# Начебто й дос╕ у грудях бринить...

Сергей Дмитриевич Аникин

Начебто й дос╕ у грудях бринить В╕длунок сл╕в тво§х жорстоких. ╤ ╕нколи ввижа╓ться та мить, Коли ще голос тв╕й Мав теплий кол╕р ╤ дарував лиш спок╕й. Немов п╕тьми зчорн╕л╕ крила Св╕т щастя покривають т╕нню, ╤ туга добре в серц╕ вбила, ╤ чорних помисл╕в могила Лягла на груди тяжко, Заповнив серце злоби гниллю. Весь св╕т, померкнувши, обрид, Що мало ц╕нн╕сть - вже не ц╕нно, Що жевр╕ло, схолоне в л╕д, ╤ пром╕нь творчий, Померехт╕вши, збл╕д, ╤ без провини доля стала винна.