Міа чує жінку, яка стане Сюзанною, яка співає свою пісню. Чує, як решта приєднуються, один за іншим, і ось вони вже співають хором, а над їх головами миссисипская місяць, заливає світлом їхні обличчя, як чорні, так і білі, і холодну сталь залізничних рейок, які біжать за готелем, тікають на південь, біжать до Лонгдейлу, місту, де 5 серпня 1964 року знайдуть напіврозкладені тіла їх друзів: Джеймса Чіні, двадцяти одного року від роду, Ендрю Гудмена, його ровесника, Майкла Швернера, двадцятичотирирічного; Про, Дискордия! І для вас, хто віддає перевагу темряву, вам дарує радість червоний Очей, який сяє там.


Вона чує, як вони співають.


«По всій землі я змушений блукати... в бурю та вітер, град і дощ... мені потрібно їхати по Північній дорозі...»


Пісня найкраще відкриває очей пам'яті, і спогади Одетти підхоплюють Міа і несуть її, коли вони співають разом, Діти та члени її ка-тету під сріблястою місяцем. Міа бачить, як вони йдуть з двору, переплетя руки, наспівуючи


(глибоко в серці... я вірю...)


Іншу пісню, яка, вони в цьому не сумніваються, складена про них. Особи на вулицях, спостерігали за ними, спотворені ненавистю. Руки, стиснуті в кулаки, якими трясуть їм услід, в мозолях. Роти жінок, які підтискають губи, випльовують слину, б'є ним по щоках, бруднить волосся, грязнящую сорочки, ненакрашены, ноги без панчіх, стоптані туфлі. Тут і чоловіка у робочому одязі (хто-небудь, скажіть, алілуя). Тут і підлітки у білих светрах, акуратно підстрижені, і один кричить Одетті, ретельно вимовляючи кожне слово: «Ми вб'ємо! Всіх! Проклятих! Ніггерів! Які! Посміють! Увійти! В кампус!»


І неймовірний дух товариства, незважаючи на страх. Завдяки страху! Відчуття, що вони роблять щось дуже важливе, щось на століття. Вони змінять Америку, і, якщо ціна цих змін — кров, що ж, вони готові її заплатити. Кажеш правильно, скажи, алілуя, прославимо Господа, голосно скажемо амінь!


Потім з'являється білий юнак, Даррен, і спочатку він не може, він кульгає і не може, але потім може, й друге я Одетти, крикливе, реготально, огидне я, не дає про себе знати. Даррен і Де лежать разом до ранку, сплять в обіймах один одного до ранку під міссісіпської місяцем. Слухаючи цикад. Слухаючи сов. Слухаючи тихий, легкий гул Землі, яка повертається на своїх гіроскопах, що повертається все далі і далі в двадцяте століття. Вони молоді, їх кров гаряча, і вони не сумніваються у своїй спроможності змінити все. «Бажаю тобі щастя, моєї вірний коханий...» Це її пісня на зарослому бур'янами полем за мотелем «Блакитна місяць»; це її пісня під місяцем. «Я більше ніколи не побачу твоє обличчя...» Це апофеоз життя Одетти Голмс, і Міа теж там! Вона бачить, відчуває, захоплена цією чудовою і, деякі сказали б, дурною надією (ах, але я кажу, алілуя, ми всі говоримо, Бог-бомба). Вона розуміє, як особливо цінують друзів, перебуваючи в постійному страху, як від нього стає солодше кожен з'їдений шматок, як він розтягує час, поки кожен день не стає вічністю, провідною в оксамитову ніч, і вони знають, що Джеймс Чіні мертвий


(говориш правильно)


Вони знають, що Ендрю Гудмен мертвий


(скажи, алілуя)


Вони знають, що Майкл Швернер, найстарший з них і все ще дитина у свої двадцять чотири, мертвий.


(Скажімо, як можна голосніше, амінь!)


Вони знають, що кожен з них може закінчити свій шлях у землі Лонгдейла або Філадельфії. У будь-який момент. На наступний день після того пам'ятного вечора у дворі мотелю «Синя місяць», практично їх усіх, в тому числі і Одетту, посадять у в'язницю, і почнеться її час принижень. Але сьогодні вона в колі друзів, поруч зі своїм коханим, і вони єдині, а Дискордия виставлена за поріг. Сьогодні вони співають, обнявши один одного за плечі і похитуючись з боку в бік.


Дівчатка співають дівчина, хлопчики — юнак.


Міа розтрощене їх любов'ю один до одного, захоплюється простотою їх віри.


Спочатку занадто приголомшена, щоб сміятися чи плакати, може тільки зачаровано слухати.


9


Коли вуличний музикант починає четвертий куплет, Сюзанна приєднується до нього, спочатку вагаючись, потім рішуче і незабаром, він заохочує її посмішкою, вони співають дуетом:


"А


А


А


А


А"


10


Після цього куплета музикант замовкає, з радісним подивом втупившись на Сюзанну-Міа.


— Я думав, що залишився єдиним, хто знає цю пісню, — вигукнув він. — Її співали на «рейсах свободи» [206]...


— Ні, — заперечила Сюзанна. — Не там. Її співали добровольці, реєстратори виборців. Ті, хто приїхав в Оксфорд в 1964 році. Коли вбили трьох молодих хлопців.


— Швернера і Гудмена, — кивнув музикант. — Третього я не пам'ятаю...


— Джеймс Чіні, — сказала вона. — У нього були прекрасні волосся.


— Ви так говорите, ніби знали його, — здивувався музикант, — але ж вам... ніяк не більше тридцяти?


Сюзанна не сумнівалася, що виглядає вона куди старше тридцяти, особливо в цей день, але, зрозуміло, у футлярі для гітари молодої людини лежало на п'ятдесят доларів більше, ніж до виконання останньої пісні, і цей папірець, можливо, вплинула на його зір.


— Моя мати провела літо шістдесят четвертого в окрузі Нешоба, — відповіла вона, і ці два спонтанно зірвалися з губ слова, моя мати, справили незабутнє враження на її поработительницу. Розкрили серце Міа.


— Крута у вас матуся! — вигукнув молодий чоловік і усміхнувся. Потім усмішка зів'яла. Він нахилився до футляра для гітари, витягнув купюру в п'ятдесят доларів, простягнув їй.


— Візьміть. Мені було приємно заспівати для вас, пані.


— Не можу, — Сюзанна посміхнулася. — Пам'ятай боротьбу, мені цього достатньо. І пам'ятай Джиммі, Енді і Майкла, якщо не заперечуєш. Я знаю, більше мені нічого не треба.


— Будь ласка, — наполягав хлопець. Він знову посміхнувся, але тепер посмішка тривожна, як у молодих людей з королівства Минуле, співають у заваленому мотлохом дворі мотелю «Синя місяць», дивлячись на поблискують у холодному місячному світлі залізничні рейки. Він міг бути одним з цих молодих людей, безтурботним квіткою юності, і в той момент Міа любила його. Навіть малої відійшов на другий план у сяйві цієї любові. Вона знала, що багато в чому сяйво це помилкове, джерело його — спогади господині тіла, і при цьому відчувала, що воно може бути і справжнім. Напевно вона знала лише одне: така істота, як вона віддала своє безсмертя, могла оцінити справжнє мужність тих, хто зважився протистояти силам Дискордии. Ризикував тендітною красою життя, поставивши переконання вище власної безпеки.


«Порадуй його, візьми купюру», — звернулася вона до Сюзанні, але не стала до керма, не змусила Сюзанну це зробити. Залишила їй право вибору.


Але перш ніж Сюзанна встигла відповісти, в «Догане» завили сирени тривоги, наповнюючи їх розділений розум шумом та червоним світлом.


Сюзанна розгорнулася до «Догану», але Міа встигла схопити її за плече, стиснув, наче лещатами.


«Що відбувається? Що не так?»


«Прибери руку!»


Сюзанна вивернулася і зникла до того, як Міа знову встигла схопити її.


11


«Доган» Сюзанни пульсував і виблискував червоним панічним світлом. З динаміків гучного зв'язку під стелею їй на голову падав виття сирени. Світилися тільки два телевізійних екрану: один показував музиканта на розі Лексінгтон-авеню і Шістдесятої вулиці, другий — сплячого немовляти. Покритий тріщинами підлогу гудів під ногами. На одному пульті управління не горіло жодної лампочки, на іншому танцювали язики полум'я.


І ситуація виразно змінювалася від поганого до гіршого.


Немов підтверджуючи її припущення, знову зазвучав голос «Догана», який нічим не відрізняється від голосу Блейна.


— УВАГА! — рознеслося по «Догану» крик. — СИСТЕМА ПЕРЕВАНТАЖЕНА! БЕЗ ЗМЕНШЕННЯ НАВАНТАЖЕННЯ В СЕКЦІЇ «АЛЬФА» ПОВНЕ ВІДКЛЮЧЕННЯ СИСТЕМИ ВІДБУДЕТЬСЯ ЧЕРЕЗ СОРОК СЕКУНД".


Сюзанна не пам'ятала ніякої секції «Альфа», але анітрохи не здивувалася, побачивши відповідну табличку. Один з пультів поруч з цією табличкою раптом заискрил, і помаранчеві іскри підпалили сидіння стільця. Впали ще кілька стельових панелей, потягнувши за собою дроти.


— БЕЗ ЗМЕНШЕННЯ НАВАНТАЖЕННЯ В СЕКЦІЇ «АЛЬФА» ПОВНЕ ВІДКЛЮЧЕННЯ СИСТЕМИ ВІДБУДЕТЬСЯ ЧЕРЕЗ ТРИДЦЯТЬ СЕКУНД.


Як щодо диска «ЕМОЦІЙНА ТЕМПЕРАТУРА»?


— Залиш його у спокої, — пробурмотіла вона собі.


Добре, тоді «МАЛОЇ»? Як щодо нього? Після миттєвого роздуми, Сюзанна перевела тумблер з положення «СОН» в положення «НЕСПАННЯ», розбурхують блакитні очі миттєво відкрилися, втупилися на Сюзанну, як їй здалося з шаленим цікавістю.


«Дитина Роланда, — думала вона, і в душі вирували суперечливі емоції. — І мій. А Міа? Дівчинка, ти всього лише ка-мей. І мені тебе шкода».


Ка-мей, так. Не просто дура, а обдурена ка, обдурена долею.


— БЕЗ ЗМЕНШЕННЯ НАВАНТАЖЕННЯ В СЕКЦІЇ «АЛЬФА» ПОВНЕ ВІДКЛЮЧЕННЯ СИСТЕМИ ВІДБУДЕТЬСЯ ЧЕРЕЗ ДВАДЦЯТЬ П'ЯТЬ СЕКУНД!


Отже, пробудження дитини користі не принесло, принаймні, не зупинило відключення системи. Пора переходити до плану Б.


Вона потягнулася до безглуздим диску «ІНТЕНСИВНІСТЬ ПЕРЕЙМ», який виглядав точнісінько, як регулятор температури духовки плити її матері. Поворот диска до цифри 2 дався їй ціною великих зусиль і великим болем. У зворотний бік диск обертався куди легше. Вона навіть відчула полегшення в глибині голови, немов якась група м'язів, довгий час перебувала в неймовірному напруженні, послала мозку подячний сигнал.


Замовкла і репетують сирена.


Сюзанна встановила проти стрілки цифру 8, завагалася, потім знизала плечима. Чого тягнути кота за хвіст, прийшов час народити і покінчити з цим. І довернула диск до 10. Як тільки це число стало навпроти стрілки, найсильніша біль скрутила живіт, тут же спустилася вниз, до паху. Їй довелося стиснути губи, щоб стримати крик.


— ЗАБЕЗПЕЧЕНО ЗМЕНШЕННЯ НАВАНТАЖЕННЯ В СЕКЦІЇ «АЛЬФА», — повідомив голос Блейна, а потім раптом перемінився, став голосом Джона Уейна, який Сюзанна так добре пам'ятала.


— ДЯКУЮ ЗА ДОПОМОГУ, МАЛЕНЬКА КОВГЕРЛ.


Вона знову стиснула губи, щоб не скрикнути знову, на цей раз не від болю, а від жаху. Можна, звичайно, нагадувати собі, що Блейн Моно мертвий і голос його — брудна


— ПОЛОГИ... ПОЧАЛИСЯ, — з посиленого динаміками голоси зникли інтонації Джона Уейна. — ПОЛОГИ... ПОЧАЛИСЯ, — і тут голос заспівав, імітую Боба Ділана, чому Сюзанна вже скрипнула зубами. — З ДНЕМ НАРОДЖЕННЯ... КРИХТА!.. З ДНЕМ НАРОДЖЕННЯ...! З ДНЕМ НАРОДЖЕННЯ... ДОРОГИЙ МОРДРЕД... З ДНЕМ НАРОДЖЕННЯ...!


Сюзанна визуализировала вогнегасник, що висить на стіні у нього за спиною, коли повернулася, він, само собою, там і висів (правда, без напису «ТІЛЬКИ ТИ „СОМБРА“ МОЖУТЬ ДОПОМОГТИ ЗАПОБІГТИ ПОЖЕЖА» та малюнку, що зображує Шардика, зберігача Променя, в капелюсі ведмедика Смокі [207]: знову пожартувало підсвідомість). Коли вона поспішала до стіни, по нерівному, в тріщинах підлозі, обходячи впали стельові панелі, новий напад болю пронизав тіло, обпаливши вогнем живіт і стегна, викликавши бажання зігнутися навпіл і обхопити руками величезний камінь в її утробі.


«Довго це не триватиме, — подумала вона голосом, який частково належав Сюзанні, а частково — Детте. — Ні, мем. Цей малої несеться, як експрес».


Але тут біль трохи опустила. Сюзанна зірвала зі стіни вогнегасник, направила чорний ріжок на палаючий пульт управління, натиснула пускову кнопку. З вогнегасника вирвалася струмінь піни, накриваючи полум'я. Почулося шипіння, в ніс ударив неприємний запах, що нагадує запах палаючих волосся.


— ПОЖЕЖА... ЗГАШЕНА, — оголосив голос «Догана». — ПОЖЕЖА... ЗГАШЕНА, — і знову змінився, став голосом англійського лорда. — ПОВИНЕН ВИЗНАТИ, ВІДМІННА РОБОТА, СЮЗАННА, СПРАЦЮВАЛИ ЧУДОВО!


Сюзанна знову шугнула через нагадує мінне поле підлога «Догана», схопила мікрофон, включила. Над головою, на одному з двох працюючих телевізійних екранів, Міа йшла до мети, перетинала Шістдесяту вулицю. І тут Сюзанна побачила зелений навіс з підсмаженою поросям, і серце впало. Не Шістдесяту, а Шістдесят першу. Вкрала її тіло стерво практично добралася до мети.


— Едді! — закричала вона в мікрофон. — Едді або Роланд! — якого біса, треба звертатися до всіх, раптом хто-небудь почує. — Джейк! Батько Каллагэн! Ми вже і «Діксі-Піг» і збираємося народити цього чортова дитини! Постарайтеся знайти нас, якщо зможете, але будьте обережні!


Вона знову подивилася на екран. Міа вже перейшла вулицю, стояла на тій стороні, де знаходився ресторан, дивилася на зелений навіс. В нерішучості. Вона Могла прочитати «ДІКСІ-ПІГ»? Швидше за все, немає, але вже сенс картинки напевно зрозуміла. Усміхнений, підсмажений порося. І довго стояти на порозі вона не могла, пологи почалися.


— Едді, я повинна йти. Я люблю тебе, солоденький! Що б не сталося, пам'ятай про це! Ніколи не забувай! Я тебе люблю! Це... — її погляд упав на шкалу з трьома секторами. Стрілка вже вийшла з червоного. Сюзанна подумала, що в жовтому секторі вона залишиться до завершення пологів, а потім зміститься в зелений. Якщо, звичайно, все пройде гладко. Тут до неї дійшло, що вона все ще стискає в руках мікрофон.


— Це Сюзанна-Міа, зв'язок відключаю. Хай буде з вами Бог, хлопчики. Бог і ка.


Вона поставила мікрофон на пульт і закрила очі.


12


Сюзанна миттєво відчула сталися Міа зміни. Хоча вона як і раніше прагнула в «Діксі-Піг» і сутички значно посилилися, в думках у неї було інше. Вона думала про Одетту Холмс і про те, що Майкл Швернер називав «Миссисипским річним проектом» (а роботяги Оксфорда називали його єврейчиком). Емоційна атмосфера, в яку повернулася Сюзанна, нагадувала затишшя перед лютою вересневої грозою.


«Сюзанна! Сюзанна, дочка Дена!»


«Так, Міа».


«Я погодилася стати смертної».


«Ти так говорила».


І Міа виразно виглядала в Федике смертної. Смертної і глибоко вагітної.


«Однак, я втратила багато з того, що і є привабливим в короткому житті. Чи Не так? — горе, переповнювало голос, рвало душу; здивування роздирало її ще сильніше. — І у тебе немає часу розповісти мені про це. У всякому разі, зараз».


«Поїдемо куди-небудь ще, — запропонувала Сюзанна, без особливої надії. — Зупинимо таксі, поїдемо в лікарню. Народимо його разом, Міа. Може, навіть зможемо разом рас...»


«Якщо я поїду кудись ще, він помре, і ми разом з ним, — говорила вона зі стовідсотковою впевненістю. — А я повинна народити. Мене позбавили всього, крім мого малого, і я його пику. Але... Сюзанна... перш ніж ми увійдемо... ти говорила про свою матір...»


«Я збрехала. В Оксфорді була я. Брехня простіше спроби пояснити подорожі в часі і існування паралельних світів».


«Покажи мені правду. Покажи мені свою матір. Покажи, прошу тебе!»


Часу прорахувати всі наслідки цього прохання у Сюзанни не було. Вона могла або погодитися, або різко відмовити. Сюзанна вибрала перший варіант.


«Дивись», — коротко відповіла вона.


13


В країні Пам'ять даний час завжди. Там є Ненайденная двері (про, втрачена) і коли Сюзанна знайшла її і відкрила, Міа побачила жінку з чорними, зачесаним назад волоссям і дивовижними сірими очима. Блузку жінки у шиї прикрашає камея. Він сидить за кухонним столом, це жінка, і її навічно висвітлюють падають у вікно сонячні промені. У цьому спогаді годинник завжди показують дев'ять хвилин третього жовтневого дня 1946 року. Велика війна закінчилася, по радіо співає Ірен Дей, на кухні стоїть запах імбирною пряники.


— Одетта, підійди і посидь зі мною, — каже жінка, її мати. — З'їж що-небудь солоденьке. Ти добре виглядаєш, дівчинка.


І вона посміхається. О, пішов, знесене вітром скорботи привид повертається знову!


14


Прозаїчно, однак, скажете ви, можете так сказати. Юна дівчина повертається додому зі школи, з портфелем підручників в одній руці, з мішком з фізкультурної формою в інший. На ній біла блузка, плісирована спідниця з шотландки, гольфи з бантами з боків, оранжево-чорні, в кольорах школи. Її мати, сидить за столом, підніме голову, дивиться на неї, пропонує шматок щойно спеченої імбирною пряники. І це лише єдиний момент з мільйона йому подібних, єдине найдрібніша подія, з яких складається життя. Але від цього бачення у Міа перехоплює подих (ти добре виглядаєш, дівчинка). І в кінці ти можеш стати жінкою, що сидить біля столу під подають у вікно сонячними променями. Ти можеш стати тим, хто дивиться на дитину, хоробро выплывающего з гавані дитинства. Ти можеш стати вітром, надувающим вітрила своєї дитини. Ти. «Одетта, підійди і посидь зі мною». Дихання Міа початок зі свистом виходити з грудей. «З'їж що-небудь солоденьке». Її очі затуманились, усміхнений порося на навісі спочатку роздвоївся, потім учетверился. «Ти добре виглядаєш, дівчинка». Якийсь відрізок часу краще, ніж ніякого. Навіть п'ять років, а може, й три, краще, ніж відсутність часу. Вона не вміла читати, не була ні більше-ніж-будинку, ні в ніякому будинку, але з таким математичним розрахунком могла впоратися без проблем: три — краще, ніж нічого. Навіть один краще, ніж нічого. Ох... Ох, але... Міа думала про хлопчика з блакитними очима, що входять у двері, якого вона знаходила, а не втрачала. Вона думала про те, як скаже йому: «Ти добре виглядаєш, синку!» Міа розплакалася. «Що я наробила?» — жахливий питання. "А що я могла зробити замість того, що зробила? — ще жахливіше. О, Дискордия!


15


Сюзанна отримала єдиний шанс що-небудь зробити, поки Міа стояла біля сходів, що ведуть до її долі. Вона сунула руку в кишеню джинсів, намацала черепашку, skolpadda. Її коричневі пальці, відокремлені від білого стегна Міа тільки тонким шаром матерії, зімкнулися на черепашці. Сюзанна витягла її і кинула в зливну канаву. З її руки на коліна ка. А потім Сюзанну піднесли на три сходинки до подвійних дверей «Діксі-Піг».


16


Всередині панував морок, і спочатку Міа не бачила нічого, крім каламутних червоно-помаранчевих вогнів. Електричних смолоскипів, на зразок тих, що ще висвітлювали деякі зали замку Дискордия. З запахом, однак, все було ясно і, незважаючи на нову сутичку, шлунок зустрів запах смаженої свинини голодним бурчанням, вимагаючи, що його нагодували. Та й малої хотів їсти.


«Це не свинина, Міа», — намагалася напоумити її Сюзанна, але Міа ніяк не прореагувала.


Як тільки двері за Міа закрилися, у кожної стояв чоловік чи людиноподібна істота, видимість помітно покращилася. Вона потрапила в довгий, вузький обідній зал. Вона бачила білосніжні скатертини та серветки. На кожному столику стояв помаранчевий підсвічник із запаленою свічкою. Поблискували вогники, нагадуючи лисячі очі. Пол при вході виклали чорним мармуром, але від стійки метрдотеля його прикривав темно-червоний килим.


За стійкою стояв сей років шістдесяти, з зачесаним назад сивим волоссям і вузьким, досить-таки хижим особою. Обличчям він міг зійти за інтелігентної людини, але такий одяг, яскраво-жовтий піджак спортивного покрою, червона сорочка і чорна краватка, міг носити тільки продавець старих автомобілів або азартний гравець, що гастролює по невеликих містах і потрошащий місцевих лохів. По центру лоба пломеніла червона діра діаметром з дюйм, немов у нього стріляли з близької відстані. Кров заливала дірку до країв, але на бліду шкіру не вихлюпувалася.


За столиками обіднього залу сиділо близько п'ятдесяти чоловіків і в половину менше жінок. Здебільшого в таких же гарних вбраннях, як і сивочолий джентльмен. Великі персні блищали на м'ясистих пальцях, діамантові сережки відображали помаранчевий світло електричних смолоскипів.


Втім, деякі одягалися куди скромніше: меншість віддавало перевагу простим білих сорочок і джинсів. Цих панів відрізняли блідість шкіри і насторожений, уважний погляд, райдужні оболонки перетворилися на вузькі обідки, все інше місце займали величезні зіниці. Їх тіла оточував дуже слабкий, іноді пропадає синій ореол. Міа ці бліді, в синьому ореолі істоти здавалися куди більш людяними, ніж «низькі люди», чоловіки або жінки. Вони були вампірами, для того, щоб це зрозуміти, Міа не було побачити загострені ікла, які оголювалися при посмішці, але все одно, в порівнянні з підручними Сейра вони виглядали більш людяними. Можливо, тому, що раніше були людьми. Що ж стосувалося інших...


«Їх обличчя — маски, — відзначала вона з наростаючим огидою. — Під масками Волков ховалися електронні люди, роботів, а що ховається під цими?»


В обідньому залі панувала мертва тиша, але звідки-то, і місце це виразно знаходилося неподалік, долітали уривки розмов, сміх, дзвін склянок, скрип столових приборів про тарілки. Щось полилося вино або вода, припустила Міа, після чого відбувся гучний вибух реготу.


Чоловік і жінка, з «низьких людей», він — в смокінгу з лацканами з шотландки і червоному оксамитовому краватці-метелику, вона — в сріблястому вечірній сукні без бретелей, обидва товсті до неподобства, повернулися (з написаним на обличчях невдоволенням) на ці звуки. Їх джерело, судячи з усього, перебував за розкішним гобеленом, що зображують лицарів, які вечеряли зі своїми дамами. Коли товстуни поверталися, Міа бачила, як їх щоки наче відшарувалися, а під ними на мить промайнуло щось червоне й волохате.


«Сюзанна, це була їхня шкіра? — запитала Міа. — Святий Боже, у них така шкіра?»


Сюзанна не відповіла, навіть не вважала за потрібне сказати: «Я ж тобі говорила» або «Хіба я тебе не попереджала?» Для роздратування час пішло (як, втім, і для інших емоцій), і Сюзанна щиро шкодувала жінку, яка привела її сюди. Так, Міа брехала і зраджувала; так, намагалася зробити все, щоб Едді і Роланд загинули. Але хіба у неї був вибір? Сюзанна раптом зрозуміла, не без гіркоти, що тепер вона може дати точне визначення ка-мей: людина, якій дано надія, але не право вибору.


«Все одно що дати мотоцикл сліпому», — подумала вона.


Річард Сейр, стрункий, підтягнутий, середніх років, симпатичний, повні губи, брови вразлет, почав аплодувати. Заблищали персні на його пальцях. Жовтий блейзер яскравою плямою виділявся в сутінковому світлі.


— Хайл, Міа! — вигукнув він.


— Хайл, Міа! — відгукнулися інші.


— Хайл, Мати!


— Хайл, Мати! — закричали вампіри і «низькі люди», чоловіки і жінки, і теж почали аплодувати. Начебто з усієї сили плескали в долоні, але акустика обіднього залу глушила звук і перетворювала оплески у шелест крил кажанів. Нова сутичка скрутила Міа, та так, що у неї підігнулися коліна. Її потягло наперед, і проте, біль десь-то радувала, провіщаючи швидке позбавлення від тягаря. Сейр ступив до неї, ухопив за передпліччя, підтримав, не дав впасти. Вона подумала, що його дотику будуть холодними, як лід, але ні, руки Сейра палали, як у хворого на холеру.


У цей момент з тіней виступила вперед висока постать, істота, що відрізняється і від вампірів, і від «низьких людей». У джинсах і простій білій сорочці, і Міа бачила, що над коміром голова птиці. Покрита гладким пір'їнками темної жовтизни. З чорними очима. Істота також ввічливо захлопало, і від Міа не сховалося, що його руки не закінчуються пальцями, а кігтями.


Півдюжини жуков вискочили з-під одного з столів і витріщилися на неї очима на ніжках. Страшенно розумними очима. Їх мандибулы видавали звуки, схожі на сміх.


«Хайл, Міа! — почула вона в голові. Разом зі скрекотом. — Хайл, Мати», — а потім вони зникли, розчинилися в тінях.


Міа обернулася до дверей і побачила двох «низьких людей», які їх і закривали. І так, це були маски. Стоячи поруч з охоронцями, не складало труднощів визначити, що їх чорні волосся намальовані. Міа подивилася на Сейра, серце у неї впало.


Занадто пізно. Занадто пізно що-небудь зробити, крім як народжувати в цій поганій компанії.


17


Сейр прибрав руки, коли вона оберталася до дверей. Тепер знову взяв її за ліву руку. У той же момент вона відчула, що її схопили з праву. Повернувши голову, побачила товстуху в сріблястому платті. Її безрозмірний бюст так і рвався назовні, сукні насилу вдавалося утримати його. Шкіра передпліч висіла складками, від неї йшов удушливий запах тальку. На лобі червоніла рана, заповнена кров'ю, яка не витікала з неї.


«Так вони дихають, — подумала Міа. — Так вони дихають, коли носять свої...»


Із-за наростаючого сум'яття Міа практично забула про існування Сюзанни Дін, а вже про Детту — повністю. Тому, коли Детта Волкер виступила вперед, яке там, стрибнула вперед, Міа не змогла її зупинити. І спостерігала, як її руки стрепенулися, немов самі по собі, а нігті встромилися в пухку щоку жінки в сріблястому вечірній сукні. Жінка скрикнула, а от дивно, але факт, інші, включаючи Сейра, загоготали, наче ніколи в житті не бачили нічого більш кумедного.


Маску людяності стягнули з цієї «низької жінки», потім зірвали. Сюзанні згадалися її останні миті в галереї замку, коли все застигло, а небо розірвалося, як папір.


Детта майже повністю зірвала маску. На кінчиках її пальців повисли шматки якогось матеріалу, схожого на латекс. А під маскою виявилася голова величезною червоною щури, мутанта з жовтими зубами, зростаючими на зовнішній поверхні щік і білими черв'яками, звиваються в ніздрях.


— Погана дівчинка, — щур потрясла пальцем перед обличчям Сюзанни-Міа. Інша рука досі стискала її передпліччя. Напарник жінки, «низький чоловік» без смаку смокінгу, від сміху аж зігнувся, і в цей момент Міа побачила, що позаду з його штанів щось стирчить. Занадто кістляве, щоб бути хвостом, але вирішила вона, нічого іншого там стирчати не могло.


— Пішли, Міа, — Сейр потягнув її вперед. Потім нахилився, заглянувши в очі, як коханець. — Чи це ти, Одетта? Ти, чи не так? Це ти, лезущая у всі щілини, сверхобразованная, доставляє масу клопоту негритоска?


— Ні, це я, крысомордый, білий гівнюк! — гаркнула Детта, а потім плюнула Сейру в обличчя.


Від подиву в Сейра відпала щелепа. Але він тут же закрив рот і спохмурнів. В обідньому залі знову запанувала тиша. Він витер слину з лиця, з маски, яку носив на обличчі, подивився на мокру долоню, не вірячи своїм очам.


— Міа? — запитав він. — Міа, ти дозволила їй плюнути в мене? У мене, хрещеного батька твоєї дитини?


— Ти шакалье лайно! — викрикнула Детта. — Ти смокчеш член свого татуся, длубаючись пальцем в її дупі, і це все, на що ти здатний! Ти...


— Вижени її! — проревів Сейр.


І на очах вампірів і «низьких людей», присутніх в обідньому залі «Діксі-Піг», Міа це і зробила. Результат вийшов дивним. Голос Детты почав слабшати, немов її виводили з залу (скажімо, вибивала, схопивши за загривок). Вона вже не намагалася говорити, тільки хрипко сміялася, але незабаром стих і сміх.


Сейр постояв, зчепивши руки перед собою, пильно дивлячись на Міа. Дивилися на неї та інші. Десь за гобеленом, що зображує які вечеряли лицарів та їхньої дами, сміялася і говорила інша група відвідувачів ресторану.


— Вона пішла, — нарешті відповіла Міа. — Погана пішла, — навіть в тиші обіднього залу голос її почули далеко не всі, бо говорила вона пошепки. Не піднімаючи очей, щоки її зблідли, як полотно. — Будь ласка, містере Сейр... сей Сейр... тепер, коли я зробила все, як ви просили, будь ласка, скажіть, що ви говорили мені правду, і я зможу виховувати мого малого. Будь ласка, так і скажіть! Якщо скажете, то ніколи не почуєте про інший, я присягаюсь у цьому обличчям батька мого і ім'ям матері, клянуся.


— У тебе не було ні батька, ні матері, — відповів Сейр. В голосі чулось презирство. Співчуття і жалості, про яких вона благала, місця в його очах не знайшлося. А над очима червона діра в лобі наповнювалася і наповнювалася кров'ю, яка не расплескивалась.


Знову біль, більш сильна, ніж раніше, встромила в Міа свої зуби. Міа похитнулася, але на цей раз Сейр і не подумав підтримати її. Вона впала перед ним на коліна, поклала руки на його шорсткі, блискучі, з шкіри страуса туфлі і знизу вгору глянула на бліде обличчя. Він дивився на неї, поверх яскраво-жовтого піджак спортивного покрою.


— Будь ласка, прошу вас, стримайте дане мені обіцянку.


— Може, додержу, а може, й ні, — відповів він. — Знаєш, мені ніколи не лизали туфлі. Можеш ти собі це уявити? Прожити стільки років, як я, і жодного разу не побачити, як тобі лижуть взуття.


Десь захихотіла жінка.


Міа нахилилася вперед.


«Ні, Міа, немає», — простогнала Сюзанна, але Міа їй не відповіла. Її не зупинила навіть паралізуюча біль глибоко всередині. Вона почала лизати шорстку поверхню туфель Річарда Сейра. Сюзанна навіть здалеку відчула їх смак. Сухе, запилене, шкіряний смак, повний смутку і приниження.


Якийсь час Сейр їй не заважав, потім зупинив:


— Припини. Досить.


Грубо, ривком підняв на ноги, нахилився до неї, так, що його, без тіні усмішки, обличчя виявилося в трьох метрах від її особи. Тепер вона вже не могла не бачити масок, які носив і він, і інші «низькі люди». Крізь майже прозорі щоки просвічували завитки темно-червоних волосся.


А може, слід було називати їх вовною, раз вже вони покривали все обличчя.


— Твоя покора нічого тобі не дасть, хоча, мушу визнати, відчуття приголомшливі.


— Ви обіцяли! — вигукнула вона, намагаючись вирватися з його рук. Але тут же пішла нова сутичка, і вона зігнулася навпіл, намагаючись не кричати. Коли біль відпустила, продовжила. — Ви говорили, п'ять років... може, сім... так, сім... все краще для мого малого, так ти казав...


— Так, — кивнув Сейр, — начебто пригадую, Міа, — він насупився, наче зіткнувся з надзвичайно складною проблемою, потім просяяв. Маска в куточку рота на мить відійшла, коли він посміхався, відкривши жовтий зуб, зростаючий складки в тому місці, де нижня губа сходилася з верхньої. Потім відпустив одну її руку, з тим, щоб підняти палець, прямо-таки педагог, щось пояснює нетямущу учениці. — Все найкраще, саме так. Питання в тому, удовлетворяешь ти цим критерієм.


Схвальний сміх вітав цю жарт. Міа пам'ятала, як вони називали її Мати, як, вітаючи, кричали їй хайл, але все це було в далекому минулому, не має ніякого значення шматок сну.


«Від тебе потрібно тільки виносити його, чи не так? І з цим ти добре впоралася, — долинув з глибини голос Детты, можливо, з темниці. — Так, ти просто чудово з цим справилася, дівчинка».


— Я ж годилася на те, щоб виношувати його, чи не так? — Міа буквально виплюнула ці слова в обличчя Сейру. — Годилася на те, щоб посилати іншу в болото є жаб, при цьому змушуючи її думати, що це чорна ікра... З цим я впоралася, чи не так?


Сейр моргнув, безсумнівно, здивований настільки різким відповіддю.


А Міа знову пом'якшилася.


— Гей, згадайте, я пожертвувала всім.


— Фі, у тебе не було нічого! — заперечив Сейр. — Ти була безтілесним привидом, чиє існування полягала в одному: затрахать до смерті випадкового волоцюгу. Повія вітрів, не так називав Роланд подібних тобі?


— Тоді подумайте про інший, — не здавалася Міа. — Тієї, що називає себе Сюзанна. Заради мого малого я вкрала у неї життя, позбавила її цілі в житті, і все на ваше прохання.


Сейр недбало відмахнувся.


— Слова не принесуть тобі користі, Міа. Так що краще закрий рот.


Він повернувся вліво, кивнув. «Низький чоловік», з бульдожої фізіономією під шапкою кучерявого сивого волосся виступив вперед. Червона дірка в його лобі була не кругла, а трохи витягнутої, що нагадує око китайця. За ним йшла ще одна істота з головою темно-коричневого яструба, що стирчить над футболкою з написом на грудях «СИНІ ДИЯВОЛИ ДЮКА». Вони взяли її за руки. Дотики птицеголового викликали пренеприятные відчуття: щось лускате, чуже всьому земному.


— Ти була прекрасною берегинею, — кивнув Сейр, — в цьому ми повністю з тобою згодна. Але ми повинні також пам'ятати, що виношувала дитину подружка Роланда з Гилеада, чи не так?


— Це брехня, — вигукнула вона. — О, це брудна... БРЕХНЯ!


Сейр продовжив, ніби й не чув її.


— Для різної роботи, як відомо, потрібні різні навички. Як мовиться, не може чоботи тачать пиріжник, а пироги пекти чоботар.


— Будь ЛАСКА! — скрикнула Міа.


Яструб доклав свої руки, немає, пташині лапи з кігтями на голові, немов закриваючи вуха, почав розгойдуватися з боку в бік, немов зненацька оглух. Ця пантоміма, ясна річ, викликала сміх і навіть захоплені крики.


Сюзанна невиразно відчула, як щось тепле вилилося їй на ноги, на ноги Міа, побачила, як джинси потемніли промежини і на стегнах. Її води нарешті відійшли.


— Ходімо... народжувати ДИТИНУ! — захоплено, зовсім як провідний якого-небудь телешоу, вигукнув Сейр. Посмішка у нього вийшла дуже вже зубастою: вони виблискували двома рядами як внизу, так і вгорі. — А потім розберемося. Обіцяю тобі, твоє прохання обов'язково буде всебічно розглянута. А поки... Хайл, Міа! Хайл, Мати!


— Хайл, Міа! Хайл, Мати! — закричали інші, і Міа раптом зрозуміла, що її тягнуть в глибину залу, «низький чоловік» з бульдожої фізіономією за ліву руку, а птицеголовый, схожий на яструба, за праву. У Яструба при кожному вдиху в горлі щось неприємно шипіло. Її ноги ледь торкалися килима, Міа буквально несли до другого птицеголовому, з жовтими пір'ям. Кенарь, так вона його назвала.


За помахом руки Сейра Бульдог і Яструб зупинилися. Відповідно, зупинилася і Міа. Сейр заговорив з Кенарем, вказуючи на вхідні двері «Діксі-Піг». Міа почула ім'я Роланда, потім Джейка. Кенарь кивнув. Сейр знову вказав на двері, похитав головою. «Ніхто не повинен сюди увійти, — означало погойдування. — Ніхто!»


Кенарь знову кивнув і щось зачирикал. Від цих звуків Міа хотілося вити. Вона відвернулася, і погляд впав на гобелен з лицарями і їх дамами. Вони сиділи за столом, який вона дізналася: його «змалювали» з того, що стояв у банкетному залі замку Дискордия. Артур Эльдский сидів на чолі столу, в короні і з дружиною по праву руку. Очі його були блакитними, як їй не раз снилося.


Ка вибрала цей самий момент, щоб в обідній зал «Діксі-Піг» проник невідомо звідки взявся порив вітру, яким і завернуло куточок гобелена. Через секунду-іншу куточок став на місце, але цього часу вистачило Міа, щоб побачити ще один обідній зал, окремий, для невеликих компаній.


За довгим дерев'яним столом під сяяла кришталевою люстрою сиділи з дюжину чоловіків і жінок, їх жовтувато-зелені особи перекосилися і зсохлися від віку і злоби. Оттянувшиеся губи виставляли напоказ цілий зубний арсенал. Дні, коли будь цьому чудовиськ могло закрити рот, залишилися в минулому. З куточків чорних очей сочилася якась рідина, що нагадує дьоготь. Зуби стирчали і з жовтої шкіри щік, між жахливими на вигляд острівцями вовни.


«Хто вони? — вигукнула Міа. — В ім'я богів, хто вони?»


[208]"Мутанти, — сказала Сюзанна. — А може, слід називати їх гібриди . І це не має ніякого значення. А що має, ти бачила, чи не так?"


Вона бачила, і Сюзанна це знала. Хоча куточок гобелена дуже швидко повернувся на місце, обидві вони встигли розгледіти в центрі столу портативний електричний рашпер з обертовому рожном. На вертелі оберталася і безголова тушка, з коричневою скоринкою, закінчується соками. І в повітрі пахло не свининою. На вертелі, коричневий, як смажений сквоб [209], обертався людське немовля. А істоти, що сиділи навколо столу, підставляли чашки з тонкого фарфору під капаючі з нього соки... салютували ними один одного... і пили.


Порив вітру вірш. Куточок гобелена відсік моторошне видовище. І ще до того, як жінку, що народжує знову вхопили за руки і потягли з обіднього залу в глибини будівлі, що з'єднує багато світи, розташовані вздовж Променя, до неї дійшло, що ж зображено на гобелені: Артур Эльдский підносив до рота не курячу ніжку, як могло здатися з першого погляду. Ні, то була ніжка дитини. І в келиху, який піднімала леді Ровена, хлюпало не вино, а кров.


— Хайл, Міа! — знову вигукнув Сейр. Він уже перебував у чудовому настрої: голуб, що летів з далеких країв, повернувся в голубник.


— Хайл, Міа! — пролунало у залі. Наче вітали улюблену футбольну команду. До вампірів і «низьких людей» приєдналися сидять за гобеленом, шлях їх голоси, швидше, нагадували гарчання. І роти вони набили їжею.


— Хайл, Мати! — і Сейр глузливо вклонився, щоб підкреслити, що весь цей урочистий прийом не більше, ніж насмішка.


— Хайл, Мати! — вторили йому вампіри і «низькі люди», хвиля цих насмішкуватих оплесків забрала її спочатку на кухню, потім у комору і, нарешті, на що йде вниз драбину.


А в кінці шляху, на жаль, її чекала двері.


18


Сюзанна зрозуміла, що вони на кухні «Діксі-Піг» по запаху готування: звичайно ж, готували тут не свинину, а те, що пірати вісімнадцятого століття називали «довгої свининою».


Скільки років вампіри і «низькі люди» Нью-Йорка використовували цей ресторан, як свій аванпост? З часів Каллагэна, з сімдесятих або вісімдесятих років? З її часу, шістдесятих? Напевно довше. Сюзанна припустила, що якийсь аналог «Діксі-Піг» існував і в ті далекі роки, коли голландці купили цей острів у індіанців за кілька мішків з намистом і почали насаджувати серед них християнську релігію, яка пустила більш глибоке коріння, ніж їх прапор. Практичні люди, ці голландці, великі любителі свинячої відбивної і не терплять жодної магії, що білою, чорною.


Вона побачила достатньо, щоб зрозуміти: кухня «Діксі-Піг» — близнюк кухні, в якій вона побувала в замку Дискордия. Тієї самої кухні, де Міа вбила щура, яка намагалася урвати свою частку, що залишилася там їжі, зажареного в духовці порося.


«Тільки не було там ні духовки, ні поросяти, — подумала вона. — Чорт, та кухні не було. Порося був за коморою і належав він Тіан і Залии Джеффордс. А вбила його і пила гарячу кров я — не вона. До того часу вона майже повністю заволоділа моїм тілом, тільки я цього не знала. Цікаво, а Едді...»


Коли Міа схопила її, відірвавши від своїх думок і зашвирнув в темряву, Сюзанна усвідомила наскільки повним був контроль цієї вічно щось вимагає, моторошної стерви над її життям. Вона знала, чому Міа це зробила: заради свого малого. Але чому вона, Сюзанна Дін, допустила таке? Тому що і раніше в ній жила друга особистість? Тому що вона не могла існувати без незнайомки у власному розумі, як Едді не міг обійтися без героїну? Вона боялася, що це правдива відповідь.


Сюзанна летіла в вихрящейся темряві. А відкривши очі, побачила люту місяць, що висить над замком Дискордия, і мерехтить червона заграва (кузня Короля) на горизонті.


— До мене! — вигукнув жіночий голос, зовсім як в минулий раз. — Сюди, де немає вітру.


Сюзанна подивилася вниз і побачила, що ніг у неї немає, і вона сидить на тій же грубо збитої візку, що і у свій перший візит в замок. Та ж жінка, висока і струнка, з чорними волоссям, що розвіваються на вітрі, кликала її. Зрозуміло, Міа, і все це, замок, кріпосна стіна, галерея, здавалися Сюзанні настільки ж реальними, як спогади про банкетному залі.


Вона подумала: "Але Федик був справжнім. Тіло Міа, воно ж моє тіло, зараз тягнуть через кухню «Діксі-Піг», де готуються моторошні страви для відвідувачів — нелюдів. Галерея в замку існує тільки в розумі Міа, її притулок, її «Доган».


— До мене, Сюзанна з Серединного світу, подалі від заграви Червоного Короля! Прийди під захист цього мерлона, де немає вітру.


Сюзанна похитала головою.


— Скажи, що ти хочеш сказати, і покінчимо з цим, Міа. Ми повинні народити дитину, ага, вже не знаю як, але вдвох, і, як тільки він з'явиться на світ, ми розлучимося. Ти і так отруїла моє життя, ще як отруїла.


Голос Міа переповнювало відчай, живіт горою випирав з-під мексиканської шалі, вітер відкидав чорне волосся з обличчя.


— Між іншим, ти сама прийняла отруту, Сюзанна! Сама його проковтнула! Так, коли дитина ще був непроклюнувшимся насіниною в твоєму животі!


Могло таке бути? Якщо так, хто з них запросив Міа, цю вампіршу, якою вона була насправді? Сюзанна або Детта?


Сюзанна подумала, що ні перша, ні друга.


Вирішила, що запросила її Одетта Голмс. Та сама, яка не могла образити і муху. Зате обожнювала своїх ляльок, шлях більшість з них були білими, як її простенькі трусики з бавовняної тканини.


— Що ти хочеш від мене, Міа, нічия дочка? Говори і покінчимо з цим!


— Скоро ми обидві, так, дійсно, буде лежати поруч, народжуючи однієї дитини. І ось про що я тебе прошу. Якщо у мене з'явиться шанс втекти з моїм малим, ти повинна мені допомогти забрати його.


Сюзанна обдумала її прохання. У нагромадженні скель, перемежаються прірвами, гавкали гієни. Від крижаного вітру немело тіло, але куди гірше була біль, залізними щелепами вгрызающаяся в нижню частину живота. Вона бачила ту ж біль на обличчі Міа і знову подумала, що все її існування перетворилося в споглядання дзеркальних відображень. У будь-якому разі, чому не пообіцяти? Шансу, можливо, і не випаде, але якщо таке станеться, хіба вона хоче, щоб істота, яка Міа хотіла назвати Мордредом, потрапило до людей Короля?


— Так, — кивнула вона. — Добре. Якщо у мене буде можливість допомогти тобі втекти з малим, обов'язково допоможу.


— Куди завгодно, — прохрипіла Міа. — Навіть... — вона замовкла. Проковтнула слину. Змусила себе продовжити. — Навіть у тодэшную темряву. Тому що, якщо мені доведеться бродити там вічність пліч-о-пліч з моїм сином, це не покарання.


«Для тебе, можливо, і немає, сестричка», — подумала Сюзанна, але нічого не сказала. По правді кажучи, її дістали примхи Міа.


— А якщо шляху до свободи не буде, — продовжила Міа, — убий нас.


Тут лише ревів вітер так гавкали гієни, але Сюзанна відчувала, що її справжнє тіло, як і раніше перебуває в русі, і в цей самий момент його несуть вниз по сходах. І весь цей реальний світ відділяла від неї найтонша з мембран. Здатність Міа «перетягнути» її в замок, незважаючи на і додають в силі сутички, свідчило про величезну силу демона. І залишалося тільки шкодувати, що цю силу не вдалося взяти під контроль.


Ймовірно, Міа прийняла мовчання Сюзанни за небажання піти їй назустріч, тому що поспішила до неї, все в тих же huaraches, нахилилася над візком з дерев'яними колесами, схопила Сюзанну за плечі, труснула.


— Йя-я! — вигукнула вона. — Убий нас! Краще ми разом зустрінемося зі смертю, ніж... — фразу вона не докінчила, знов заговорила тихо, з гіркотою. — Мене обманювали самого початку. Так?


І хоча прозріння нарешті прийшло, Сюзанна не відчувала ні задоволення, ні співчуття, ні печалі. Так що просто кивнула.


— Вони збираються з'їсти його? Згодувати цим жахливим старим?


— Я практично впевнена, що ні, — сказала Сюзанна. І при цьому серце нашептывало їй, що без канібалізму тут не обійдеться.


— На мене їм абсолютно наплювати, — журилася Міа. — Я для них всього лише доглядальниця, так ти мене називала? І, напевно, вони навіть не дадуть мені посидіти з ним, правда?


— Думаю, що дадуть, — сказала Сюзанна. — Можливо, ти будеш годувати його шість місяців, але навіть це... — вона похитала головою, потім прикусила губу, бо нова сутичка перетворила м'язи живота і стегон у скло. Коли біль пішла. Продовжила, — ...велике питання.


— Ти вб'єш нас, якщо ми не зможемо вирватися з їх лап? Скажи, що вб'єш, Сюзанна, прошу тебе!


— І якщо я пообіцяю зробити це для тебе, Міа, що ти зробиш для мене? За умови, що я зможу примусити себе повірити хоч речі, слетающему з твоїх брехливих губ?


— Я тебе звільню, якщо випаде така можливість.


Сюзанна обдумала його слова і вирішила, що і така угода краще ніякої. Накрила своїми руками руки Міа, сжимавшие її плечі.


— Добре. Я згодна.


І тут же, як і на кінці їх минулого розмови, розірвалися небо, мерлон, саме повітря. В розриві Сюзанна побачила рухомий коридор. Побачила невиразно, немов крізь туман. Зрозуміла, що бачить все це власними очима, практично закритими. Бульдог і Яструб тягли її до двері в кінці коридору (з тих пір, як Роланд увійшов в її життя, остання перетворилася на низку дверей). Схоже, думали, що вона зомліла. В певному сенсі так воно і було.


А потім вона повернулася в тіло-гібрид, з білими ногами... тільки хто міг сказати, яка частина перш коричневої шкіри тепер стала білою? Подумала, що ця колізія, принаймні, наближається до вирішення, і пораділа цього. Вона з радістю обміняла б білі ноги, якими б сильними вони не були, на дещицю спокою розуму.


Дещицю спокою в її розумі.


19


— Вона приходить у себе, — пробурчав хтось. Той, що з бульдожьим особою, подумала Сюзанна. Втім, значення це не мало: маски приховували людиноподібних щурів з зарослих шерстю мордами.


— Це добре, — Сейр, він крокував позаду.


Сюзанна озирнулась і побачила, що її ескорт, що складався з шести «низьких людей», Яструба і трьох вампірів. «Низькі люди» були озброєні пістолетами, рукоятки яких стирчали з докерских захоплень... тільки вона вважала, що цьому світі це називалося подплечными кобурами. Перебуваючи в Римі, дорога, веди себе, як римляни. Два вампіра несли арбалети, на зразок тих, що вона бачила в Кэлле. Третій — неприємно потріскував променевої меч, вже з озброєння Волков.


«Десять на одного, — холоднокровно подумала Сюзанна. — Розклад не з кращих... але могло бути гірше».


«Ти зможеш...» — долинув з глибини голос Міа.


«Заткнися, — обірвала її Сюзанна. — З розмовами покінчено». А попереду, на двері, до якої вони наближалися, вона прочитала:


«НОРД СЕНТР ПОЗИТРОНИКС, ЛТД» Нью-Йорк/Федик


Максимальний рівень безпеки


ВХІД ЗА МОВНИМ ПАРОЛЮ"


Знайома напис, подумала Сюзанна, і вона знала, чому: бачила схожу по ходу свого короткого візиту в Федик. У Федик, де перебувала в неволі справжня Міа, істота, яке знайшло смертність, уклавши найбільш невигідну угоду в світі.


Коли вони підійшли до дверей, Сейр протиснувся до неї першим, обігнувши Яструба. Нахилився до дверей і вимовив щось невыговариваемое, чужорідне слово, яке Сюзанні ніколи б не вдалося повторити.


«Це і неважливо, — прошепотіла Міа. — Я зможу йому сказати, якщо доведеться, зможу навчити тебе іншому, яке ти вимовиш. Але тепер... Сюзанна, я шкодую, що все так вийшло. Всього тобі найкращого».


Двері в Експериментальну станцію 16-го квадрата дуги в Федике відкрилася. Сюзанна почула гудіння, в ніс ударив запах озону. Цю двері між світами відкривала не магія: її зробили Древні люди, і техніка ця старіла і виходила з ладу. Люди, які втратили віру в магію, відвернулися від Вежі. Магію замінило ось це вмираюче гудіння. Ця дурна смертна техніка. А за дверима знаходилося величезне приміщення, заставлене ліжками. Сотнями ліжок.


«От де вони оперують дітей. Беруть те, що потрібно Руйнівникам».


Тепер же пустували всі ліжка, крім однієї. У її підніжжя Сюзанна побачила жінку з жахливою щурячою головою. Напевно, медичну сестру. Поруч з нею стояв чоловік, Сюзанна не думала, що він — вампір, але повної впевненості у неї не було: повітря в дверному отворі тремтів, як над жаровнею. Чоловік підняв голову і помітив їх.


— Покваптеся! — крикнув він. — Тягніть його сюди! Ми повинні з'єднати їх і покінчити з цим, а то вона помре! Вони обидві помруть! — лікар, а тільки лікар міг говорити в такому тоні в присутності Річарда П. Сейра, нетерпляче замахав руками. — Давайте її сюди! Ви спізнюєтеся, чорт би вас побрал!


Сейр грубо потягнув її через двері. В голові загучало, коротко дзенькнули колокольца Стрибка. Вона подивилася вниз, але запізнилася: запозичені у Міа ноги вже зникли, і вона розтягнулася на підлозі до того, як пройшли слідом Яструб і Бульдог встигли її підтримати.


Сюзанна підвелася на ліктях, озирнулась, розуміючи, що вперше за довгий час, може, з того самого моменту, як її зґвалтували в кам'яному колі, належить сама собі. Міа пішла.


А потім, наче доводячи, що це не так, доставив стільки клопоту і тільки що відбула гостя голосно скрикнула. Сюзанна відповіла їй своїм криком, не змогла стриматися від болю, і на мить їхні голоси злилися в цілковитій гармонії во славу дитини.


— Господи, — вирвалося в одного з охоронців Сюзанни, вона не знала, у вампіра або у когось з «низьких людей». — У мене з вух тече кров? Таке відчуття, що так...


— Піднімай її, Хабер! — гаркнув Сейр. — Джей! Допомагай йому! Підніміть її з підлоги, заради порятунку ваших батьків!


Бульдог і Яструб, або Хабер і Джей, якщо вам так більше подобається, схопили його під руки і швидко потягли по проходу повз порожніх ліжок.


Міа повернулася до Сюзанні, їй вдалося видавити з себе слабку посмішку. Особа вкривав піт, щоки палали, волосся липли до вологій шкірі.


— Добре, що ми зустрілися... і погано, — промовила вона.


— Варто придивнути сусідню ліжко! — кричав лікар. — Швидше, боги вас забирай! Ну чому ви такі повільні?


Двоє «низьких людей», з тих, що супроводжували Сюзанну з «Діксі-Піг», взялися за найближчу порожню ліжко, впритул пододвинули її до ліжка Міа, тоді як Хабер і Джей продовжували тримати Сюзанну під руки. До узголів'я ліжка кріпилося щось середнє між сушаркою для волосся, які стояли в перукарнях, і космічним шоломом з якогось фантастичного серіалу. Сюзанні дивитися на цю штуковину не хотілося. Вона відчувала, що її призначення — висмоктувати мізки.


Крысоголовая медсестра тим часом сунулася між розсунутих ніг породіллі, заглянула під лікарняне нічну сорочку, вздернутую вище колін. Пухлою рукою поплескала по правому коліну Міа, видала нявкаючий звук. Судячи з усього заспокійливий, але Сюзанну пересмикнуло.


— Не стійте, засунувши пальці в дупи, ідіоти! — кричав лікар, повнуватий чоловік з карими очима, розчервонілими щоками і зачесаним назад чорними волоссям, такими рідкісними, що кожен зубець гребінця залишав у них широку смугу. З-під білого нейлонового халата виднівся твідовий костюм. На червоній краватці виділявся очей. Цей сигул аніскільки не здивував Сюзанну.


— Ми чекаємо твого слова, — відповів Джей, з головою яструба. Говорив він монотонно, дивно, не по-людськи. Голос звучав так само неприємно, як і нявкання щури, але зрозуміти його праці не становило.


— Вам не потрібно чекати мого слова! — гримнув лікар, обурюючись, змахнув руками, прямо-таки, як француз. — Чи ваші матері ніколи не народжували живих дітей?


— Я... — почав Хабер, але лікар тут же його перебив. Він просто кипів від люті.


— Скільки часу ми чекали, що це станеться, а? Скільки разів репетирували всю послідовність наших дій? Чому ви повинні бути такими дурними, чому ви, мать вашу, так повільні? Укладіть її на...


Сейр неймовірно швидко підскочив до нього. Сюзанна не стала б стверджувати, що така швидкість посильна навіть Роланду. Тільки що він стояв позаду Хабера, «низького чоловіка» з бульдожьим особою, а тепер уже налетів на лікаря, уперся підборіддям в плече, схопив за руку, завернув за спину.


Вираз люті зникла з обличчя лікаря, як за помахом чарівної палички, з губ зірвався дитячий, жалібний крик. Слина потекла по підборіддю, промежину твідових штанів потемніла від выплеснувшегося туди вмісту сечового міхура.


— Припиніть! — завищав він. — Я нічим не зможу вам допомогти, якщо ви зламаєте мені руку! Припиніть, БО-О-ОЛЬНО!


— Якщо б я зламав тобі руку, Скоутер, то притягнув би з вулиці іншого козла з медичним дипломом, а потім убив його. Чому ні? В ім'я Гана, це пологи, а не нейрохірургічна операція!


Однак, хватка його ослабла. Скоутер схлипував, звивався, стогнав, немов злучується на підході до оргазму.


— А коли все закінчилося б, без твоєї участі, — продовжив Сейр, — я нагодував би тебе їм, — і він хитнув головою.


Сюзанна подивилася у вказаному напрямку і побачила в проході, що веде від дверей до ліжка Міа, тих самих жуків, тільки в значно більшій кількості, з якими вперше зіткнулася в «Діксі-Піг». Їх розумні, жадібні очі не відривалися від тостячка-лікаря. Мандибулы клацали.


— Що... сей, що я повинен робити?


— Проси у мене вибачення.


— Пр... прошу вибачення!


— А тепер у інших, бо ти образив і їх, так, образив.


— Панове, я... я... про...


— Доктор! — вміщалася крысоголовая медсестра. Голос у неї був дуже тонкий, але, знову ж таки, розібрати слова не складало труднощів. — Показалася голова!


Сейр відпустив руку Скоутера.


— За справу, доктор Скоутер. Виконуйте свій обов'язок. Приймайте дитину, — Сейр нахилився над ліжком і напрочуд м'яко і ніжно погладив Міа по щоці. — Веди себе добре і не втрачай надії, леді-сей. Деякі з твоїх бажань ще можуть реалізуватися.


Вона підвела на нього очі, в яких читалися втому і подяку, чому у Сюзанни защеміло серце. «Не вір йому, він, як завжди, бреше і буде брехати», — але думка її до Міа не дійшла, тому що їх розум більше ніщо не пов'язувало.


Як мішок з зерном її кинули на ліжко, яка стояла поруч з ліжком Міа. Вона не могла чинити опір, коли їй накрили голову то сушильним ковпаком, чи шоломом: пішла чергова сутичка, і жінки знову закричали в унісон.


Сюзанна могла чути, як шепочуться Сейр та інші, здалеку до неї долинав неприємне клацання мандибул жуков. А в ковпаку, або шоломі, металеві виступи притиснулися до її скронь, досить сильно, щоб викликати біль.


Раптово почувся приємний жіночий голос: «Ласкаво просимо в світ „Норд сентра позитроникс“, однієї з компаній групи „Сомбра“. „Сомбра, де ніколи не зупиняється прогрес“! Приготуйтеся до встановлення контакту». Почалося гучне дзижчання. Спочатку воно звучало тільки у вухах, але незабаром почало проникати в голову з обох сторін. Сюзанна визуализировала пару розпечених каменів куль, що рухаються назустріч один одному.


Смутно, немов з іншого кінця цього величезного приміщення, а не з сусідньої ліжка, вона почула крик Міа: «О, ні, не треба, як боляче!»


Ліве і праве дзижчання з'єдналися по центру голови, випускаючи телепатичних хвилі, які могли позбавити її здатності думати, якщо б їх джерело працював досить тривалий час. То були болісні відчуття, але Сюзанна щільно стискала губи. Кричати вона не збиралася. Хіба що дозволила сльозам витікати з-під опущених повік. Вона була стрільцем, і ніякі муки не могли змусити її кричати.


А по закінченню, здавалося, вічність, дзижчання припинилося.


Сюзанні вдалося мить-інше насолодитися блаженної тишею в голові, після чого накотилася нова сутичка, на цей раз в самій нижній частині живота, що з силою тайфуну. Від болю вона могла і закричати. Тому що біль це була інша: кричати при народженні дитини не ганьба — честь.


Повернувши голову, Сюзанна побачила, що аналогічний ковпак-шолом покриває і чорні, злиплі від поту волосся Міа. Гофровані сталеві трубки, що йдуть від шоломів, з'єднувалися посередині. Ці ж пристрої використовувалися і коли сюди привозили вкрадених близнюків, але тепер для іншої мети.


Сейр нахилився до неї, так низько, що до ніздрів долетів запах його лосьйону. Сюзанна вирішила, що це «Інгліш летэ».


— Для забезпечення останньої сутички, яка виштовхує дитину, нам і потрібна ця фізична зв'язок. Тому довелося привезти тебе в Федик, — він поплескав Сюзанну по плечу. — Удачі тобі. Скоро все закінчиться, — він чарівно посміхнувся. Маска трохи відшарувалася, відкривши ховається під нею червоний жах. — А потім ми зможемо тебе вбити.


Посмішка стала ширше.


— І, зрозуміло, з'їсти. В «Діксі-Піг» нічого не пропадає, навіть така нахабна сучка, як ти, йде в справу.


Перш ніж Сюзанна встигла відповісти, в голові знову залунав приємний жіночий голос.


— Будь ласка, назвіть своє ім'я, повільно і чітко.


— Fuck you [210]! — гаркнула Сюзанна.


— Фак Ю не зареєстровано в переліку імен неазиатов, — зазначив приємний жіночий голос. — Ми відзначаємо ворожість, а тому заздалегідь просимо вибачення за подальшу процедуру.


На мить в голові Сюзанни знову запанувала тиша, а потім мозок пронизала біль, який вона ніколи не відчувала. Більш того, не могла уявити собі, що буває така біль. І хоча її губи не разомкнулись, біль просто рвала її зсередини. Вона подумала про пісні, і почула її навіть крізь грім болю: «бідної Дівчини... життя сповнена печалі... Видно не дня без турбот... не має мені знати...»


Нарешті, грім замовк.


— Будь ласка, назвіть своє ім'я, повільно і виразно, — знову пролунав приємний жіночий голос в голові, — чи процедура буде повторена з десятикратним посиленням.


— В цьому немає необхідності, — відповіла Сюзанна голосу. — Ви мене переконали Сююю-зааан-нааа, — вимовила вона. — Сююю-зааан-нааа.


Вони стояли, спостерігаючи за нею, все, крім міс Щури, яка вдивлялася у зазор між ногами Міа, де з губ піхви останньої знову показалася голова дитини.


— Миии-ааааа...


— Сююю-зааан...


— Миии...


— ...нааа...


До того часу, коли пішла нова сутичка, доктор Скоутер вже озброївся щипцями. Голоси жінок злилися в один, вимовляючи слово, ім'я, вже не Сюзанна або Міа, але якесь поєднання з них.


— Контакт встановлений, — повідомив приємний жіночий голос. Пролунав ледь чутний щиглик. — Повторюю, контакт встановлений. Дякуємо вам за сприяння.


— А ось і він, дорогі мої, — вигукнув Скоутер. Біль і жах забулися, в голосі звучало збудження. Він повернувся до медсестри. — Воно може закричати, Алія. Якщо закричить, все в порядку. Якщо ні, негайно прочисти йому рот!


Скоутер оглянув присутніх з майже колишньої нахабством.


— Стійте на місці, поки я не скажу, що можете рухатися. Ніхто з нас не знає, що може з'явитися на світло. Нам відомо лише одне: дитина належить самому Червоному Королю...


Міа скрикнула. Від болю і протестуючи.


— Ідіот! — процідив Сейр. Підняв руку і вліпив Скоутеру таку ляпаса, що прилизані волосся відірвалися від черепа, а краплі крові з носа бризнули на білу стіну.


— Ні! — закричала Міа. Спробувала підвестися на ліктях, нічого в неї не вийшло, знову сіла на спину. — Ні, ви сказали, що виховувати його буду я! О, будь ласка... хоча б трохи, я прошу...


І тут на Сюзанну, на них обох, накотилася найсильніша біль, накрила, як хвилею. Вони знову закричали в тандемі, і Сюзанна могла і не чути голос Скоутера, який вимагав від неї: «Тужся, ТУЖСЯ!»


— Воно йде, доктор! — нервово вигукнула медсестра.


Сюзанна закрила очі і виштовхнула із себе дитину, а коли відчула, як біль іде, немов вода в зливний отвір раковини, також відчула глибокий смуток. Бо дитину вона переправила Міа: останні кілька рядків живого послання, які якимось чином змусили передати тіло Сюзанни. На тому все і закінчилося. Що б ні трапилося пізніше, цей етап закінчувався, ось Сюзанна Дін і видала крик полегшення і жалю, крик, що нагадував пісню.


І на крилах пісні Мордред Дискейн, син Роланда (і ще одного, про, ви можете сказати, Дискордия), увійшов в цей світ.


КУПЛЕТ :


Commala — come — kass!


The child has come at last!


Sing your song, O sing it well,


The child has come to pass.


ВІДПОВІДНІСТЬ :


Commala — come — kass,


The worst has come to pass,


The Tower trembles on its ground;


The child has come at last.


Код: Сторінки з щоденника автора


12 липня 1977 р.


Боже, як же добре повернутися у Бріджтон. Вони завжди добре приймали нас, як досі говорить Джо, Бабатауне, але Оуен постійно вередував. А ось по поверненню додому настрій його одразу покращав. По дорозі ми зупинялися лише раз, в Уотервиле, пообідали в «Мовчазної жінки» (повинен додати, там інший раз годували краще).


Так чи інакше, я виконав дану собі обіцянку і відразу почав розшуки «Темної вежі». Знайшов рукопис, коли зовсім зневірився, в найдальшому кутку гаража, під коробкою з каталогами Тэбби. Сторінки відсиріли, пахли цвіллю, але текст залишився таки читабельним. Я прочитав все від початку до кінця, потім сів за стіл, додав дещо в голову «Дорожня станція» (де Роланд зустрічається з Джейком). Подумав, що це витончений штрих: водяний насос, що працює від атомного двигуна, і тут же доповнив текст. Зазвичай робота над старим розповіддю чи романом для мене настільки ж апетитна, як сендвіч з пліснявим хлібом, але тут все йшло як по маслу... як буває, коли одягаєш старі, зручні туфлі.


А про що, власне, я хотів розповісти в цій історії?


Згадати цього я не міг, в голову крутилося лише одне: вперше вона виникла дуже давно. Повертаючись з півночі, коли все сімейство задремало, я подумав про те часу, коли я і Девід втекли від тітки Этелин. Ми мали намір повернутися в Коннектикут. Дорослі, зрозуміло, нас спіймали, і відправили в сарай, пиляти дрова. Трудотерапія, так називав це дядько Орен. В сараї мене начебто щось налякало, але будь я проклятий, якщо зможу згадати, що саме, тільки знаю: щось червоне. Там я придумав героя, магічного стрілка, який зможе захистити мене. І щось ще, пов'язане з магнетизмом, здається, енергетичні Промені. Я практично на сто відсотків впевнений, що зародилася ця історія саме тоді, і дивно, чому ці спогади такі смутні. А з іншого боку, хто пам'ятає всі неприємні моменти дитинства? Кому охота їх пам'ятати?


Більше нічого особливого не сталося. Джо і Наомі вирушили на дитячий майданчик, Тэбби визначилася з поїздкою до Англії. А ось історія про стрілці не виходить у мене з голови.


І ось що я вам скажу: старовини Роланду потрібні друзі!


19 липня 1977 р.


Сьогодні поїхав на мотоциклі дивитися «Зоряні війни» і, думаю, поки не зможу заспокоїтися, це буде останній раз, коли я седлал байк. Поки дивився фільм, з'їв, напевно, тонну всякої гидоти, а зовсім не корисних організму білків!


По дорозі продовжував думати про Роланда, моєму стрілкою з поеми Роберта Браунінга (зрозуміло, не обійшлося і без впливу Серджіо Леоне). Рукопис, безсумнівно, роман, або закінчена частина роману, але у мене виникла думка, що і кожна глава — цілісний твір. У всякому разі, досить цільне. Ось у мене виникла думка, а не продати їх в один з фентезійних журналів? Може, навіть у «Фентезі і сайєнс фікшн», який, зрозуміло, вважався в цьому жанрі святим Граалем.


Може, й дурна ідея.


А з іншого боку, робити нічого, окрім як дивитися гру всіх зірок (7 гравців з Національної бейсбольної ліги, 5 — з Американської). Я міцно набрався ще до того, як гра закінчилася. Тэбби це не сподобалося...


9 серпня 1978 р.


Кірбі Макколі продав першу главу моєї давно написаної історії «Темна Вежа» в «Фентезі і сайєнс фікшн»! Мені важко в це віриться! До того круто! Кірбі твердито тому, що Ед Ферман (тамтешній головний редактор), швидше за все, надрукує і всі інші глави «ТБ». Він збирається назвати першу главу ("Людина в чорному намагався сховатися в пустелі, а стрілок переслідував його... іт.д.) «Стрілець», і це розумно.


Непогано для давно написаної історії, яка до минулого року лежала забутої і пліснявіла в дальньому кутку гаража. Ферман сказав Кірбі, що Роланд «справляє враження реального героя», чого не вистачає в більшості творів, написаних в жанрі фентезі, і хоче знати, чи можуть бути його нові пригоди. Я впевнений, що пригод у Роланда багато (або багато, або буде... не знаю, в якому часі слід говорити про ще ненаписаних історій), але поки поняття не маю, що це за пригоди. Зрозуміло тільки, що до історії потрібно повернути Джона «Джейка» Чеймберза.


Дощовий, туманний день на озері. Ніякої дитячого майданчика для дітей. Увечері Енді Фулчер посидів зі старшими, а Тэбби, я і Оуен поїхали в Бриджтонский відкритий кінотеатр для автолюбителів. Тэбби заявила, що фільм («Інша сторона півночі»... вийшов в прокат в минулому році) — лайно, але я не чув, щоб вона запропонувала поїхати додому, не додивившись його. Що стосується мене, то я знову думав про це чортовому Роланда. На цей раз про його трагічну любов. «Сюзан, прекрасна дівчина у вікні».


Хто ж вона, скажіть на милість?


9 вересня 1978 р.


Отримав примірник жовтневого номера журналу з «Стрільцем». До чого ж добре виглядає.


Сьогодні подзвонив Берт Хэтлен. Запитав, чи я не хочу попрацювати рік в університеті штату Мен, ведучи клас письменницької майстерності. Тільки Берт міг додуматися до того, щоб пропонувати мені таку роботу. Але ідея цікава.


Чорт, знову напився. Ледве можу розрізнити цю чортову сторінку, але вважаю, треба хоч щось написати до того, як плюхнутися в ліжко. Сьогодні отримав лист від Еда Фермана з «ФиСФ». Він збирається давати другу главу «Темної Вежі», в ній Роланд зустрічається з хлопчиком, під назвою «Дорожня станція». Він дійсно хоче опублікувати всі голови, і я не проти. Тільки шкодую, що немає продовження. А поки потрібно думати про «The Stand» [211] і, зрозуміло, про «The Dead Zone» [212].


Але займає мене зовсім інше. Я ненавиджу наше життя Оррингтоне, насамперед, ненавиджу цю жваву трасу. Ось і сьогодні Оуена ледь не розчавив один з цих величезних вантажівок «Сианбро». Я перелякався до смерті. Правда, у зв'язку з цією подією у мене виникла ідея для історії, що має відношення до маленького кладовища домашніх улюбленців, яке знаходиться за нашим будинком. Правда, на вивісці написано: "PET SEMATARY [213]". Дивно, чи не правда? Забавно, але і мурашки біжать по шкірі. Прямо — таки «Склеп жахів».


19 червня 1980 р.


Тільки що закінчив телефонну розмову з Кірбі Макколі. Йому дзвонив Доналд Грант, який публікує багато книг в жанрі фентезі під своїм прізвищем на корінці [214] (Кірбі подобається жартувати, що Доналд Грант — той самий чоловік, який покрив Роберта Е. Говарда поганою славою [215]). Коротше, Доналд хотів би опублікувати мої історії про стрілкою однією книгою під вихідним заголовком «Темна Вежа» (підзаголовок — «Стрілець»). Здорово, чи не так? Моє власне «видання обмеженого тиражу». 10000 примірників плюс 500 пронумерованих і підписаних. Я дав Кірбі добро на укладення контракту.


Так чи інакше, але схоже, що моя вчительська кар'єра підходить до кінця, і я дуже втомився, щоб відсвяткувати цю подію. Дістав рукопис «Pet Sematary» [216], переглянув. Святий Боже, до чого ж похмуро! Думаю, читачі лінчують мене, якщо я опублікую. Це одна з тих книг, яка ніколи не побачить світла...


27 липня 1983 р.


«Паблишерс віклі» (мій син Оуен називає цей видавничий тижневик "Паблішер уикнесс [217]", і в чомусь правий) відрецензював останню книгу Річарда Бахмана... і в черговий раз мене розмазали по стінці. Вони написали, що книга нудна, а ось це, мій друг, як раз і не правда. З такими думками мені було набагато легше поїхати в Норт-Уиндэм і купити два барила пива для вечірки. Придбав в магазині «Спиртні напої зі знижкою». Я знову курю, так що будь ласка, можете подавати на мене в суд. Кину в той день, коли мені виповниться сорок, обіцяю.


Так, роман «Pet Sematary» буде опублікований за два місяці. На тому моя літературна кар'єра і закінчиться (жарт... у всякому разі, я сподіваюся, що це жарт). Після деякого роздуму я додав «Темну Вежу» до списку інших творів автора, які зазвичай вказуються в новій книзі. Зрештою, подумав я, чому ні? Так, я знаю, книга давно продана, надрукували її накладом лише в десять тисяч примірників, але, заради Бога, книга-то справжня, і я нею пишаюся. Не думаю, що я знову повернуся до Роланду, цього збройного револьверами мандрівного лицаря, але я пишаюся цією книгою.


Добре, що я згадав про пиво.


21 лютого 1984 р.


Боже, цей божевільний дзвінок від Сема Вона з «Даблдей» сьогодні, у другій половині дня (він видав «Pet Sem», ви пам'ятаєте). Я знав, що є фани, які хочуть роздобути «Темну Вежу» і зляться, бо не можуть дістати цю книгу. Мені теж приходили такі листи. Але Сем каже, що отримав більше ТРЬОХ ТИСЯЧ!! Листів. І чому, запитаєте ми? Тому що я по дурості включив «Темну вежу» в список раніше опублікованих книг в першому виданні «Pet Sem». Я думаю, Сем на мене сердився. Він каже, що включати в список книгу, яку фани хочуть, але не можуть придбати, все одно, що показати голодній собаці шматок м'яса, а потім прибрати його зі словами: «ні, Ні, це не для тебе». З іншого боку, Бог-і-Людина Ісус, люди так розпещені! Виходять з такого: якщо десь у світі є книга, яку вони хочуть придбати, тоді у них є повне право отримати цю книгу. Повинно бути, такий підхід став би новиною для тих, хто жив у Середні століття, чув чутки про існування книг, але ні одній в очі не бачив. Папір тоді занадто дорого коштувала (мабуть, слід згадати про це в наступному романі «Стрілець/Темна Вежа», якщо до нього дійдуть руки), і книги вважалися скарбами, які берегли пущі життя. Мені подобається заробляти на життя написанням історій, але той, хто каже, що в цій професії немає темної сторони, ні хрена не знає. Коли-небудь я зберуся написати роман про торговця рідкісними книгами, для якого ці книги — все життя (жарт).


До речі, сьогодні — день народження Оуена. Йому сім! Вік розсудливості. Мені насилу віриться, що моєму молодшому синові сім років, а дочці — тринадцять, чарівній молодій жінці.


14 серпня 1984 р. (Нью-Йорк)


Тільки що повернувся з наради з Елейн Багаття з NAL [218] і моїм агентом, старовиною Кірбі. Вони вмовляли мене випустити «Стрілка» у форматі трейд-сайз, але я не піддався. Може, в майбутньому і погоджуся, але я не хочу, щоб багато людей читали незакінчену книгу, поки я ще не зібрався продовжити роботу над цією історією.


А я, можливо, ніколи й не зберуся. Поки ж у мене виникла ідея довгого роману про клоуна, який насправді — найгірший монстр цього світу. Непогана ідея. Клоуни завжди лякають. У всякому разі, мене. (Клоуни і курки, не знаю, чому).


18 листопада 1984 р.


Минулої ночі мені приснився сон, який, як я розумію, руйнує творчий блок, який виник при роботі над «It» [219]. Припустимо, є якийсь Промінь, який утримує Землю (а може, і безліч Земель) на своєму місці. І що, якщо генератор цього Променя встановлений на панцирі черепахи? Я міг би це зробити частиною розв'язки роману. Розумію, звучить божевільно, але я точно десь читав, що в індуїстській міфології є величезна черепаха, яка несе нас всіх на своєму панцирі, і черепаха ця служить Гану, творчій сверхсиле. Знову ж таки, я пам'ятаю анекдот, в яких одна дама каже знаменитому вченому: «Всі ці міркування про еволюцію безглузді. Всім відомо, що всесвіт тримає на собі черепаха». На що вчений (на жаль, не можу згадати його прізвище, а хотілося б), відповідає: «Таке можливо, мадам, але хто або що тримає на собі черепаху?» На це слід зневажливий сміх дами: «О, вам не вдасться запудрити мені мізки! Там до самого низу одні черепахи!»


Ха! Прийміть, раціональні мужі науки!


У будь-якому випадку, я тримаю до ліжка порожній блокнот і звик записувати в нього сни або елементи снів, інший раз ще остаточно не прокинувшись. У той ранок я записав: «Дивись — ЧЕРЕПАХА! Панцир горою, Тягне на ньому весь земну кулю. Думає повільно, тихо повзе, Всіх нас знає досконало». Не ахті поезія, я розумію, але цілком стерпна для людини, яка на три чверті ще спав, коли писав ці рядки!


Тэбби знову говорила мені про те, що я занадто багато п'ю. Вважаю, вона права, але...


10 червня 1986 р. (Лоувелл, Тэтлбек-лейн)


Як же я радий, що ми купили цей будинок! Спочатку мене бентежила ціна, але мені ніде не писалося так добре, як тут. І це лякає, але так воно і є, я думаю про те, щоб повернутися до роботи над «Темною вежею». Серцем я вважав, що такого не станеться, але минулого вечора, прямуючи до «Торговий центр» за пивом, я буквально почув голос Роланда: «Є багато світів і багато історій, чого не скажеш про час». В результаті я розвернув автомобіль і поїхав додому. Не можу згадати, коли я в останній раз не випив за вечір ні краплі, але це був саме таким. І мені дійсно було не по собі. Сумно це, доповім я вам.


13 червня 1986 р.


Я прокинувся посеред ночі, голова гула після випитого, хотілося пі-пі. Коли стояв над унітазом, буквально побачив Роланда. Він велів мені почати писати про омароподобных чудовиськ. Я почну.


Знаю, які вони.


15 червня 1986 р.


Сьогодні почав нову книгу. Досі не можу повірити, що знову пишу про це старому, долговязом, потворному ковбоя, але все пішло добре з самої першої сторінки. Чого там, з самого першого слова. Я вирішив, що за структурою книга буде класичної казкою: Роланд йде уздовж Західного берега моря, слабшає і слабшає у міру просування, і наштовхується на двері в наш світ. Через кожну «витягує» нового персонажа. І першим буде обдовбаний наркоман Едді Дін...


16 липня 1986 р.


Я не можу в це повірити. Але рукопис лежить переді мною на столі, так що доводиться вірити, але я все одно не можу. Я написав за останній місяць!300 СТОРІНОК!! І текст такий чистий, що практично не вимагає правки. Я ніколи не відносив себе до авторів, які заявляють, що сюжет — їх робота, що вони спланували кожен крок героїв, кожна подія в їхньому житті, але зі мною ніколи не траплялося, щоб книга буквально лилася з мене, як сталося з цією. Вона, можна сказати, з першого дня підпорядкувала собі моє життя. І знаєте, що мені тепер видається, що багато раніше написані мною твори, особливо «It», служили розминкою перед цією історією. Звичайно, ніколи раніше я не брався за продовження книги, яка пролежала п'ятнадцять років! Ні, звичайно, що я робив, коли Ед Ферман публікував окремі глави в «ФиСФ», а потім ще щось, коли Дон Грант опублікував «Стрілка», але все це не може йти ні в яке порівняння з тим, що відбувається зі мною зараз. Мені навіть сниться ця історія. Бувають дні, коли я навіть хочу кинути пити, але ось що я вам скажу: якщо по чесному, то боюся. Я знаю, натхнення не вилітає з пляшки, але що-то... Я боюсь, розумієте? Відчуваю, щось... щось, яке не хоче, щоб я завершив цю книгу. Не хотіло, щоб я почав її писати. Тепер я знаю, це божевілля («Як щось з історії Стівена Кінга», — ха-ха), але в той же час здається реальним. Можливо, буде краще, якщо ніхто і ніколи не прочитає цей щоденник. Дуже можливо, що ті, хто прочитає, відправлять мене в психушку. Хто-небудь хоче купити побувала у чиїхось руках кекс з цукатами і горіхами? Думаю, я збираюся назвати цю книгу «Витяг трьох».


19 вересня 1986 р.


Робота закінчена. Робота над Витягом трьох» закінчена. Щоб відсвяткувати цю подію, я напився. І накурився «травички». Що далі? Ну, роман «It» буде опублікований через місяць з невеликим, а через два дні мені виповниться тридцять дев'ять років. В це важко повірити. Здається, тижнем раніше ми жили в Бриджтоне і діти були зовсім маленькими.


А, чорт. Пора закінчувати. Письменник стає сентиментальним.


19 червня 1987 р.


Сьогодні отримав перший авторський примірник «Витягу» від Доналда Гранту. Прекрасна книга. Також вирішив дати добро NAL на публікацію двох книг циклу «Темна Вежа» в обкладинці... нехай отримують люди, що хочуть. Чому ні? Зрозуміло, я напився, щоб відсвяткувати... та тільки кому в ці дні потрібен привід? Це хороша книга, але в чому можна сказати, що я її зовсім не писав, вона просто вилилася з мене, як пуповина відходить від пупка дитини. Я хочу сказати, вітер дме, колиска гойдається, і іноді мені здається, що мого в цій книзі нічого немає, і ніякий я не письменник, а всього лише гребаной секретар Роланда з Гилеада. Я знаю, це дурість, але якась частина мене в це вірить. Тільки, може, і у Роланда є бос. Ка? У мене є схильність впадати в депресію, коли я починаю як би дивитися з боку на своє життя: випивка, наркотики, сигарети. Немов я дійсно намагаюся покінчити з собою. Або щось...


19 жовтня 1987 р.


Сьогодні я в Лоувелле, в будинку на Тэтлбек-лейн. Приїхав сюди, щоб подумати про те, як я живу. Щось треба змінити, тому що в іншому випадку простіше перерізати собі вени або вибити мізки. Щось треба змінити.


Наведена нижче стаття з газети «Гірське вухо», що виходить у місті Норт-Конвей, і потрапила в щоденник письменника, датований 12-го квітня 1988 р.


МІСЦЕВИЙ СОЦІОЛОГ РОЗВІНЧУЄ КАЗКИ ПРО «ПРИХОЖИХ»


Логан Меррілл


Як мінімум, десять останніх років Білі Гори наповнюють історії про «Прихожих», істот, які чи то інопланетяни, то мандрівники в часі, а може, і прибульці з іншого виміру. Вчора ввечері, в дуже емоційному виступі в публічній бібліотеці Норт-Конвей місцевий соціолог Генрі К. Вердон, автор книги «Групи спостереження та створення міфів», використовував феномен «Приходять» в якості ілюстрації до процесу виникнення міфів і їх вкорінення у свідомості. Він сказав, що «Приходять», швидше за все, вигадали підлітки в містечках на кордоні Мена і Нью-Хемпшира. Він також припустив, що поширенню міфу могли сприяти незаконні іммігранти, які інший раз попадалися на очі, перетинаючи кордон Канади і штатів Нової Англії, і в результаті багато місцеві жителі повірили в існування «Прихожих».


"Я думаю, ми всі знаємо, — заявив професор Вердон, — що немає жодного Санта-Клауса, ні феї-хресної, ні істот, яких називають «приходять». Однак це казки (Продовження на стор 8) Продовження статті немає. Як і пояснення, що спонукало Кінга включити цей уривок в свій щоденник.


19 червня 1989 р.


Я тільки що повернувся з «святкування першої річниці мого вступу до товариства «Анонімні алкоголіки». Цілий рік без спиртного та наркотиків! Мені важко в це повірити. І ніякого жалю; тверезість, безумовно, врятувало мені життя (а сім'ю точно), але хотілося б, щоб написання історій вимагало тепер менше зусиль. Люди, що беруть участь у «Програмі» кажуть, зменш темп, все увійде в звичну колію, але є й інший голос (я думаю, це Голос Черепахи), твердять мені, що треба б поквапитися, тому що часу обмаль і я повинен загострити своє перо. Для чого? Зрозуміло, для «Темної Вежі», і не тому, що приходять листи від людей, які прочитали «Витяг трьох» і хочуть знати, що сталося потім. Щось в мені хоче повернутися до роботи над цією історією, але будь я проклятий, якщо знаю, як повернутися.


12 липня 1989 р.


На книжкових полицях Лоувелла зберігаються скарби. Знаєте, що я знайшов цим ранком, коли у мене виникло бажання що-небудь почитати? Роман «Шардик» Річарда Адамса. Історію не про кроликів, а про міфічний величезному ведмедя. Думаю, я перечитаю його знову. І все-таки писати зовсім не тягне...


21 вересня 1989 р.


Згоден, що це досить-таки дивно, так що готуйтеся до несподіванок.


Приблизно о десятій ранку, коли я працював (коли я дивився на екран комп'ютера і думав про те, як же це приємно, випити гальбу крижаного пива, скажімо, «Бада», у двері подзвонили. Приїхав якийсь хлопець з «Будинку кольорів» в Бангор з дюжиною троянд. Не для Теб, а для мене.


На прикладеній картці я прочитав: «У день народження від Мэнсфилдов, Дейва, Сенді і Меган».


Я зовсім про це забув, але саме в цей день мені виповнилося аж сорок два роки. Я витягнув одну з троянд і загубився в ній. Я розумію, як дивно це звучить, повірте мені, але загубився. Здавалося, чув її ніжний спів, спускався все нижи і нижче, слідуючи вигинів пелюсток, пропливаючи через краплі роси, великі, як озера. І все це час спів ставав голосніше і ніжніше, а троянда... ну, рожевий. І я раптом почав думати про Джейка, з першої історії про «Темної Вежі», про Едді Дине, про книжковому магазині. Навіть пригадав його назва: «Манхеттенський ресторан для розуму».


А потім — бум! Я відчув руку на своєму плечі, обернувся і побачив Тэбби. Вона хотіла знати, хто послав мені троянди. Вона також хотіла знати, чи не заснув я. Я сказав, що немає, але, напевно, впав у якийсь сон, прямо на кухні.


І знаєте, що це мені нагадало? Епізод на дорожньої станції «Стрілкою», коли Роланд гіпнотизує Джейка за допомогою патрона. Сам-то я до гіпнозу нечутливий. Один хлопець витягнув мене на сцену під час ярмарку Топшэме, коли я був підлітком, і спробував змусити кудкудакати, як квочки. Нічого у нього не вийшло. Наскільки я пам'ятаю, на превеликий жаль мого брата Дейва. Йому хотілося, щоб я покудахтал, як квочка.


Коротше, я хочу повернутися до «Темної Вежі». Не знаю, чи готовий я до такої складної роботи, після кількох невдач в останні два роки у мене є на цей рахунок певні сумніви, але я все одно хочу зробити таку спробу. Я чую, як ці вигадані мною люди звуть мене. І хто знає? Може, в новій історії знайдеться місце і для гігантського ведмедя, такого, як Шардик в романі Річарда Адамса!


7 жовтня 1989 р.


Сьогодні почав писати наступну книгу циклу «Темна Вежа» і (те ж саме відбулося і з Витягом трьох»), вимкнувши комп'ютер після плідної роботи, задався питанням, а чому, в ім'я Господа, я так довго з цим тягнув? Повернутися в компанію Роланда, Едді і Сюзани — все одно, що випити ковток холодної води спекотний день. Або зустрітися з давніми друзями після довгої розлуки. Але знов в мене виникло відчуття, що я не пишу історію, а є посередницькою ланкою, за допомогою якого вона потрапляє на папір (або на жорсткий диск комп'ютера). І знаєте що? Мене це більш ніж влаштовує. У той ранок я сидів за комп'ютером чотири години, і жодного разу не подумав ні про випивки, ні про наркотики. Думаю, я назву цю книгу «Уэстелендс» [220].


9 жовтня 1989 р.


Немає «Безплідні землі» [221], в два слова, як у поемі Т. З. Еліота [222] (думаю, що його поема називалася «Безплідна земля» [223]).


19 січня 1990 р.


Сьогодні п'ятигодинним марафоном закінчив «Безплідні землі». Читачі будуть обурені фіналом книги [224] (без завершення конкурсу загадок), і я думав, що історія ще продовжиться, але нічого не міг вдіяти. Почув голос (думаю, Роланда), який ясно і чітко промовив у моїй голові: «Поки вистачить. Закінчи цю книгу, разючий пером».


Якщо відставити убік відрізаний по живому кінець, в іншому все нормально, правда, ця історія, як завжди, подобається мені менше написаних раніше. Вийшов «цегла» на вісімсот сторінок, і писав я цей «цегла» трохи більше трьох місяців. Просто не віриться.


І знову ж таки, ніяких накладок та непорозумінь. Так, звичайно, дрібні неточності є, але їх, на диво мало для такої великої книги. Не можу в це повірити, але всякий раз, коли потрібно натхнення, потрібна книга раз за разом просто виливається з мене, пальці немов самі бігають по клавіатурі. Як «Куинканкс» Чарльза Паллисера [225], з прекрасним, рычащем сленгом сімнадцятого століття. «Мій простачок» в устах Гашера прозвучало зовсім непогано. У всякому разі, на мій погляд. І як здорово, що вдалося повернути в історію Джейка, та ще таким вдалим ходом!


Мене турбує тільки одне: що буде з Сюзанною Дін (яка була Деттой/Одетт). Вона вагітна, і мені страшно подумати, хто може бути батьком дитини. Якийсь демон? Я так не думаю. Може, не доведеться шукати відповідь на це питання ще пару книг. У будь-якому випадку, з власного досвіду мені відомо: у довгій книзі, якщо жінка вагітніє і ніхто не знає, хто батько, історія продовжує розкручуватися. Не знаю чому, але завдяки вагітності сюжет завжди стає напруженішою! Втім, можливо, це й не має значення. Зараз я втомився від Роланда та його ка-тет. Думаю, пройде якийсь час, перш ніж я до неї повернуся, хоча фани будуть вити з-за того, що книга обірвалася на півслові в поїзді, що йде з Луда. Згадаєте мої слова. Я радий, що написав її, і мені така кінцівка представляється правильною. У чому «Безплідні землі» — найвища точка моєї «вигаданої життя». Можливо ця книга навіть краще «The Stand».


27 листопада 1991 р.


Пам'ятаєте, я казав, що мене будуть клясти з-за кінця «Безплідних земель»? Подивіться на це!


Нижче наведено лист від Джона Т. Спайра, проживає в р. Лоуренс, штат Канзас:


16.11.91 Дорогий містер Кінг! Або мені слід відмовитися від традиційної вступної фрази і написати «Дорогою гівнюк»? Не можу повірити, що я заплатив настільки великі бабки за книгу «Безплідні землі» про вашому СТРІЛКОЮ видавництва Доналда Гранта і отримав таке! Назва абсолютно правильне, тому що гроші я з тим же успіхом міг просто викинути [226]. Я хочу сказати, що історія нормальна, зрозумійте мене правильно, більше того, відмінна, але як ви могли так закінчити її? Це зовсім не кінцівка, ви просто втомилися і заявляєте читачам: «Да ладно, якого хрону, немає потреби напружуватися і писати кінцівку, ці недоумки, які купують мої книжки, з'їдять усе, що їм не кинь». Я збирався послати книгу вам разом з листом, але вирішив залишити у себе, тому що сподобалися ілюстрації (особливо Ыш). Але сама книга — обман. Ви знаєте, що таке обман, містер Кінг? А обманщик — це ви. Щиро ваш у критиці, Джон Т. Спайр Лоуренс, штат Канзас".


23 березня 1992 р.


А ось цей лист мене просто вбило.


Лист від місіс Коретты Вил, проживає в р. Стоу, штат Вермонт:


"6 березня 1992 р.


Дорогий Стівен Кінг!


Я не знаю, чи отримаєте ви мій лист, але хоча б можу на це сподіватися. Я прочитала більшість ваших книг, і всі вони мені дуже сподобалися. Я — 76-річна бабуся з сусіднього з вашим штату Вермонт, і мені особливо подобаються ваші історії про Темної Вежі. А тепер до справи. Минулого місяця я проходила онкологічне обстеження в центральній лікарні Массачусетсу і мені сказали, що виявлена у мене в мозку пухлина в мозку, швидше за все, злоякісна (спочатку вони заспокоювали мене: «Не хвилюйтеся, Коретта, вона доброякісна»). Я знаю, ви повинні робити те, що повинні робити, і «слідувати своїй музі», але мені кажуть, що я зможу вважати себе щасливою, якщо доживу до 4 липня [227] цього року. Вважаю, я прочитала мою останню «Темну Вежу». Ось я і подумала, а чи не можете ви сказати, як закінчиться ця історія, принаймні, вдасться Роланду і його ка-тету дійти до Темної Вежі? І що вони там знайдуть? Обіцяю, що не скажу про це ні єдиної душі, а ви зможете ощасливити вмираючу жінку.


Щиро ваша,


Коретта Вил


Стоу, Вермонт".


Я відчуваю себе повним лайном, коли думаю про те, наскільки безпечно обійшовся з кінцівкою «Безплідних земель». Мені потрібно відповісти на лист Коретты Вил, а я не знаю, що писати. Зможу я переконати її, що про завершення походу Роланда знаю не більше, ніж вона? Сумніваюся, однак, «це істина», як написав Джейк у випускному творі. І про те, що знаходиться всередині цієї чортової Вежі я знаю не більше... ну, що знає Ыш! Я навіть не знав, що вона стоїть на полі з троянд, поки ці слова не злетіли з моїх пальців і не здалися на екрані мого новенького комп'ютера Macintosh! Коретта це проковтне? Що вона відповість, якщо я скажу їй: «Кору, послухайте, вітер дме і історія рухається. Потім вітер стихає, і мені залишається тільки чекати, так само, як і вам».


Вони думають, що я командую парадом, вони всі, починаючи від самого розумного критика до останнього читача, який ледь складає склади в слова. І марно.


Тому що керую не я.


22 вересня 1992 р.


Грантовское видання «Безплідних земель» розпродано, добре розходиться і видання в обкладинці. Мені слід радіти, і, вважаю, я радію, але як і раніше отримую тонни листів щодо обрубаною кінцівки. Їх авторів можна розділити на три основні категорії: хто просто злиться, хто хоче знати, коли вийде наступна книга циклу, і хто злиться і при цьому хоче знати, коли вийде наступна книга циклу.


Але я в зоні штилю. Вітер не дме. У всякому разі, поки.


Тим часом у мене виникла ідея роману про жінку, яка купує картину в магазині-ломбарді і провалюється в неї. Гей, а може, вона провалиться в Серединний світ і там зустріне Роланда!


9 липня 1994 р.


Після того, як я кинув пити, ми з Тэбби практично перестали сваритися, але сьогодні зранку зчепилися по повній програмі. Сталося це, само собою, в нашому будинку в Лоувелле, я як раз збирався на ранкову прогулянку, а вона показала мені сьогоднішній номер «Льюістон сан». У ній мова йшла про те, що якийсь водій задавив на смерть мешканця Стоунэма, Чарльза «Чіпа» Маккосленда, коли той ішов уздовж шосе 7, і зник з місця злочину. Я, зрозуміло, теж ходжу уздовж цього шосе, і Тэбби намагалася переконати мене не залишати Тэтлбек-лейн, а я намагався переконати її, що, як і будь-яка інша людина, маю повне право користуватися шосе 7 (і, клянуся Богом, по асфальту я проходжу максимум півмилі). Нарешті, вона попросила мене хоча б не гуляти по Слябів-Сіті-Хілл, де повороти слідують один за іншим, відстані прямої видимості маленькі і пішоходу нікуди діватися, якщо автомобіль з якоїсь причини з'їде з проїжджої частини на узбіччя. Я сказав, що подумаю про це (якщо б ми продовжували говорити, я б не вийшов з будинку до полудня), але, по правді кажучи, не збираюся з-за цих страхів якось змінювати своє життя. Крім того, мені видається, що завдяки цьому бідоласі з Стоунхэма, мої шанси потрапити під автомобіль під час прогулянки знизилися до одного на мільйон. Я сказав про це Тэбби, а вона відповіла: «Твої шанси домогтися успіху в письменстві були ще менше. Ти сам про це говорив».


Що ж, цей аргумент крити мені було нічим.


19 червня 1995 р. (Бангор)


Тэбби і я щойно повернулися з «Бангор одиториэм», де наш молодший (і чотириста його однокласників) нарешті отримав диплом про здобуття шкільної освіти. Тепер він офіційно вважається випускником середньої школи. Восени відправиться в коледж, а ми з Тэбби почнемо боротися з настільки поширеним нині синдром Спорожнілого гнізда. Всі кажуть, що він швидко проходить, і ти на це киваешь: так, так, так... і напевно, так воно і є.


Чорт, мені сумно.


Відчуваю себе загубленим. А чому? (Про що, власне, мова, Елфі, ха-ха?) Лише довгому стрибку з колиски в могилу? «Люди на кінці стежки». Господи, як похмуро.


Тим часом, у другій половині дня ми повернулися в Лоувелл, в наш будинок на Тэтлбек-лейн. Оуен обіцяв під'їхати через день-другий. Тэбби знає, що я хочу писати біля озера, і вона все так тонко відчуває, що це лякає. Коли ми їхали додому з церемонії вручення дипломів, вона запитала мене, подув вітер знову.


Він дійсно подув, не просто вітер — буревій. Мені просто не терпиться сісти за новий том циклу ТБ. Пора з'ясувати, чим закінчився конкурс загадок (те, що Едді підірве комп'ютерний мозок Блейна своїми дурними питаннями», тобто загадками, я знав уже кілька місяців), але не думаю, що це центральний момент історії, яку я повинен розповісти на цей раз. Я хочу написати про Сюзан, першої любові Роланда, і хочу перенести місце дії їх «ковбойського роману» у вигадану частину Серединного світу, яка називалася Меджис (тобто Мексика).


Час сідлати коня і вирушати в черговий похід з цієї Дикої бандою.


З іншими дітьми все в порядку, правда, Наомі видала алергічну реакцію, можливо, на молюсків.


19 липня 1995 р. (Тэтлбек-лейн, Лоувелл)


Як і в мої попередні експедиції в Серединний світ, я відчуваю себе, як людина, який провів місяць кудись мчала ракеті. Вдихаючи викликає галюцинації газ щастя. Я думав, «в'їжджати» в цю книгу буде складніше, і набагато, але насправді все пішло легше легкого, наче надів старі, зручні туфлі або цю пару ковбойських чобіт з короткими халявами, які я купив в магазині «Бэллис» в Нью-Йорку три або чотири роки тому, та так і не можу змусити себе з ними розлучитися.


Я вже написав більше двохсот сторінок і порадів, з'ясувавши, що Роланд і його друзі обстежують світ, спустошений епідемією супергрипу, шукають докази того, що до цього доклали руку Рендалл Флегг і мати Ебігейл.


Я думаю, Рендалл Флегг може виявитися Уолтером, давнім найлютішим ворогом Роланда. Його справжнє ім'я Уолтер о ' Дім і спочатку він був звичайним сільським хлопцем. У якомусь сенсі, це логічно. Тепер я бачу, що всі мої історії, написані раніше, пов'язані, в більшій чи меншій мірі, з цією історією. І ви знаєте, не думаю, що це проблема. Коли я пишу цю історію, у мене таке відчуття, ніби я повертаюся додому.


Але тоді чому при цьому завжди виникає і відчуття небезпеки? Чому я переконаний, якщо смерть застане мене за столом, скажімо, від серцевого нападу, або я розіб'юся на своєму «Харлеї», можливо, на шосе 7, це обов'язково станеться саме в той період, коли я буду працювати над одним з цих Дивних вестернів? Думаю, причина в наступному. Я знаю, як багато людей чекає, що я закінчу цей цикл. І я сам хочу його закінчити! Господи, так! Не хочу залишати після себе «Кентерберійські оповідання» або «Таємниці Едвіна Друда» [228], якщо вдасться, дуже вам вдячний.


І все-таки я завжди відчуваю, що якась руйнівна сила розшукує мене, і мене знайти простіше, коли я працюю над однією з цих історій.


Ну, вистачить про страхи. Мені пора на прогулянку.


2 вересня 1995 р.


Я розраховую закінчити книгу через п'ять тижнів. Ця зажадала кілька великих зусиль, але все одно, найяскравіші деталі прийшли до мене самі. Вчора ввечері дивився фільм Курасавы «Сім самураїв» і подумав, чи не зможе він стати основою для шостої книги циклу, «Вервольфи Крайнього світу» [229] (або щось в цьому роді). Напевно, варто заглянути в один з розташованих поблизу придорожніх пунктів відеопрокату і взяти «Чудову сімку», американізований варіант фільму Курасавы.


До речі, про дороги. Сьогодні в другій половині дня на шосе 7 мені довелося буквально стрибати в кювет, щоб уникнути зіткнення з фургоном, який мотало з боку в бік, очевидно, водій був п'яний, буквально перед самим поворотом на відносно безпечну Тэтлбек-лейн. Думаю, Тэбби я говорити про це не буду, інакше вона просто вибухне. Я, звичайно, напугался, але порадів тому, що сталося це не на тій частині шосе, що проходить по Слябів-Сіті-Хілл.


19 жовтня 1995 р.


Мені знадобилося більше часу, ніж я розраховував, але цього вечора я закінчив роман «Чаклун і кристал» [230].


19 серпня 1997 р.


Тэбби і я тільки що попрощалися з Джо і його милою дружиною: вони вирушили назад в Нью-Йорк. Я порадів, що зміг дати їм новенький примірник «Чаклуна і кристала». Як раз вранці з друкарні привезли першу партію. Що може виглядати і пахнути краще щойно віддрукованої книги, особливо з таким прізвищем на титульній сторінці? У мене найкраща робота в світі: реальні люди платять реальні гроші за те, що народжує мою уяву. А серед народжених ним образів, повинен додати, дійсно реальні для мене тільки Роланд та його ка-тет.


Я думаю, ПЧ [231] сподобається це книга, і не тільки тому, що вони знайдуть у ній закінчення історії Блейна Моно. Цікаво, чи жива досі та бабуся з пухлиною мозку з Вермонта? Напевно, немає, але, якби вона була жива, я б з радістю послав їй примірник...


6 липня 1998 р.


Тэбби, Оуен, Джо і я поїхали ввечері в Оксфорд, подивитися «Армагеддон». Фільм сподобався мені більше, ніж я міг очікувати, частково тому, що дивився його з родиною. Фільм про кінець світу, навів мене на думки про Алом Короля і Темної Вежі. Напевно, не варто цьому дивуватися.


Цим ранком я трохи попрацював над моєю в'єтнамської історією, перейшовши з блокнота на ноутбук, тобто, судячи з усього, я налаштований серйозно. Мені сподобалося, як повернулася Саллі Джон. Питання: чи зустрінуться Роланд Дискейн і його друзі з приятелем Боба Гарфілда, Тедом Бротигэном? І хто ці «низькі люди», які переслідують старовину Тедстера? Як-то виходить, що нині моя робота нагадує похилий жолоб, по якому все скочується в Серединний і Крайній світи.


«Темна Вежа» — моя uber-історія [232], двох думок тут бути не може. Написавши її, я зможу зменшити темп. Може, зовсім піти на спокій.


7 серпня 1998 р.


У другій половині дня, як завжди, прогулявся, а ввечері взяв з собою Фреда Хостера на збори «АА» у Фрайбурзі. На зворотному шляху він попросив мене стати його наставником, і я погодився; думаю, він нарешті-то всерйоз вирішив стати на шлях тверезості. І добре. А потім він заговорив про так званих «Прихожих». Стверджує, що останнім часом навколо семи міст вони з'являються частіше, ніж раніше, і тепер населення тільки про них і говорять.


— А як вийшло, що я нічого про це не чув? — запитав я. Відповіді не отримав, зате він якось дивно подивився на мене. Я проявив наполегливість і ось що почув від нього: «Люди не люблять говорити про них у твоїй присутності, Стів, тому що останнім часом на Тэтлбек-лейн бачили, як мінімум, два десятка Приходять, а ти заявляєш, що тобі на очі не потрапило жодного».


Я не знайшов у його словах логічного зв'язку і нічого не відповів. Але вже потім, після того, як доставив додому мого нового підопічного, раптом усвідомив сенс його слів: люди не говорять зі мною і в моїй присутності про «Приходять» з однієї простої причини: вважають, що я, в якомусь шаленому сенсі, НЕСУ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА ЇХ ПОЯВУ. Начебто я звик до того, що став «пугалом Америки», але це вже перебір...


2 січня 1999 р. (Бостон)


Цього вечора ми з Оуеном зупинилися в «Хайят Харборсайд», а завтра вирушаємо у Флориду (Тэбби і я обговорювали покупку будинку у Флориді, але не говорили про це дітям. Я про те, що їм тільки 27, 25 та 21... може, ставши старше, вони зможуть краще зрозуміти, ха-ха). Раніше зустрілися з Джо і подивилися фільм «Переполох», за п'єсою Девіда Рейб. Дуже дивний. Говорячи про чудності, в новорічну ніч, перед від'їздом з Мена мені наснився кошмар. Не можу згадати, що саме мені наснилося, але, прокинувшись вранці, я зробив два записи в мій блокнот снів». Перша: "Немовля Мордред, як щось з карикатур Чэса Аддамса [233]". Цей запис я зрозумів: вона мала якесь відношення до дитині Сюзани в циклі «Темна Вежа». В тупик мене поставила другий запис: «19.6.99. О, Дискордия».


Дискордия теж якось співвідноситься з ТБ, але цього слова я точно не придумував. Що ж стосується 19.6.99., це, звичайно ж, дата, так? Але що вона означає? 19 червня цього року. До того часу Тэбби і я повинні повернутися в наш будинок на Тэтлбек-лейн, але, наскільки я пам'ятаю, ніхто з моїх тамтешніх друзів у цей день не народився.


Може, це дата моєї першої зустрічі з Прибуваючим!


12 червня 1999 р.


Як же здорово знову повернутися на озеро!


Я вирішив відпочити 10 днів, а потім знову повернутися до книги про те, як писати книги. Мені цікаво, як читачі сприймуть «Серця в Атлантиді», захочуть дізнатися, чи грає Тед Бротигэн, приятель Боббі Гарфілда, якусь роль у сазі про Темної Вежі? По правді кажучи, я сам точно не знаю. Останнім часом число читачів циклу значно зменшилася: продажу розчаровують, у порівнянні з іншими моїми книгами (за винятком Rose Madder [234], яка стала повним провалом, в сенсі продажів). Але значення це не має, принаймні, для мене. Якщо з'являться нові книги циклу, продажу, швидше за все, зростуть.


Тэбби і я знову посперечалися на предмет мого прогулянкового маршруту. Вона в який вже раз попросила мене не ходити по шосе. А потім запитала: «Вітер ще не віє?» Маючи на увазі нову історію про Темної Вежі. Я відповів, що ні, каммала — кам — кам, історія ще не почалася. Але почнеться і в ній буде танець, який називається каммала. Ось це я вже бачив ясно і чітко: танцюючого Роланда. Чому, для кого... не знаю.


Тим не менш, я запитав Т., чому вона цікавиться Темною Вежею, і вона відповіла: «Зі стрілками ти в більшій безпеці».


Жарт, вважаю, але для Т. дивна жарт. Зовсім не в її дусі.


17 червня 1999 р.


Цього вечора поговорив з Рендом Холстеном і Марком Карлинером. Обох дуже обрадувала перспектива переходу від «Storm of the Century» [235] до «Rose Red» [236] (або «Королівська лікарня»), але і той, і інший фільми знову поповнять мою кишеню.


Минулої ночі мені наснилася моя щоденна прогулянка, і я прокинувся в сльозах. «Темна Вежа впаде, — подумав я. — О, Дискордия, світ стає темніше».


???


Заголовок статті в номері «Портленд прес — герольд» від 18 червня 1999 р.:


ФЕНОМЕН «ПРИХОДЯТЬ» В ЗАХІДНОМУ МЕНІ ЯК І РАНІШЕ НЕ ПІДДАЄТЬСЯ ПОЯСНЕННЮ


19 червня 1999 р.


Трапляються дні, коли всі планети шикуються в ряд, а от в цей вся моя сім'я вишикувалася тут, на Тэтлбек-лейн. Джо з сімейством приїхали близько полудня. Їх малюк така лапочка. Ти правильно кажеш! Іноді я дивлюся в дзеркало і вигукую: «Ти — дідусь!» А Стів у дзеркалі лише сміється, тому що така ідея безглузда. Стів в дзеркалі знає, що я — студент другого курсу, ходжу на лекції, вдень протестую проти війни у В'єтнамі, ввечері п'ю пиво у «Піці Пата» з Фліпом Томпсоном і Джорджем Маклеодом. А що можна сказати про мого онука, красені Етані? Він смикає повітряна кулька, прив'язаний до його пальчику на нозі, і сміється.


Дочка Наомі і син Оуен приїхали вчора, пізно ввечері. В честь Дня Батька [237] ми влаштували обід. Люди так добре говорили про мене. Довелося навіть ущипнути себе за руку, щоб переконатися, що я ще живий. І сподіваюся, що найгірше, що могло статися на цьому тижні, вже сталося: ліжко дружини зламалася під вагою мого сина і невістки: ці ідіоти вирішили на неї поборотися.


І знаєте що? Я все-таки думаю, що повернуся до історії Роланда. Як тільки закінчу книгу про написання книг («On Writing» [238] — непогана назва, прямо вказує, про що, власне, мова). Але зараз світить сонце, день чудовий, і що я збираюся зробити, так це прогулятися.


Може, трохи пізніше.


З номера «Портленд санді телеграм» за 20 червня 1999 р.:


СТІВЕН КІНГ ГИНЕ НЕПОДАЛІК ВІД СВОГО БУДИНКУ В ЛОУВЕЛЛЕ


ПОПУЛЯРНОГО ПИСЬМЕННИКА МЕНА ВБИЛИ ПІД ЧАС ПРОГУЛЯНКИ ПОСЛЕПОЛУДЕННОЙ


ДЖЕРЕЛО ПОВІДОМЛЯЄ: ЧОЛОВІК, ЩО СИДІВ ЗА КЕРМОМ МІКРОАВТОБУСА ВІДВОЛІКСЯ ВІД ДОРОГИ, КОЛИ ПІД'ЇЖДЖАВ ДО КІНГУ, ЩО ЙДЕ ПО УЗБІЧЧЮ ШОСЕ 7


Рей Рутьер


ЛОУВЕЛЛ, штат МЕН (Спеціально для нашого видання). Вчора, у другій половині дня, під час прогулянки неподалік від свого літнього будинку, потрапив під колеса мікроавтобуса загинув самий популярний письменник штату Мен. За кермом мікроавтобуса сидів Брайан Сміт з Фрайбурга. Згідно поінформованим джерелам, Сміт визнав, що «відволікся від дороги», тому що один з його ротвейлерів вибрався з хвостової частини мікроавтобуса і почав тыкаться носом в холодильник, який стояв за водійським сидінням.


— Я навіть не бачив його, — повідомив Сміт після зіткнення, яке сталося в місці, яке місцеві жителі називають Слябів-Сіті-Хілл.


Кінга, автор таких популярних романів, як «Воно», «Салемс-Лот», «Сяйво» та «Протистояння», відвезли в Північну камберлендскую меморіальну лікарню в Бриджтоне, де він і помер у суботу ввечері, о 18:02. Йому було 52 роки.


За інформацією, отриманою з лікарні, причиною смерті стали численні травми голови. Члени сім'ї Кінга, присутні в батьківському домі з нагоди Дня батька, сьогодні нікого не хочуть бачити...


Commala — come — come,


The battle's now begun!


And all the foes of men and rose


Rise with the setting sun.


1


Мовою оригіналу назва книги «Wolves of the Calla» — іспанського походження, а тому читається і, відповідно, пишеться за правилами іспанської мови, тобто Калья. — Тут і далі приміт. пер.


2


У російському перекладі роману «Чаклун і кристал» напис свідчить: «Да здравствует «кінг Крімсон». Перекладач, знаючи любов Кінга до рок-музиці, відштовхувався від назви відповідної групи. Час вніс корективи.


3


Під проникливими розуміються ті, хто читав «Протистояння».


4


Слово roont з лексикону жителів південних штатів. Має кілька значень, у тому числі зіпсований, загубленный.


5


Як відомо, в англійській мові «ти» і «ви» позначаються одним словом «you». Тому, щоб не плутатися самому і не плутати читачів, перекладач прийняв вольове рішення: там, де дія відбувається не в нашій реальності, обходитися тільки «ти».


6


«На роги їх! Вперед, Техас!» — бойовий клич вболівальників техаських професійних команд.


7


«Ріталін» — нейролептик, застосовується при порушеннях поведінки у дітей, ослаблення концентрації уваги, розгальмованості.


8


«Забарс» — продовольчий магазин для гурманів у Верхньому Вест-Сайді


9


Арчі — персонаж коміксів вперше з'явився в 1941 р.), популярний серед дітей, рудий хлопчик-школяр, який бере участь зі своїми друзями в численних витівки і витівки. Автор — художник Боб Монтана.


10


«Твердий лоб» — прізвисько Форсайта П. Джонса, кращого друга Арчі.


11


Тобто, п'ять з плюсом.


12


Оверхолсер, Уейн (1906-1996) — американський письменник, відомий своїми вестернами, як романами, так і розповідями.


13


Эванз, Берил — дитяча письменниця і художниця, народжена уявою С. Кінга.


14


Бахман, Клаудія-і-Інес — вдова передчасно, в 1985 р. помер від раку письменника Річарда Бахмана, яка виявила в архіві письменника рукопис роману «Регулятори». У 1996 р. роман був опублікований, потім переведений на багато мов (російською вийшов у 1997 р. у видавництві «АСТ») і отримав високу оцінку читачів.


15


«Ю-пі-Ес» — «Юнайтед парсел сервіс», приватна служба доставки посилок.


16


Il roche — Скеля (фр.)


17


У романі «Безплідні землі» давалося інше значення імені Міа, правда, на мові древніх людей — «світ під покровом іншого світу».


18


«Шамбр» — плательні і сорочкова тканина.


19


В нашій реальності «королівської хворобою» називають гемофілію, незсідання крові.


20


Тобто серед наркоманів.


21


«Бостон Ред Сокс» — професійна бейсбольна команда, яка виступає в Американській лізі.


22


«Нью-Йорк Ситизенс» — професійна бейсбольна команда, яка виступає в Національній лізі. Чемпіонський титул розігрують переможці ліг.


23


На іспанському вулиця — calle, не calla, але дуже близько.


24


«Тамс» — нейтралізатор кислотності, випускається в таблетках.


25


Еллісон Ралф Уолдо (р. 1914) — афроамериканський прозаїк, есеїст. Його єдиний роман «Невидимка» (1952) про традиційному шляху становлення негритянського свідомості удостоєний багатьох літературних премій, у тому числі Національної книжкової, перевидавався десятки разів, переведений на 15 мов.


26


«Тапперуэры» — різноманітні контейнери для зберігання харчових продуктів. Названі по імені винахідника і засновника фірми-виробника Ерла Тапперуэра.


27


Кінг вводить нове слово «soh», обігруючи стандартне англійське «son» — син, синок. Перекладачеві нічого не залишається, як слідувати за ним.


28


«Фантазм» — культовий фільм 1979 р. Режисер Дон Коскареллі.


29


Шоу «Дикий Захід» — циркове уявлення про «Дикому Заході». Включало стрибки, стрільба, елементи родео і полювання на бізонів. Перше представлення відбулося в 1883 р. Трупа з успіхом гастролювала по всій країні і в Європі до 1916 р., потім інтерес до шоу впав із-за конкуренції з боку кінематографа. Спроби відродити шоу в 1933 і 1938 рр. не увінчалися успіхом.


30


Практично на всіх вулицях Манхеттена рух односторонній, так що дійсно немає потреби дивитися в обидві сторони.


31


64 градуси за шкалою Фаренгейта відповідає приблизно 18 градусів за Цельсієм.


32


Едіт Банкер — героїня телесеріалу «Справи сімейні», який йшов на каналі Сі-бі-ес з 1971 по 1983 р. По 1980 р. роль Едіт Банкер грала Джин Степлтон.


33


Стикбол — вулична гра, спрощена форма бейсболу, м'ячик — гумовий, замість біти — палиця.


34


У боулінгу страйк — кидок, яким збиваються всі кеглі.


35


«Золоте дно» — телесеріал в жанрі вестерну компанії Ей-бі-сі. Один з найпопулярніших в історії телебачення. Передавався в 1959-1973 рр ..


36


Джой Рамон — сценічний псевдонім Джеффрі Хаймана (р. 1952 р.), барабанщика, а потім вокаліста панк-рок-групи The Ramones, створеної 1974 р.


37


Термін з бейсболу: страйк — кидок м'яча, який не вдається відбити бэттеру: після трьох страйків останній вибуває з гри.


38


Автобусний термінал (вокзал) Нью-Йорка — найбільший у світі. Займає два квартали на Восьмій авеню, між 40-й і 42-ою вулицями. Приймає автобуси зі всієї країни.


39


Спагетті-вестерн — іронічна назва (його творець — італійський режисер Серджіо Леоне) одного з видів вестерну. На відміну від класичного вестерну він багатозначно похмурий, насичений жорстокістю, його герої — холодні і безжальні авантюристи.


40


У англійського слова gay крім значення гомосексуаліст багато інших значень, в тому числі і веселий. Так що Gayety, тобто «Веселощі», цілком пристойну назву кінотеатру.


41


«Бларні стоун» — популярний ірландський пивний бар в Нью-Йорку.


42


«Бушмиллс» — марка ірландського віскі.


43


Беттері-парк — парк на березі Нью-Йоркській гавані, на південній частині Манхеттена. Названий так тому, що в колоніальні часи тут стояла батарея, яка охороняла гирлі річки Гудзон. Від Беттері-парк починається Бродвей.


44


«Низькі люди» — low men — називає «людей у жовтих плащах» Тед Братиген, один з героїв роману С. Кінга «Серця в Атлантиді». Вони ж називають себе law men — «слуги закону», якими, по суті, і є, т. до. служать законом Червоного Короля. Братиген може висловити своє ставлення до них зміною однієї букви low/law. Російською так не виходить.


45


Спіро Агню Теодор (р. 1918) — державний і політичний діяч, віце-президент США у 1969-1973 рр. при президенті Річарда Ніксона. Пішов у відставку у зв'язку з публікаціями про ухилення від сплати податків.


46


Картка соціального страхування — один з найважливіших документів громадянина США, необхідна при прийомі на роботу.


47


De nado — не за що (ісп.).


48


Мескаль — міцний напій з кактусового алое.


49


Enchaladas — энчаладас, млинці з кукурудзяного борошна з м'ясом, сиром і перцем.


50


«Поглянь на свій дім, ангеле» — роман відомого американського письменника Томаса Вульфа (1900-1938), опублікований в 1929 р.


51


«Снитч» (snitch) — самонаведення ручна граната, модифікація «снитха» (sneetch), «вогняного кулі» з кельтської міфології (снитхи кидали маги). Інша модифікація — «снитч» (snitch), в який грав Гаррі Поттер.


52


Лекс — скорочення від Лексінгтон-авеню.


53


Белойтский коледж — приватний коледж вищого ступеня бакалавра в р. Белойте, штат Вісконсін. Заснований в 1846 р.


54


Містер Чіпс — центральний персонаж книги Джеймса Хілтона «До побачення, містер Чіпс» (1935 р.). Синонім вчителя, відданого своїй справі.


55


Джеймс Джонс — американський письменник. Один з його найбільш відомих романів — «Звідси — і у вічність».


56


Місто розваг — рекламно-жартівливе прізвисько р. Нью-Йорка.


57


«Ерлі таймс» — сорт ірландського віскі.


58


«Бад» — пиво виробництва компанії «Анхойзер-Буш».


59


Від Луки, 10:33.


60


Ex Libris — із книг (лат.).


61


Джон діллінджер (1902-1934) — відомий злочинець, який скоїв кілька вбивств і пограбувань банку. ФБР оголосило його «ворогом суспільства номер один». Декілька разів тікав з-під варти. Застрелений агентом ФБР 22 липня 1934 р. в Чикаго.


62


God luck, gentlemen — Бог у поміч, господа (англ.).


63


Good luck — удачі (англ.).


64


Bon voyage — щасливої дороги (фр).


65


«Чорноока Сюзанна» (тубергия, тройчатый гібіскус) — витка рослина з великими, до 3 см в діаметрі квітками з яскраво-жовтими пелюстками і темно-коричневим плямою в центрі.


66


Один з основних симптомів шизофренії — роздвоєння особистості.


67


Дудник в строкатому — герой поеми Р. Браунінга (на російську мову переведена С. яків маршак під назвою «Флейтист з Гаммельн»). Сюжети багатьох поем, в тому числі і цієї, запозичувалися поетом з епох Середньовіччя і Відродження. Оскільки цей роман побудований на збігах, слід зазначити, що по-англійськи дудник — piper, а Джейк, що як відомо, навчався в школі Пайпера.


68


Schmoozing, від shmuos (ідиш) — поговорити, познайомитися ближче в процесі розмови не про дрібниці.


69


Вільма та Фред — персонажі телевізійного мультсеріалу «Сімейство Флінстоунів» (1960-1966) про життя сім'ї з кам'яного століття.


70


«Lovin' Spoonful» — популярна нью-йоркська рок-група, створена в 1965 р. і розпалася в 1968-м.


71


Мова йде про грандіозному параді вітрильників, який влаштовувався в рамках програми відзначення 200-річчя США.


72


Хобокен — місто в штаті Нью-Джерсі, на правому березі р. Гудзон, проти Південного Манхеттена.


73


Гренд-Армі-плаза — площа на П'ятій авеню між 58-й та 59-й вулицями, біля входу в Центральний парк.


74


Куонсетский модуль — ангар напівциліндричною форми з гофрованого заліза, який використовується в якості тимчасової армійської казарми або господарської споруди. Перші такі ангари були зібрані в 1941 р. в містечку Куонсет-Пойнт.


75


Хоган — житло з колод і землі у індіанців навахо (від навахского qoghan — будинок).


76


Cojones — яйця (ісп.).


77


«Уейт уочерс інтернейшнл» — полукоммерческая організація, що надає послуги тим, хто хоче позбутися зайвої ваги. Заснована в 1963 р.


78


«Відверта камера» — цикл гумористичних передач. Кожна ґрунтувалася на зйомки прихованою камерою реакції людей на нестандартну ситуацію. В кінці передачі ведучий звертався до жертви розіграшу зі словами «Посміхніться. Вас знімає прихована камера».


79


Алгул Сьєнто — згідно подправленному варіанту «Стрілка», місце, куди прямує людина в чорному (згадано в 1-й главі).


80


GE — General Electric, «Дженерал електрик», одна з провідних компаній США з виробництва різних видів устаткування.


81


Assume — це дієслово в англійській мові має багато значень, в тому числі припускати.


82


Уистер Оуен (1860-1938) — американський письменник, творчість якого присвячено освоєння Західних територій. «Вирджинец» (1902) — класичний роман-вестерн. По ньому поставлені вистави, знято телесеріал, він тричі екранізувався.


83


Тако — пиріжок з кукурудзяного коржі з начинкою з фаршу, томатів, салатних листя і сиру з гострим соусом.


84


Сент-Пітерс Кріспіан — англійський співак і гітарист, пік популярності якого припав на другу половину 1960-х років, коли його пісні регулярно потрапляли у верхню десятку хіт-парадів, зокрема балада «Дудник в строкатому» (1966).


85


Magda-seen — спотворене magazines (журнали), дослівний переклад: Магда побачила.


86


Мортата — від murta (смерть), танець смерті.


87


В нашій реальності Вашингтон прикрашає банкноти в один долар, а Лінкольн — у п'ять.


88


«Звичайний» — сорт бензину з найбільш низьким октановим числом, продається в США.


89


День поминання, в пам'ять про загиблих у всіх війнах США, зазначається в Новій Англії 30 травня (у південних штатах — 26 квітня, 10 травня або 30 червня), День праці — загальнонаціональне свято, відзначається в перший понеділок вересня (на наступний день починається навчальний рік).


90


П'ята поправка до Конституції США надає громадянам право не свідчити проти себе.


91


Таємницю чисел 19 і 1999 розгадав знавець творчості С. Кінга Дмитро Голомолзін: 19 червня 1999 р. письменника збив автомобіль.


92


HPJKR — Harry Potter by Joanne Kathleen Rowling.


93


«Марвел комікс» — найбільше американське видавництво, що випускає комікси, структурний підрозділ корпорації «Марвел ентьо-тейнментс».


94


Доктор Дум (від doom — рок) — персонаж коміксів, його металеву маску можна придбати через Інтернет за 25 доларів США.


95


«Мейсі» — найбільший у світі універмаг, належить однойменної компанії, що займає цілий квартал між 34-ї та 35-ї вулицями і Сьомою авеню і Бродвеєм. Щорічно в День подяки компанія влаштовує парад.


96


Двоколісний велосипед називають байком, триколісний, само собою, — трайк.


97


Роман «Салемс-Лот» в нашій реальності опубліковано мовою оригіналу в 1975 р. російською мовою видавався неодноразово і під різними назвами. У видавництві «ACT» вперше вийшов в 2000 р. під назвою «Жереб».


98


Пекінпа, Семюель Дейвід (1925-84) — режисер і сценарист, працював в основному в жанрі вестерну («Дика банда», «Солом'яні пси» та ін).


99


Хоукс, Говард (1896-1977) — один з найвідоміших голлівудських режисерів, знімав фільми різних жанрів, у тому числі і вестерни («Червона річка», «Ельдорадо»).


100


Стерджис, Джон Еліот (1910-1992) — режисер, працював у жанрах бойовика і вестерну («Чудова сімка»).


101


Роман «Салемс-Лот» в нашій реальності мовою оригіналу («salem's Lot») опублікований в 1975 р. російською мовою видавався неодноразово під різними назвами. У видавництві АСТ вперше вийшов в 2000 р. під назвою «Жереб»


102


Алфавіт-Сіті — зневажливе назва Гарлема


103


Переклад Н. Рейн


104


Переклад Д. Тимановича


105


«Стеж за мною» — карткова гра, схожа на покер


106


«Джиффи поп» — консервований напівфабрикат повітряної кукурудзи


107


Оувер — від англійського Over, в даному контексті одне з божеств менні


108


Аміші — консервативна секта меннонітів, названа по імені засновника, священика Якоба Аммана. Заснована в Швейцарії в 1690 р. В 1714 р. члени секти переселилися в Америку, в Пенсільванії. В даний час проживають за багатьох інших штатах. Буквальне тлумачення Біблії забороняє їм користуватися електрикою, автомобілями і т. д. Більш докладно Кінг написав про них у романі "Майже як «б'юік»


109


друзів (ісп.)


110


10 Monsieur Lunatique — мсьє Псих (фр.)


111


Джейкоб Марлі — цей привид з'явився Ебенезеру Скруджа в «Різдвяної пісні в прозі» (1843 р.) Чарльза Діккенса. Для інформації: в цьому творі голови названі строфами.


112


Верхній Манхеттен починається з 65-ої вулиці. Нижче розташовані Середній Манхэттен (з 65-ї по 14-ю вулицю) і Нижній (з 14-го по 1-ю)


113


ЛВВ — літній східне час. Закон від 8 липня 1986 р. встановлює літній час на годину вперед у порівнянні з поясним часом з двох годин ранку в першу неділю квітня за останню суботу жовтня. Законі не обов'язковий для всіх штатів, але прийнятий у більшості з них.


114


Хаммаршельд-Плаза — в нашій реальності єдина Хаммаршельд-Плаза (Hammarshald Plaza) розташована в Нью-Йорку на розі Другої авеню і 47-й вулиці. Подивитися на неї можна в Інтернеті. Судячи з фотографій, Хаммаршельд-Плаза-2 — її двійник


115


Мастектомія — ампутація молочної залози


116


Американський блін — блін, спечений у вафельниці


117


Софтбол — широко поширена в Америці гра, що нагадує бейсбол. Гра йде на поле менших розмірів з використанням більш великого, ніж у бейсболі м'яча. В софтбол грають і жінки


118


Радил-Сіті — частина Рокфеллерівського центру, в якій розташовані театр, концертні зали, радіо— і телестудії


119


«Низькі люди» — так у романі С. Кінга «Серця в Атлантиді» Тед Бротиген називає людей у жовтих плащах, які служать Червоному Королю (вони ж називають себе регуляторами, слугами закону)


120


Куонсетский модуль — ангар напівциліндричною форми з гофрованого заліза, який використовується в якості тимчасової армійської казарми або господарської споруди. Перші будівлі подібного типу були зібрані на авіабазі ВМС США в містечку Куонсет-Пойнт, штат Род-Айленд


121


Aficionados — любителі, шанувальники (ісп.)


122


Назва міста Lud, який вперше з'являється в серіалі «Темна Вежа» у книзі «Безплідні землі», на російську раніше переводилося, як Лад. Надалі читачеві стане ясно, що правильний переклад — Луд


123


Для довідки, за шкалою Фаренгейта (Цельсія), 32 (0) градуси — температура замерзання води, 212 (100) — кипіння


124


In utero — в матці (лат.)


125


«Поттерс філд» — нью-йоркське кладовищі для бідняків і тих, чию особу встановити не вдалося


126


«Зеніт» — товарний знак радіо-, телевізійної та звукозаписувальної апаратури фірми «Зеніт електронікс»


127


Коктейль з содовою — напій з молока і содової води


128


«Велкро» — застібка-липучка розробки компанії «Велкро», виведена на ринок у 80-х роках і з тих пір отримала широке поширення в одязі, взуття і т. д.


129


Z. Z. Top — рок-група, створена в Техасі в 1969 р. і до цих пір користується великим успіхом. Більш детальну інформацію можна отримати в Інтернеті на офіційному сайті групи zztop.com


130


Skolpadda — черепаха (шв.)


131


«Хайатт» — мережа готелів високого класу, що належать однойменної корпорації


132


«Шоу Еда Саллівана» — телешоу в жанрі вар'єте, який більше двох десятиліть (1948-71) йшло по телебаченню кожен недільний вечір. Для багатьох естрадних акторів і музикантів, частноти для Боба Хоупа, «Бітлз», це шоу стало дебютом на ТБ.


133


Коні-Айленд — парк атракціонів на південній частині Брукліна. Популярне місце літнього відпочинку нью-йоркців


134


В американському бейсболі дві вищі ліги: Національна і Американська


135


Категорія Х — за прийнятою в США класифікації, до цієї категорії відносяться порнофільми


136


В оригіналі pokeberry, тобто фитолакка (лаконис) американська. Така рослина дійсно є, але ягоди його мало того, що отруйні, так і не збігаються з наведеними нижче описом. Тому назва рослини «підігнаний» під опис плодів


137


Huaraches — шкіряні сандалії (ісп.)


138


Мова йде про новелі «Маска Червоної смерті» Едгара По


139


У Л. Керролла і, відповідно, С. Кінга — Red Queen. Але, оскільки мова йде про шахової королеви, а в Росії шахові фігури чорно-білі, королева стає Чорною


140


Еллісон, Ральф Уолдо (р. 1914) — афроамериканський прозаїк, есеїст. Єдиний його роман, «Невидимка», був опублікований в 1952 р. і отримав безліч літературних премій


141


Термін Prim, використовуваний С. Кінгом, швидше за все, скорочення від primary — початковий, вихідний


142


Мова йде про легендах про короля Артура


143


Детальніше в розділі «Оракул і гори» романа «Стрілець», першої книги циклу «Темна Вежа»


144


Детальніше в розділі «Двері і Демон» романа «Безплідні землі», третьої книги циклу «Темна Вежа»


145


Аддамс, Чарльз — американський художник, автор коміксів «Сімейка Аддамс», які публікувалися в «Нью-Йоркере» з 1935 року і зображували сімейство моторошнуватих, але смішних монстрів


146


Янкі — в даному контексті уродженець Нової Англії


147


«Атака легкої бригади» — американський фільм 1936 р. (режисер Майкл Кертиз, у гол. ролях — Еррол Флінн і Олівія де Хевілленд) про героїчну загибель 27 англійська кавалеристів в Індії


148


Докладніше в розділі 5, «Проба сил і перестрілка» романа «Витяг трьох», друга книга циклу «Темна вежа»


149


«Уиннибейго» — трейлери і автомобілі для туристів, які виготовляються однойменною компанією


150


IQ (intelligence quotient ) — коефіцієнт розумового розвитку


151


Mi amigo — мій друг (ісп. позов.)


152


Андолини посилається на Біблію. У книзі «Діяння святих Апостолів» неодноразово вказується, що за проповіді їх неодноразово побивали то палицями, то камінням


153


«Джон Дір» — товарний знак комбайнів, тракторів та іншої сільськогосподарської техніки виробництва компанії «Дін енд Ко»


154


Університет Дюка — приватний університет р. Дарем, штат Північна Дакота. Відомий одним з кращих в країні медичним центром


155


El Supremo — у вищій ступеня (італ.)


156


«Центральна лікарня» (General Hospital) — денний телесеріал каналу АВС


157


«Дороговказний світло» (The Guiding Light) — денний телесеріал каналу CBS


158


«Емерсон» — торговельна марка компанії «Емерсон електрик», що входить в список 500 найбільших компаній США. Серед іншого виробляла і радіоли


159


Світова серія — чемпіонат країни з бейсболу серед володарів кубка Американської та національної ліг з участю канадських команд. Проходить восени і завершує сезон. Рекордсменом за кількістю перемог у чемпіонаті є команда «Нью-Йорк янкіз»


160


«Двадцять питань» — одна з телевікторин 80 — х років


161


Тэтлбек-лейн (Turtleback Lane) — дослівний переклад: Доріжка Панцира Черепахи


162


Vaya con Dios — розлучимося з посмішкою (ісп.)


163


Вук, Герман (р. 1915) — класик американської літератури, практично невідомий російському читачеві. Приміром, найкращий його роман «Бунт на Кейн» (1951) видавався в Росії лише двічі незначним тиражем. Згаданий нижче роман «Марджорі Морнінгстар» вийшов у 1955 р.


164


Хопалонг Кессіді — герой вестернів, романів і оповідань, Кларенса Е. Малфорд, що став знаменитим завдяки Вільяму Бойду (1895 — 1972), актора, який виконав головну роль в численних фільмах, як художніх, так і телевізійних, за мотивами цих творів, провідному радіопередач, організатора та учасника різноманітних шоу


165


Гренд-Армі-плаза — площа на П'ятій авеню між 58-й та 59-й вулицями, біля входу в Центральний парк


166


«Перкосет» — знеболюючий засіб, що містить наркотичні речовини


167


Cochuh — гівнюк (їдиш)


168


«Бик клік» — одноразова ручка виробництва корпорації «Бик пен»


169


Кальдера (ісп. caldera, літер. великий котел) — котлообразная западина, що утворилася внаслідок провалу вершини вулкана


170


Хаттон, Едуард Френсіс (1875 — 1962) — відомий американський фінансист і біржовий гравець, засновник найбільшої брокерської фірми «Е. Ф. Хаттон». Існувала крилата фраза: «Коли Е. Ф. Хаттон говорить, люди слухають»


171


«Хантлі-Брінклі news and world report» — одна з найпопулярніших інформаційних передач в історії ті-ві. Транслювалася Ен-бі-сі з 1965 по 1970 р. Вели програму тележурналісти Чет Хантлі (1911 — 1974) і Девід Брінклі (р. 1920). У 1965 р. один з опитувань громадської думки показав, що вони відомі більшій кількості американців ніж «Бітлз»


172


«Хауди-Дуді» — дитяча телепередача (1947-60), яку вів актор і черевовіщатель Б. Б. Сміт


173


Хадсон, Рок (1925-85) — справжнє ім'я Рой Шерер-молодший, актор, зірка Голлівуду в 1950-60-х рр. Його несподівана смерть від Сніду потрясла світ шоу-бізнесу і дала поштовх потужної компанії боротьби з цим захворюванням, тоді тільки розпочинали наступ на американський континент


174


«Сніг» — імпульсний точковий режим при відсутності сигналу


175


Ликантропия — перетворення, скажімо, людини до вовка або іншого дикого звіра


176


Ей-бі-сі (Американ бродкастінг компані" — наймолодша з великої трійки мовних корпорацій. Створена в 1943 р. Свою телемережа створила в 1948 р., пізніше Ен-бі-сі та сі-бі-ес


177


Гребля Гранд-Кулі — бетонна гребля на р. Колумбія а штаті Вашингтон, одна з найбільших у світі. Побудована у 1934-41 рр ..


178


Йосемит, Йосемітський національний парк — заповідник на сході центральної частини Каліфорнії в горах Сьєрра-Невада


179


Начебто молочних зубів двадцять чотири, але, можливо, мова йде про незвичайну дитину


180


Тінкер Белл — персонаж казки «Пітер Пен»


181


«Дамбо» — персонаж діснєєвського мультфільму


182


«Ковдрою (The Ramones)» — відома американська рок-група, «Ракета в Росії» і «Габба-Габба-Ей» — дві її пісні


183


«Чи немає бальзаму в Гилеаде (there Is no balm in Gilead)?» — цитата з Біблії, Книга пророка Єремії, 8:22. Згідно Малому енциклопедичному словнику Брокгауза і Ефрона, Гилеад (Гилеад) — назва гір, області і міста в Палестині)


184


«Горменгаст» (Gormenghast) — знаменита фентазійная трилогія англійського письменника Мервіна Корено Піку (1911 — 1968)


185


«Ворон» — вірш Едгара По.


186


Роман «Лангольеры», опублікований в нашій реальності в 1990 р. у збірнику «Чотири після опівночі»


187


"Вибрані романи «Рідерз дайджест» — додаток до журналу «Рідерз дайджест». У кожному томі в 600 сторінок вміщаються за чотири адаптованих роману, кожен з яких «стискується» наполовину, а то і на дві третини


188


«Джетро Талл (Jethro Tull)» — англійська рок-група р. Лутон, створена в 1967 р. В кінці 1970-х перебувала на піку популярності


189


Senor — сеньйор (ісп.)


190


Людина без імені — головний герой трьох фільмів С. Леоне: «За жменю доларів», «За кілька зайвих доларів», «Хороший, поганий, злий», зіграний Клінтом Іствудом


191


Перкінс, Максуэлл Эвартс (1884 — 1947) — літературний редактор видавництва «Чарльз Скрибнерс санс». Став відомий завдяки роботі з такими письменниками, як С. Фіцджеральд, Е. Хемінгуей, Т. Вульф, Дж. Джонс і У. Черчілль (з яким він запропонував написати історію англомовних народів)


192


О'брайан, Патрік (1915 — 2000) — ірландський письменник, автор двадцатитомной саги про пригоди капітана Джека Обрі та суднового лікаря Стівена Матурін. У 2003 р. на екрани вийшов фільм «Господар морів: на краю Землі», знятий за мотивами двох романів з цієї саги


193


Адамс, Річард (р. 1920) — англійський письменник, відомий романом «Уотершипский пагорб (Watership Down)» про цивілізації кроликів, який критики ставлять в один ряд з «Володарем кілець». «Шардик» — назва одного з романів дилогії «Бекланская імперія»


194


«Маккойс» — біт-група, створена в р. Юніон-Сіті, штат Індіана, в 1962 р. Їх дебютний сингл «Тримайся, Слупи (Hang on, Sloopy)» (1965) піднявся на першу сходинку в чартах США та увійшов до п'ятірки кращих у Великобританії.


195


Оуверхолсер, Уейн (1906 — 66) — американський письменник, відомий своїми вестернами


196


Хоган, Рей (р. 1908) — американський письменник, відомий своїми вестернами


197


«Темні тіні» — серіал готичних романів канадського письменника Дена Росса. Вампір Барнабас Коллінс, один з персонажів серіалу, з'являється в шостій книзі


198


Оден, Уїст Х'ю (1907 — 1973) — американський поет


199


Шонделл, Трой (р. 1944) — американський співак, теж уродженець Індіани


200


Фогхорн Легхорн — вперше цей півник з'явився на екранах в 1946 р.


201


«Еммі» — найпрестижніша премія на ТБ. Вручається щорічно з 1949 р.


202


Madre de Dios — Матір Божа (ісп.)


203


Nomini Patris, nomini Fili, nomini... — В ім'я отця, в ім'я сина, в ім'я... (лат.)


204


Стенлі, Ральф — відомий американський гітарист, співак, автор багатьох пісень у стилі кантрі


205


Мова йде про р. Філадельфія, розташованому в штаті Міссісіпі, а не про мегапосисе штату Пенсільванія


206


«Рейси свободи» — автобусні поїздки з північних штатів у південні (1961) в знак протесту проти расової сегрегації на автовокзалах південних штатів. У листопаді 1961 р. Комісія з торгівлі між штатами заборонила сегрегацію на автовокзалах


207


Ведмежа Смокі — прийнятий Конгресом США в 1950-х символ боротьби з лісовими пожежами: симпатяга-ведмідь у джинсах, капелюсі і уніформі лісника


208


Гібриди — ті ж мутанти тільки у тваринному і рослинному світі


209


Сквоб — відгодований під смаження голуб


210


Fuck you! — поширене англомовне лайка, відповідає російському посилу на три букви (анг.)


211


The Stand — «Протистояння» (тут і далі даються назви переказів, опублікованих у видавництві АСТ, Москва)


212


The Dead Zone — «Мертва зона»


213


Sematary — написане з помилками слово цвинтар cemetery (англ.)


214


В нашій реальності видавництво «Доналд М. Грант паблішер» успішно працює і нині, вже більше 45 років спеціалізуючись на жанрі фентезі


215


Говард Роберт Ервін (1906-1936) — американський поет і прозаїк, один з основоположників жанру фентезі, творець Конана з Кіммерії (Конан-Варвар). Говорячи про погану славу, Кірбі натякає на численні і часто низькопробні продовження саги про Конана


216


Pet Sematary — «Кладовище домашніх тварин»


217


Уикнесс — від англійського weakness (слабкість)


218


NAL — National American Library — американське книжкове видавництво, що спеціалізується на книгах в обкладинці, покетбуках і трейд-сайз (той же формат, що і книги в палітурці)


219


It — «Воно»


220


«Уэстелендс» — від англійського «The Wastelands»


221


«Безплідні землі» — від англійського Waste Lands


222


Еліот, Томас Стернс (1888-1965) — поет, літературний критик, культуролог. Лауреат Нобелівської премії 1948 р. Народився в Америці, з 1914 р. жив в Англії. Поема «Безплідна земля» написана 1922 р.


223


«Безплідна земля» — від англійського «The Waste Land»


224


Те ж саме можна сказати і про фіналі «Пісні Сюзанни»


225


Паллисер, Чарльз (р. 1947 р.) — англійський письменник. Роман «Куингканкс (The Quincunx)», теж «цегла» на 800 сторінок, опублікований в 1990 р. (Quincunx — геральдична фігура з п'яти частин, з розташуванням по квадратах кута і п'ятої посередині)


226


Одне із значень слова Waste — сміття


227


24 Четверте липня — національне свято США, День незалежності


228


«Таємниця Едвіна Друда» — незакінчений роман Чарльза Діккенса


229


«Вервольфи Крайнього світу» — від англійського «Werewolfes of End-World»


230


«Чаклун і кристал» — від англійського «Wizard and Glass»


231


ПЧ — тут постійні читачі


232


Uber-історія — тут головна історія


233


Аддамс, Чарльз Семюель (1912-1988) — відомий американський карикатурист (найбільш знаменита серія його карикатур "Сімейка Аддамсів)


234


Rose Madder — «Роза Марена»


235


«Storm of the Century» — «Буря століття»


236


«Rose Red» — «червона Троянда»


237


День батька — святковий день, відзначається в третю неділю червня, починаючи з 1910 р. У цей день заведено дарувати подарунки батькам


238


«On Writing» — тут, «Як писати книги»