# Стівен Кінг, Пітер Штрауб Талісман

Стівен Кінг

Table of Contents


Частина перша Джек тікає


## Глава 1 «Альгамбра: готель і сади»


## Глава 2 Воронка


## Глава 3 Спіді Паркер


## Глава 4 Перехід Джека


## Глава 5 Джек і Лілі


Інтерлюдія Слоут в цьому світі (I)


Частина друга Дорога випробувань


## Глава 6 Павільйон королеви


## Глава 7 Фаррен


## Глава 8 Тунель Оутли


## Глава 9 Джек в «Ловчем глечику»


## Глава 10 Елрой


## Глава 11 Смерть Джеррі Бледсоу


## Глава 12 Джек відправляється на ярмарок


## Глава 13 Люди в небі


## Глава 14 Бадді Паркінс


## Глава 15 Сніжок співає


## Глава 16 Вовк


Інтерлюдія Слоут в цьому світі (II)


## Глава 17 Вовк і стадо


## Глава 18 Вовк йде в кіно


## Глава 19 Джек під замком


Частина третя Зіткнення світів


## Глава 20 В лапах закону


## Глава 21 «Осяйний дім»


## Глава 22 Проповідь


## Глава 23 Ферді Джэнклоу


## Глава 24 Джек називає планети


## Глава 25 Джек і Вовк відправляються в пекло


## Глава 26 Вовк в ящику


## Глава 27 Джек знову тікає


## Глава 28 Сон Джека


## Глава 29 Річард в школі Тэйера


## Глава 30 Дивна пригода у школі Тэйера


## Глава 31 Школа Тэйера перетворюється в пекло


## Глава 32 «Прийшли нам свого пасажира!»


## Глава 33 Річард у темряві


Інтерлюдія Слоут в цьому світі/Оррис в Долинах (III)


Частина четверта Талісман


## Глава 34 Андерс


Інтерлюдія Слоут в цьому світі (IV)


## Глава 35 Прокляті землі


## Глава 36 Джек і Річард йдуть на війну


## Глава 37 Річард згадує


## Глава 38 Кінець шляху


## Глава 39 Пойнт-Венути


## Глава 40 Спіді на березі


Інтерлюдія Слоут в цьому світі (V)


## Глава 41 Чорний готель


## Глава 42 Джек і талісман


## Глава 43 Новини звідусіль


## Глава 44 Землетрус


## Глава 45 В якій багато що вирішується на березі


## Глава 46 Ще одне подорож


## Глава 47 Повернення


Епілог


Висновок


Стівен Кінг, Пітер Штрауб


Талісман


Присвячується


РУТ КІНГ і ЭЛВЕНЕ ШТРАУБ


Ну так от, коли ми з Томом підійшли до обриву і подивилися вниз, на містечко, там світилося всього три або чотири вогника – вірно, в тих будинках, де лежали хворі; вгорі над нами так яскраво сяяли зірки, а нижче міста текла річка в цілу милю завширшки, так велично і плавно.


Марк Твен. Пригоди Гекльберрі Фінна[1]


Моє нове плаття було все закапано свічкою і вымазано в глині, і сам я втомився як собака.


Марк Твен. Пригоди Гекльберрі Фінна


Серія «Темна вежа»


Stephen King


and Peter Straub


THE TALISMAN


Переклад з англійської Ст. Вебера


Друкується з дозволу автора, E Seafront Corporation і літературних агенцій The Lotts Agency і Andrew Nürnberg.


No Stephen King and Peter Straub, 1984


No Переклад. Ст. Вебер, 2013


No Видання російською мовою AST Publishers, 2014


Частина перша


Джек тікає


## Глава 1


«Альгамбра: готель і сади»


1


П'ятнадцятого вересня 1981 року Джек Сойєр стояв біля самої кромки води, засунувши руки в кишені джинсів, і дивився на спокійний Атлантичний океан. Джеку виповнилося дванадцять років, і для свого віку він був високий. Легкий бриз відкидав з красивого чистого чола каштанові, мабуть, занадто довге волосся. Суперечливі, тяжкі почуття тримали Джека, не відпускали останні три місяці – з того самого моменту, як його мати замкнула двері їх дому на Родео-драйв у Лос-Анджелесі і в поспіху зняла квартиру на захід від Центрального парку. Звідти вони перебралися у тихе курортне містечко на крихітному океанічному узбережжі Нью-Хемпшира. Порядок і розміреність зникли зі світу Джека. Життя його стала такою ж мінливою і непередбачуваною, як поверхня простягалася перед ним океану. Мати тягла Їх за собою, перекидаючи з місця на місце. Але що гнало її?


Вона бігла, бігла.


[2]Джек оглянув пустельний берег, повернувши голову спочатку в одну сторону, потім в іншу. Зліва знаходився парк розваг «Аркадії весела країна», в якому шум і гамір не вщухали з Дня поминання до Дня праці. Зараз парк обезлюднів і затих – як серце між ударами. «Американські гірки» здавалися будівельними лісами на тлі одноколірного, затягнутого хмарами неба, вертикальні і похилі опори розкреслювали його вугільними смугами. Там жив Спіді Паркер, але зараз Джек про нього не думав. Праворуч височів «Альгамбра: готель і сади», і саме туди тягнули хлопчика тривожні думки. В день приїзду Джек на мить подумав, що бачить веселку над двосхилим дахом з мансардними вікнами. Добрий знак, обіцянка змін на краще. Але веселка йому привиділася. Тільки флюгер повертався справа наліво, зліва направо під влади мінливого вітру. Джек вискочив з взятої напрокат машини, не звертаючи уваги на безмовну прохання матері зайнятися багажем, і озирнувся. Над обертовим мідним півником нависало лише порожнє небо.


– Відкрий багажник і дістань речі, синку, – покликала його мати. – Загнана стара актриса хоче зареєструватись і пошукати випивку.


– Коктейль «Мартіні», – уточнив Джек.


– Тобі слід було сказати: «Не така ти і стара», – відгукнулася вона, насилу вилазячи з-за керма.


– Не така ти вже й стара.


Вона просяяла – ставши колишньої відчайдушної Лілі Кавано (Сойєр), протягом двадцяти років вважалася королевою бі-фільмів[3] – і випрямила спину.


– Тут усе буде добре, Джекі. Все-Все. Це гарне місце. – Чайка пролетіла над дахом готелю, і на секунду у Джека виникло тривожне відчуття, що це флюгер вирушив у вільний політ. – Позбудемося на час від телефонних дзвінків, вірно?


– Звичайно, – погодився Джек. Вона прагнула сховатися від дядька Моргана, більше не хотіла цапаться з діловим партнером свого покійного чоловіка, мріяла про те, щоб забратися в ліжко з келихом коктейлю «Мартіні» і натягнути на голову ковдру...


Мамо, та що ж з тобою не так?


Занадто багато смерті, світ наполовину складається з смерті. Чайка прокричала над головою.


– Ворушися, хлопець, ворушись, – додала мати. – Давай увійдемо у Велике гарне місце[4].


Тоді Джек і подумав: А якщо стане зовсім кисло, завжди можна покликати на допомогу дядька Томмі.


Але дядько Томмі вже помер: просто ця новина все ще залишалася на іншому кінці телефонного дроту.


2


«Альгамбра» нависав над водою. Грандіозне вікторіанська споруда з гігантських гранітних блоків, здавалося, природним чином врастало у виступаючий в океан мис – стирчить кам'яна ключиця на лічених милях нью-хэмпширского узбережжя. Сади розташовувалися з боку материка, і Джек, стоячи біля води, практично їх не бачив – тільки верхню частину зеленої огорожі. Бронзовий півень на тлі неба вказував на північний захід. Меморіальна табличка в холі свідчила, що в 1838 році тут відбулася конференція методистів Півночі, одне з перших великих зібрань прихильників скасування рабства в Новій Англії. На ній Деніел Уебстер виголосив яскраву, полум'яну промову. Згідно табличці, Уебстер, серед іншого, сказав: «З цього дня і назавжди – знайте, що рабство як американський інститут слабшає і скоро відімре у всіх наших штатах і територіях».


3


Той день минулого тижня, коли вони приїхали, підвів риску під метушнею останніх місяців в Нью-Йорку. У Аркадія-Біч вони не стикалися з адвокатами, які працювали на Моргана Слоута, які вискакували з автомобілів, розмахуючи документами, вимагаючи від місіс Сойєр негайно заповнити їх і підписати. У Аркадія-Біч телефони не дзвонили з полудня до трьох годин ночі (здається, дядько Морган забув, що в околицях Центрального парку час зовсім не каліфорнійське). Власне, у Аркадія-Біч вони не дзвонили зовсім.


Поки вони їхали по маленькому курортному містечку (мати не переставала дивитися на дорогу), Джек помітив на вулицях тільки однієї людини – божевільного старого, безцільно катившего по тротуару порожній візок для покупок. Над головою висіло сіре, вороже небо. На відміну від Нью-Йорка тут чувся тільки шурхіт вітру, продувавшего пустельні вулиці: з-за відсутності на них транспорту вони здавалися більш широкими. Написи на вітринах магазинів свідчили: «ПРАЦЮЄМО ТІЛЬКИ ПО ВИХІДНИХ» або, того гірше, «ПОБАЧИМОСЯ В ЧЕРВНІ!» На вулиці перед «Альгамброю» гостей чекала сотня паркувальних клітин, порожніх, як і столики в «Чай з варенням».


Лише неголені божевільні старі котили порожні візки для покупок по занедбаних вулицях.


– Я провела найщасливіші три тижні свого життя в цьому дивному маленькому містечку. – Лілі проїхала повз старого (який, як зауважив Джек, повернувся, злякано і підозріло подивився їм услід і щось прошепотів, але Джек не зміг розібрати, що саме), а потім повернула на вигнуту дугою під'їзну дорогу, прокладену через сади до готелю.


Ось чому вони спакували все необхідне у валізи, сумки та поліетиленові пакети і замкнули на ключ двері квартири (не звертаючи уваги на пронизливі дзвінки телефону, які просочувалися через замкову щілину і, здавалося, переслідували їх навіть у коридорі першого поверху); ось чому забили роздутими коробками і валізами заднє сидіння і багажник взятого напрокат автомобіля і провели в ньому довгі години, повільно просуваючись на північ Генрі-Гудзон-паркуей, а потім ще більш довгі години – по автостраді 95: тому що саме тут Лілі Кавано Сойєр одного разу відчула себе щасливою. У 1968 році, за рік до народження Джека, Лілі номінували на «Оскар» за роль у кінофільмі «Блейз». Цей фільм за рівнем перевершував більшість фільмів, в яких знімалася Лілі, і в ньому її талант розкрився більш повно, ніж у звичних для неї ролі «поганих дівчат». Ніхто не очікував, що Лілі здатна перемогти, і найменше сама Лілі; але кліше, що номінація на премію Академії вже велика честь, повною мірою відображало її стан: Лілі від душі раділа, і Філ Сойєр відвіз її на три тижні в «Альгамбру», щоб гідно відсвяткувати цей успіх. Там, на іншому кінці континенту, вони дивилися вручення «Оскарів» по телевізору і пили шампанське в ліжку. Будь Джек старше і з'явись у нього інтерес до подібних питань, він міг би зробити нехитрі математичні дії і дізнатися, що життя йому дали саме в «Альгамбра».


Коли оголосили список актрис, висунутих на здобуття премії в номінації «Краща жіноча роль другого плану», Лілі, згідно з сімейною легендою, прошепотіла Філу: «Якщо виграю, а мене ні на церемонії, станцюю манки у тебе на грудях в туфлях на шпильках».


Але перемогла Рут Гордон, і Лілі сказала: «Впевнена, вона заслуговує цього. Відмінна актриса. – І тут же, стукнувши чоловіка кулаком по грудях, зажадала: – Знайди мені ще одну таку ж роль, раз вже ти у нас знаменитий агент».


Більше таких ролей вона не отримувала. А останньої, зіграної через два роки після смерті Філа, стала роль цинічною колишньої повії у фільмі «Маніяки на мотоциклах».


Саме той період згадувала зараз Лілі, і Джек це знав, витягуючи речі з заднього сидіння і з багажника. Поліетиленовий пакет «д'агостіно» порвався, відокремивши «Д " АГО», і скручений шкарпетки, фотографії, шахові фігури, дошка і комікси висипалися на речі, ще лежали в багажнику. Джеку вдалося роздати велику частину випав з інших пакетів. Лілі, тримаючись за поручень, повільно, ніби старенька, піднімалася по сходинках.


– Я знайду коридорного, – пообіцяла вона не обертаючись.


Джек розігнувся, відірвавшись від пакетів, і знову подивився вгору, туди, де він у цьому не сумнівався, бачив веселку. На жаль, тепер його очам відкрилося тільки вороже, мінливе небо.


А потім:


Іди до мене, тихо, але виразно почулося за спиною.


– Що? – запитав він, озираючись. Але побачив лише пустельні сади і під'їзну доріжку.


– Так? – покликала його мати. Спина її зігнулася знаком запитання, вона спиралася на ручку дубових дверей.


– Привиділося, – відповів він. Само собою, і голос, і веселка. Джек викинув все це з голови, подивившись на матір, сражавшуюся з важкої дверима. – Почекай, я допоможу. – І квапливо вибіг по сходах, незграбно несучи велику валізу і роздутий паперовий пакет зі светрами.


4


До зустрічі з Спіді Паркером Джек, наче спляча собака, не помічав ходу часу: один день в готелі просто перетікало в інше. Вся життя здавалася суцільним сном, повним тіней і непояснених переходів. Навіть жахлива звістка про дядька Томмі, що прийшла по телефону минулого вечора, не зуміла повністю розбудити його, не шокувала. Захоплюйся Джек окультизмом, він міг би припустити, що якісь невідомі сили захопили його і керують їх з матір'ю життями. У свої дванадцять Джек Сойєр звик завжди щось робити, і плавне і безшумне протягом цих днів після метушні Манхеттена бентежила й дратувала його.


Джек раптом усвідомив, що стоїть на березі, але не зміг згадати, як сюди потрапив, і не мав ні найменшого поняття, що тут робить. Начебто він горював про дядька Томмі, але у нього склалося відчуття, що розум його завалився спати, надавши тілу самому піклуватися про себе. Концентрації уваги не вистачало навіть для того, щоб тримати в голові сюжети серіалів, які вони з Лілі дивилися вечорами, не кажучи вже про те, щоб запам'ятовувати якісь подробиці.


– Ти втомився від всіх цих переїздів. – Мати глибоко затяглася і сощурилась, дивлячись на нього крізь дим. – Що тобі потрібно, Джекі, так це трохи розслабитися. Це чудове містечко. Давай же насолодитись ним, поки є можливість.


В червоному відблиску екрану Боб Ньюхарт роздивлявся туфлю, яку тримав у правій руці.


– Саме цим я і займаюся, Джекі. – Лілі посміхнулася синові. – Розслабляюся і насолоджуюся.


Джек глянув на годинник. Вони сиділи перед телевізором вже дві години, а він не міг згадати, що вони дивилися до цієї програми.


Хлопчик як раз встав, щоб іти спати, коли задзвонив телефон. Старий добрий дядько Морган Слоут знайшов їх. Новини дядька Моргана ніколи не приносили радості, але остання тягнула на блокбастер, навіть за його мірками. Джек стояв посеред кімнати, спостерігаючи, як обличчя матері біліє, біліє, біліє. Рука піднялася до шиї, на якій за останні місяці з'явилися нові зморшки, трохи стиснула її. Мати слухала мовчки і лише перед тим, як повісити трубку, прошепотіла: «Дякую тобі, Морган». Повернулася до Джека, раптово постаріла і зовсім хвора.


– Кріпись, Джекі, гаразд?


Джек не думав, що зможе витримати удар.


Вона взяла його за руку.


– Дядько Томмі сьогодні загинув, Джек. Його збив автомобіль, коли він переходив вулицю.


Хлопчик завмер, як від удару під дих.


– Він переходив бульвар Ла Синега, і його збив фургон. Згідно показань свідка, чорного кольору, з написом «ДИКЕ ДИТЯ»[5], але це... Це все... – Лілі почала плакати. Хвилиною пізніше, дивуючись самому собі, Джек теж заплакав. Все це сталося трьома днями раніше, але Джекові здавалося, що минула ціла вічність.


5


П'ятнадцятого вересня 1981 року підліток на ім'я Джек Сойєр дивився на рівну поверхню океану, стоячи на пустельному березі перед готелем, що нагадував старовинний замок із романів Вальтера Скотта. Йому хотілося плакати, але він не міг вичавити з себе ані сльозинки. Його оточувала смерть, смерть становила половину світу, та в небі не було веселки. Фургон з написом «ДИКЕ ДИТЯ» викреслив дядька Томмі з цього світу. Дядька Томмі, який загинув в Лос-Анджелесі, дуже далеко від східного узбережжя, хоча навіть Джек знав, що його будинок саме тут. Людині, обов'язково повязывавшему краватку перед тим, як піти в «Ербіс», щоб з'їсти сандвіч з ростбіфом, слід триматися подалі від західного узбережжя.


Його батько помер, дядько Томмі помер, мати теж може померти. Він відчув смерть та тут, у Аркадія-Біч: вона говорила по телефону голосом дядька Моргана. І мова йшла не про дешеву меланхолії, окутывавшей курорт в міжсезоння, коли постійно стикаєшся з примарами минулого літа. Смерть проявляла себе в текстурі предметів, у запах вітру з океану. Джек боявся... і боявся давно. Це місце, таке тихе, тільки допомогло йому усвідомити... допомогла йому усвідомити, що, можливо, смерть їхала з ним по автостраді 95 з Нью-Йорка, мружачись від сигаретного диму і просячи його знайти за приймача що-небудь швидке і ритмічне.


Він пам'ятав – смутно, – як батько говорив йому, що він народився з розумом старого, але зараз Джек так не думав. Навпаки, він відчував, що у нього розум немовляти. Я наляканий, подумав Джек. Страшенно наляканий. Кінець світу настане тут, так?


Чайки кружляли в сірому повітрі над головою. Тиша сірістю змагалася з повітрям, така ж убивча, як зростаючі мішки під очима матері.


6


Джек не знав, скільки днів безцільно брів крізь час, відчуваючи, ніби всі його почуття заблоковані, але зустріч з Лестером Спіді Паркером, що трапилася у «Веселій країні», вивела його з цього стану. Чорношкірий, з сивими кучерявими волоссям і глибокими зморшками, изрезавшими особа, Лестер нічим не привертав до себе уваги, хоча багато чого домігся, подорожуючи по країні і граючи блюз. Він і не розповідав нічого особливо цікавого. Однак, випадково зайшовши в зал ігрових автоматів «Веселої країни», Джек зустрівся поглядом з його вицвілими очима – і відчув, що заціпеніння пішло. Ніби якась чарівна сила передалася від старого Джека. Спіді посміхнувся йому.


– Здається, у мене з'явилася компанія. Прийшов маленький мандрівник.


І правда, апатію як рукою зняло. Миттю раніше він відчував себе облепленным мокрою шерстю і цукровою ватою, а тепер знайшов свободу. Здавалося, над Спіді спалахнув сріблястий німб, ледь помітний ореол світла, який зник, варто було Джеку моргнути. І тільки тут хлопчик побачив, що в руках у старого широка і важка швабра.


– З тобою все гаразд, синку? – Прибиральник потер поперек, прогнувся тому. – Світ тільки що став гірше або трохи змінився на краще?


– Е... змінився на краще, – прошепотів Джек.


– Тоді ти прийшов куди треба, скажу я тобі. Як тебе величають?


Маленький мандрівник, назвав його Спіді в той перший день. Старина Джек-Мандрівник. Високий і худий, прибиральник привалился до автомата для гри в скибол, а його руки обіймали держак швабри, немов дівчину в танці. А перед тобою – Лестер Спіді Паркер, теж мандрівник, синку, хі-хі, їй-бо. Спіді знає дорогу, він знає всі дороги, навіть дорогу в минуле. У мене був оркестр, Мандрівник Джек, і ми грали блюз. Гітарний блюз. Ми навіть записали кілька платівок, але я не буду бентежити тебе питанням, чи чув ти їх.


У кожному складі звучав свій співучий ритм, в кожній фразі – римшот і бэкбит. Спіді Паркер тримав в руках швабру, а не гітару, але все одно залишався музикантом.


В перші п'ять секунд спілкування з ним Джек зрозумів, що його батька, любив джаз, сподобався б цей чоловік.


Більшу частину наступних трьох або чотирьох днів Джек всюди ходив за Спіді, спостерігаючи за його роботою і допомагаючи, якщо виникала така необхідність. Старий дозволяв йому забивати цвяхи, шліфувати штакетіни, вимагали фарбування. Тільки ці прості завдання, які Джек виконував під керівництвом Спіді, і могли зійти за навчання в той період часу, але хлопчик відчував себе абсолютно щасливим. Тепер Джек вважав перші дні в Аркадії-Біч моторошним кошмаром, від якого його врятував новий друг. Спіді Паркер був другом, в цьому Джек не сумнівався – не сумнівався до такої міри, що ця дружба набувала наліт таємничості. За кілька днів, що пройшли після того як Джек скинув з себе заціпеніння (або Спіді струсив з нього заціпеніння, розчаклувавши одним поглядом світлих очей), цей чоловік став йому ближчий, ніж будь-який з друзів, виключаючи хіба що Річарда Слоута, якого Джек знав практично з пелюшок. І зараз він відчував, як тяжіння мудрості і тепла його нового друга, який знаходився десь поблизу, врівноважують біль втрати дядька Томмі і страх, що мати дійсно вмирає.


Але у Джека знову виникло неприємне відчуття, що ним керують, маніпулюють: ніби довга невидима нитка притягла їх з матір'ю в це пустельне місце на березі океану.


Вони хотіли, щоб він опинився тут, ким би вони не були.


Або це дурниці? Уявним поглядом Джек побачив зігнутого старого, безумовно, рехнувшегося, щось долинають собі під ніс і котиться візок для покупок по тротуару.


В небі закричала чайка, і Джек дав собі слово поговорити зі Спіді Паркером про свої відчуття. Навіть якщо Спіді подумає, що у Джека з'їхав дах, навіть якщо почне сміятися над ним. Але в душі Джек знав, що Спіді сміятися не буде. Вони були близькими друзями: Джек знав, що може розповісти старому сторожу практично всі.


Але він не міг зважитися. Надто вже це нагадувало маячня, і Джек сам поки не в усьому розібрався. Пересилюючи себе, він повернувся спиною до «Веселої країні» і по піску поплентався до готелю.


## Глава 2


Воронка


1


На наступний день Джек Сойєр розумів, що відбувається, нітрохи не краще. Вночі йому приснився один з найстрашніших снів у його житті. У ньому за матір'ю скрадався якийсь жахливий монстр – карлик з перекошеними очима і гниючої, облезающей шкірою. Твоя мати майже мертва, Джек, скажи «алілуя»! – прохрипів монстр, і Джек знав – таке знання приходить тільки уві сні, – що монстр радіоактивний, а його дотик загрожує смертю. Він прокинувся в холодному поту, ледве стримуючи крик. Тільки шум прибою допоміг йому усвідомити, де він знаходиться, і пройшов ще не одну годину, перш ніж Джек знову заснув.


Вранці він збирався розповісти цей сон матері, але Лілі перебувала в поганому настрої, не йшла на розмову, ховаючись за клубами сигаретного диму. І лише коли Джек під якимось надуманим приводом зібрався піти з кафетерію готелю, Лілі ледь помітно йому посміхнулася.


– Подумай, де хочеш повечеряти.


– Правда?


– Так. Тільки не в фаст-фуді. Я втекла з Лос-Анджелеса в Нью-Хемпшир не для того, щоб труїтися хот-догами.


– Давай поїдемо в один з рибних ресторанів в Хемптон-Біч? – запропонував Джек.


– Відмінно. Тепер іди пограй.


Іди пограй, з незвичною злістю подумав Джек. Так, матуся, спритно у тебе виходить! Легко! Іди пограй! З ким? Мамо, чому ти тут? Чому ми тут? Ти дуже хвора? Чому не хочеш говорити зі мною про дядька Томмі? І чого хоче дядько Морган? Чого?..


Питання, питання... І всі не варті виїденого яйця, тому що ніхто не може на них відповісти.


Хіба що Спіді...


Сміх, та й годі: як чорношкірий старигань, з яким він щойно познайомився, міг дозволити хоч якусь з його проблем?


Тим не менш Джек думав про Спіді Паркера, коли перетнув променад і закрокував по жахливому тугу пустельному березі.


2


Кінець світу настане тут, так? – знову подумав Джек.


Чайки кружляли в сірій височині. На календарі було ще літо, але в Аркадія-Біч воно закінчувалося в День праці. Тиша сірістю змагалася з повітрям.


Джек подивився на свої кросівки і побачив, що вони забруднені чимось на зразок дьогтю. Бруд з пляжу, вирішив він. Винесло хвилями? Він не знав, де измазался, але на всяк випадок відступив від кромки води.


Чайки кричали і кружляли в повітрі. Крик однієї з них пролунав прямо над головою Джека, і відразу після цього хлопчик почув неголосний удар, немов по металу. Він вчасно повернувся і побачив, як щось упало на скелю. Чайка швидко, точно робот, вертіла головою по сторонах, щоб переконатися, що ніхто її не потривожить. Потім застрибала до того місця, де на рівному, утрамбованій піску лежав кинутий нею молюск. Від удару об камінь раковина тріснула, як яйце, і Джек побачив всередині подрагивающее м'ясо... Або у нього розігралася уява?


Не хочу на це дивитися.


Але перш ніж він встиг відвернутися, жовтий гачкуватий дзьоб чайки вхопив м'ясо, розтягуючи його, як еластичну стрічку, і Джек відчув, що шлунок зав'язався вузлом. Подумки він почув крик роздертій живої плоті... нічого небезпечного, просто тупа плоть кричить від болю.


[6]Джек знову спробував відвернутися від чайки – і не зміг. Пташиний дзьоб відкрився, демонструючи брудно-рожеву глотку. Молюск пірнув назад у розбиту раковину, і за мить чайка дивилася на Джека мертвотно-чорними очима, підтверджуючи жахливі істини: помирають батьки, помирають матері, вмирають дядьки, навіть якщо вони закінчили Єльський університет і виглядають у своїх костюмах-трійках з Савіл-роу незламними, як стіни банку. Діти теж вмирають... і в кінці залишається лише тупий, бездумний крик живої плоті.


– Гей, – мовив Джек, не помічаючи, що говорить вголос. – Гей, відчепіться від мене!..


Чайка сиділа над видобутком, буравя його маленькими чорними оченятами. Потім знову почала клювати м'ясо. Хочеш шматочок, Джек? Воно ще тріпоче! Боже мій, м'ясо таке свіже, схоже, і не знає, що мертво!


Міцний жовтий дзьоб знову вчепився в молюска і потягнув. Потя-я-я-я-я-я...


М'ясна гумка розірвалася. Голова чайки скинулась до сірого вересневого неба, заробили м'язи горла. У Джека знову виникло відчуття, що птах дивиться на нього, як, буває, дивляться на тебе очі з висячої на стіні картини, в якій частині кімнати ти не знаходився. І очі... він знав ці очі.


Раптом йому захотілося опинитися поруч з матір'ю, з її темно-синіми очима. Він не пам'ятав, коли ще з таким нетерпінням хотів побачити її – хіба що в далекому-далекому дитинстві. Баю-бай, почув він голос Лілі, запевший у нього в голові, і цей голос був голосом вітру, який зараз звучить тут, а скоро зазвучить десь ще. Баю-бай, засинай, Джекі, мій у віконці світло, твого тата немає, він поїхав слухати джаз, не до нас йому зараз! – Він пам'ятав, як його вколисували, мати курила одну сигарету «Герберт Тейритон» за інший, можливо, не відриваючи очей від сценарію – синіх сторінок, так вона говорила. Баю-бай, мій Джекі, все у нас так добре! Я люблю тебе, мій Джекі. Ш-ш-ш... засинай. Баю-бай.


Чайка дивилася на нього.


З раптовим жахом, який заповнив горло, як гаряча солона вода, Джек побачив, що чайка дійсно дивиться на нього. Ці чорні очі (чиї вони?) розглядали його. І він знав цей погляд.


Шматок сирого м'яса все ще стирчав із дзьоба чайки, однак поки Джек дивився, птах всмоктали його. Дзьоб розкрився в дивній, але ясно помітною усмішці.


Він повернувся і побіг, опустивши голову і міцно стискаючи повіки, щоб зупинити потік гарячих солоних сліз. Кросівки заривалися в пісок, і якби хто-небудь зміг піднятися над пляжем, все вище і вище, то з висоти польоту чайки він розрізнив би в цьому сірому дні тільки підлітка, тільки його сліди. Джек Сойєр, дванадцятирічний і самотній, мчав до готелю, забувши про Спіді Паркера. Сльози і вітер заглушали його крик, а він все намагався викрикувати одне і те ж слово-заперечення: немає, і немає, і немає!


3


Вибігши на променад, Джек зупинився, зовсім змучений. Жарко кололо в лівому боці – від середини грудної клітки до пахви. Він присів на одну з лавок, поставлених для приходять сюди старих, і відкинув падають на очі волосся.


Візьми себе в руки. Якщо сержант Ф'юрі йде з восьмим розрахунком, хто встає на чолі ревучою команди[7]?


Хлопчик посміхнувся і дійсно підбадьорився. Тут, на пятідесятіфутовой висоті, все виглядало трохи краще. Можливо, змінилося атмосферний тиск або щось в цьому роді. Те, що трапилося з дядьком Томмі було жахливо, але Джек вважав, що зможе це пережити, змиритися з тим, чого вже не зміниш. Так, у всякому разі, говорила мама. Дядько Морган останнім часом дуже їх діставав, але, з іншого боку, дядько Морган діставав їх завжди.


Що стосувалося мами... що ж, в цьому і полягала головна заковика, вірно?


Якщо на те пішло, думав він, сидячи на лаві і колупаючи кросівкою пісок на кордоні з настилом променаду, якщо на те пішло, з нею, можливо, все в порядку. Таке цілком ймовірно, дуже навіть. Зрештою, ніхто не говорив, що у неї рак, вірно? Ніхто. Будь у неї рак, вона б не привезла його сюди, правда? Швидше вони поїхали б в Швейцарії, де вона брала б лікувальні ванни і їла б козячі залози або що-небудь в цьому роді. Саме так вона і вчинила.


Так, може бути...


Низький, шуршаще-шепоче звук проник в роздуми Джека. Він подивився вниз, і його очі широко розкрилися. Пісок у лівій кросівки заворушився. Маленькі білі піщинки ковзали по колу діаметром с довжину пальця. В центрі цього кола пісок раптово опустився, утворивши ямку. Ямку глибиною в пару дюймів. Бічна поверхня ямки перебувала у невпинному русі – піщинки кружляли проти годинникової стрілки, швидко-швидко.


Цього немає, тут же сказав собі Джек, але його серце закалатало швидше, а дихання почастішало. Цього немає, мені мариться, нічого більше, а може, це краб або що-то...


Але ні краб, ні мрії до ямці відношення не мали. Адже це було не те, чи інше місце, яке Джек уявляв собі, якщо раптом ставало нудно або трохи страшно. А щодо краба – краб тут взагалі ні при чому.


Пісок закрутився ще швидше, звук – шарудить і сухий – наводив Джека на думку про статичній електриці, про досліди з лейденської банкою на уроці фізики, які вони проводили в минулому році. Але ще більше цей звук нагадував довгий і важкий подих, останній подих вмираючого.


Все більше піску провалювалося вниз і починало обертатися. Ямка вже перетворилася у воронку, що нагадує перевернутий смерч. З'явилася яскрава жовта обгортка жувальної гумки, зникла, з'явилася, зникла, з'явилася знову. Що ширшою ставала воронка, тим більше букв міг прочитати Джек: «ДЖ», потім «ДЖУ», потім «ДЖУСІ Ф». Воронка зростала, і пісок стащило з обгортки. Швидко, різко, немов ворожа рука зірвала покривало з застеленому ліжку. «ДЖУСІ ФРУТ», – прочитав він, і пісок потягнув обгортку за собою.


Піщинки оберталися швидше і швидше, з лютим шурхотом. Х-х-х-х-х-ха-а-а-а-ах-х-х-х-х-х-х, – співали вони. Джек дивився на воронку, спочатку заворожено, потім з жахом. В піску розкривався великий темний очей: око чайки, кинула молюска на скелю і тепер вытаскивающей з раковини живе м'ясо, наче гумову стрічку.


Х-х-х-х-х-ха-а-а-а-ах-х-х-х-х-х, – глузували піщинки сухим, мертвим голосом. Він звучав не в голові. Джек б дуже хотів, щоб цей голос звучав тільки в його голові, але немає, голос був реальний. Його вставні зуби, Джек, вони вивалилися, коли «ДИКЕ ДИТЯ» збило його, бах-тарарах – і все. Єльський університет чи ні, але коли «ДИКЕ ДИТЯ» збиває тебе і вибиває твої вставні зуби, це кінець. І твоя мати...


Джек знову побіг, нічого не бачачи перед собою, не озираючись. Вітер здував волосся з його чола, а в широко розкритих очах застиг жах.


4


Тьмяно освітлений вестибюль готелю Джек перетинав з усією можливою швидкістю, але не бігом. Атмосфера цього місця забороняла біганину: тиша в бібліотеці, сірий світло, падавший через високі стулчасті вікна, пом'якшував і розмивав візерунки і без того потертих килимів. Порівнявшись з реєстраційною стійкою, Джек усе-таки перейшов на біг, і саме в цю мить з обшитої деревом арки з'явився сутулий, з землистим кольором обличчя денний портьє. Він не вимовив ні слова, однак куточки рота на похмурому обличчі осудливо опустилися ще на сантиметр. Немов Джек посмів бігати в церкві! Хлопчик витер рукавом чоло, зусиллям волі змусив себе дійти до ліфта кроком. Натиснув кнопку, фізично відчуваючи, як портьє свердлить поглядом його лопатки. Наскільки Джек пам'ятав, за весь тиждень той посміхнувся тільки раз – коли дізнався його мати. І посмішка відповідала лише мінімальним стандартам ввічливості.


– Ось, значить, яким треба бути старим, щоб пам'ятати Лілі Кавано, – поскаржилася мати Джека, коли вони залишилися в номері одні. А адже в свій час, і не так давно, її впізнавали хоча б по одному з п'ятдесяти фільмів, в яких вона знялася у п'ятдесятих і шістдесятих (Лілі називали королевою бі-фільмів, але вона знайшла собі інше прізвисько – Улюблениця Автокино). Таксисти, офіціанти, жінка, яка продавала блузки в «Саксі» на бульварі Вілшира, – все дізнавалися Лілі, і потім вона не одну годину перебувала в чудовому настрої. Тепер мати втратила навіть цього маленького задоволення.


Джек переминався з ноги на ногу перед застиглими дверима ліфта, а у вухах у нього дзвенів неймовірний і знайомий голос, що долинав з воронки в піску. На мить він побачив Томаса Вудбайна, надійного і милого дядька Томмі Вудбайна – який, по суті, був одним з його опікунів, кам'яною стіною проти бід і смути, – розчавленого і мертвого на бульварі Ла Синега, а його вставні зуби, як поп-корн, валялися в стічній канаві, в двадцяти футах від тіла. Джек знову втиснув кнопку на панель.


Швидше ж!


Потім йому здалося дещо гірше: його мати заштовхували у чекала машину двоє незворушних чоловіків. Раптово Джеку захотілося відлити. Він вдарив по кнопці долонею, і сутулий, сивий чоловік за реєстраційною стійкою невдоволено пирхнув. Іншою рукою Джек схопив якесь магічне місце нижче живота, щоб зменшити тиск на сечовий міхур. До його слуху долинув звук спускається ліфта. Хлопчик закрив очі і щільно стиснув коліна. Його мати виглядала невпевненою в собі, розгубленої і збитої з пантелику, а чоловіки заштовхували її в машину, точно ослаблого коллі. Але Джек знав, що насправді цього не відбувалося. Це спогад – частина однієї Денної мрії, та сталося все не з матір'ю, а з ним самим.


Коли обшиті червоним деревом двері ліфта розійшлися, відкриваючи тьмяно освітлену кабіну, з якої з вкритого плямами дзеркала на Джека дивилося власне обличчя, його знову накрило спогад про той давній випадок. Він побачив, як почало жовтіти, очі чоловіка, відчув, як рука іншого стала перетворюватися на щось костистое, жорстоке, нелюдське... і заскочив у кабіну ліфта, немов йому в зад встромили вилку.


Неможливо: його мрії – з області фантастики, він не бачив, як очі чоловіка з синіх перетворювалися в жовті, і з його матір'ю все тип-топ, боятися нічого, ніхто не вмирає, це тільки чайка становить небезпеку для молюска. Джек закрив очі, і кабіна пішла вгору.


Ця тварюка з піску сміялася над ним.


Джек протиснувся у щілину між дверима, як тільки вони почали розходитися. Пробіг повз щільно стиснутих ротів інших ліфтів, повернув праворуч у оброблений дерев'яними панелями коридор, поспішив повз бра і картин до їхніх кімнат. Тут біг виглядав не таким святотатством. Вони займали номери чотириста сім і чотириста вісім – дві спальні, маленьку кухню і вітальню з видом на що йде в обидві сторони берег і безкрайній океан. Його мати роздобула де-то квіти, розставила їх по вазам, поруч стояли маленькі фотографії в рамочках.


Джек у п'ять років, Джек в одинадцять років, Джек, ще немовля, на руках у батька. Його батько, Філіп Сойєр, за кермом старого «десото», автомобіля, на якому він і Морган Слоут приїхали до Каліфорнії у неймовірно далекі часи, коли були такими бідними, що часто ночували в машині.


Джек відчинив двері з табличкою «408» – вона вела у вітальню і покликав:


– Мама? Мама?


Його зустріли квіти, фотографії посміхалися, але відповіді не послідувало.


– Мама!


За спиною зачинилися двері. Джек відчув, як у животі похололо. Він метнувся з вітальні в більшу спальню праворуч.


– Мама!


Ще одна ваза з високими яскравими квітами. Пусте ліжко, акуратно застелене, з накрохмаленою білизною. Покривало так силувано, що, здається, кинь четвертак – відскочить. На столику біля ліжка – батарея бульбашок з коричневого скла з вітамінами та іншими таблетками. Джек позадкував. Через вікно материнської спальні на нього накочували і накочували чорні хвилі.


Двоє непримітних чоловіків вилазили з непримітного автомобіля, простягали до неї руки...


– Мама! – закричав він.


– Я тебе чую, Джек, – долинув з-за дверей ванної голос матері. – Що скоїлося?


– Ох, – мовив Джек і відчув, як усе тіло розслаблюється. – Вибач! Я не міг зрозуміти, де ти...


– Приймаю ванну, – відповіла вона. – Готуюся до вечері. Сподіваюся, заперечень немає?


Джек зрозумів, що в туалет йому не потрібно. Плюхнувся в одне з м'яких крісел і з полегшенням закрив очі. З нею все в порядку.


ПОКИ все в порядку, прошепотів похмурий голос, і уявним поглядом Джек знову побачив воронку і обертовий пісок.


5


Проїхавши сім або вісім миль по прибережному шосе, вони знайшли ресторанчик під назвою «Шато лобстерів» поряд з адміністративним кордоном Хемптона. У Джека залишилися сумбурні враження від минулого дня – він уже відходив від пережитого на пляжі жаху, дозволяючи денним подій блякнути в пам'яті. Офіціант в червоному піджаку з вишитим на спині жовтим лобстером проводив їх до столика біля широкого вікна в дощових розлучення.


– Мадам бажає що-небудь випити?


Дивлячись на властиве міжсезоння кам'яно-безпристрасне обличчя уродженця Нової Англії, Джек подумав, що в водянисто-синіх очах офіціанта читається легке презирство до його приталеного піджака від Ральфа Лорена і денного сукні матері від Халстона, яке та носила з чудовою недбалістю, і відчув, як серце стислося від більш звичного жаху – туги за домом. Мама, якщо ти насправді не хвора, якого біса ми тут? Тут так порожньо! Просто мурашки біжать по шкірі! Господи!


– Принесіть мені келих коктейлю «Мартіні», – попросила вона.


Брови офіціанта підвелись.


– Мадам?


– Лід в склянку, – пояснила вона. – Оливку на лід. Джин «Танкерей» – на оливку. Потім... ви це усвідомили?


Матуся, заради Бога! Чи ти не бачиш його очей? Ти думаєш, що ведеш себе чарівно, а він думає, що ти насміхаєшся над ним! Чи ти не бачиш його очей?


Немає. Вона не бачила. Не могла поставити себе на його місце, хоча завжди так гостро відчувала людей. На серці Джека ліг ще один камінь. Мати йшла... у всіх сенсах.


– Так, мадам.


– Потім, – продовжувала вона, – берете пляшку вермуту – будь-якого – і нахиляєте над склянкою. Далі ставите пляшку на полицю і приносите мені склянку. Так зрозуміло?


– Так, мадам. – Водянисто-холодні новоанглийские очі дивилися на його матір, не виявляючи ніяких теплих почуттів. Ми тут одні, подумав Джек, вперше до кінця усвідомивши це. Тільки ми, і нікого більше. – Молодий чоловік?


– Я б випив коли, – промимрив Джек.


Офіціант пішов. Лілі порилася в сумочці, витягла пачку «Герберт Тэрритун» (Джек з дитинства пам'ятав, що вона їх так називала; іноді мати просила: «Дістань з полиці пачку «Тэрритун», Джекі») і закурила. Выкашляла три клуби диму.


Ще один камінь на його серце. Два роки тому мати кинула палити. Джек чекав, що все повернеться на круги своя з дивним фаталізмом, зворотним боком дитячої довірливості та наївності: вона курила завжди і скоро закурить знову. Але вона трималася... закурила лише три місяці тому в Нью-Йорку. «Карлтон»[8]. Кружляла по їх квартирі біля Центрального парку, димлячи як паровоз... або сідала навпочіпки поруч з тумбочкою, в якій лежали пластинки, і починала їх перебирати свої старі рок-н-рольні, чоловіка – старі джазові.


– Ти знову куриш, мамо? – запитав він.


– Так, я курю капустяне листя, – пожартувала вона.


– Краще б ти не курила.


– Чому б тобі не включити телевізор? – перебила вона з невластивою їй різкістю, щільно стиснувши губи. – Може бути, як раз показують Джиммі Сваггерта або преподобного Айка. Посидь в аллилуйском куточку з аминьскими сестрами.


– Вибач, – пробурмотів він.


Тоді вона курила тільки «Карлтон». Капустяне листя. Але зараз – «Герберт Тэрритун». Синьо-біла старомодна пачка, сигарети з смужкою біля одного кінця, яка виглядала як фільтр, але їм не була. Він пригадав, як батько розповідав комусь, що сам курить «Вінстон», а його дружина – «Чорну сухоти».


– Побачив щось незвичайне, Джек? – запитала мати, не зводячи з нього занадто яскравих очей, у властивій їй дивакуватої манері затиснувши сигарету між середнім і безіменним пальцями правої руки. Перевіряючи, чи вистачить у нього сміливості продовжити, підштовхуючи вимовити: «Мама, я бачу, ти знову куриш «Тэрритун». Отже, ти дійшла висновку, що тобі вже нічого втрачати?»


– Ні. – Знову накотилася хвиля туги за домом, і йому захотілося плакати. – Не рахуючи цього місця. Воно трохи загадкове.


Вона озирнулась і посміхнулася. Два інших офіціанта – один товстий, другий худий, – обидва в червоних піджаках з жовтим лобстером на спині, стояли біля дверей на кухню, тихо розмовляючи. Оксамитова мотузка відділяла величезний обідній зал від ніші, де сиділи Джек з матір'ю. Перевернуті стільці зиккуратами височіли на столах у цій темній печері. У дальньому кінці за вікном у всю стіну відкривався панорамний вид на готичну берегову лінію, навевавшую думки про «Коханої смерті» – фільмі за участю його матері. Вона грала дуже багату молоду жінку, що вийшла заміж за симпатичного таємничого незнайомця всупереч волі батьків. Симпатичний таємничий незнайомець привіз її у великий будинок на березі океану і спробував звести з розуму. «Коханка смерті» була типовим фільмом Лілі Кавано: вона знялася в багатьох чорно-білих стрічках, у яких непогані, але давно забуті актори з капелюхами на головах роз'їжджали в кабріолетах «форд».


На оксамитової мотузці, отгораживавшей темну печеру, висіла табличка з написом: «ЦЯ ЧАСТИНА ЗАКРИТА».


– Похмуро тут, вірно? – запитала Лілі.


– Прямо-таки «Сутінкова зона», – відповів Джек, і вона засміялася, хриплувато і заразливо.


– Так, Джекі, Джекі, Джекі! – Мати нахилилася і з посмішкою ласкаво наїжачила його занадто довге волосся.


Він відвів її руку, теж посміхаючись. (Боже, не пальці, а кістки! Вона вмирає, Джек!..)


– Руками не чіпати!


– Відвали!


– Хиппово для старої калоші.


– Ах так? Спробуй на цьому тижні випросити у мене грошей на кіно.


– Заметано.


Вони посміхнулися один одному, але Джек не пам'ятав, коли б йому так хотілося плакати або коли б він так сильно любив її. Ця відчайдушна самовпевненість... почасти проявилася у поверненні до «Чорної чахотке».


Принесли напої. Вона легенько торкнулась його склянки своїм.


– За нас.


– Йде.


Вони випили. Офіціант приніс меню.


– Я занадто вже на нього наїхала, Джекі?


– Є трохи.


Вона задумалася, потім знизала плечима.


– Що будеш їсти?


– Мабуть, морський язик.


– Я складу тобі компанію.


Джек зробив замовлення, зніяковіло затинаючись, але знаючи, що мати хоче саме цього, і після відходу офіціанта з погляду матері зрозумів, що впорався непогано. Заслуга в цьому належала дядькові Томмі. Після походу в «Хардис» дядько Томмі сказав: «Думаю, ти небезнадійний, Джек, якщо тільки нам вдасться здолати твоє огидне пристрасть до плавленому сиру».


Принесли їжу. Джек смів морський язик, гарячий, пахне лимоном, смачний. Лілі ледь доторкнулася до свого, проковтнула кілька зелених квасолин, потім почала возити решта по тарілці.


– Заняття в школі почалися два тижні тому, – оголосив Джек під час трапези. Великі жовті автобуси з написом «ШКОЛИ ОКРУГУ АРКАДІЯ» викликали у нього почуття провини, хоча при сформованих обставинах він ніяк не міг вважатися винним. Тим не менш він прогулював школу.


Лілі запитливо подивилася на нього. Вона вже замовила і випила другий стакан; тепер офіціант приніс третій.


Джек знизав плечима.


– Подумав, що треба про це згадати.


– Ти хочеш до школи?


– Що? Ні! Не тут!


– Добре, – погодилася вона. – Тому що у мене немає довідок про твоїх чортових щеплення, а без медичної карти тебе в школу не візьмуть, дружок.


– Не називай мене дружком, – відповів Джек, але Лілі навіть не посміхнулася.


Хлопчик, чому ти не в школі?


Він моргнув, як ніби цей голос пролунав десь поруч, а не в нього в голові.


– Щось не так? – запитала вона.


– Ні. Ну... в цьому парку розваг, у «Веселій країні», є одна людина. Двірник, сторож, щось в цьому роді. Старий негр. Він питав, чому я не в школі.


Мати нахилилася вперед. Радість пішла, залишився лише переляк.


– Що ти йому сказав?


Джек знову знизав плечима.


– Сказав, що одужую після мононуклеозу. Пам'ятаєш, як було з Річардом? Доктор сказав дядькові Моргану, що Річарду не можна ходити в школу шість тижнів, але він може гуляти на вулиці. – Джек слабо посміхнувся. – Я думав, йому пощастило.


Лілі трохи розслабилася.


– Я не люблю, коли ти розмовляєш з незнайомими людьми, Джек.


– Мама, він всього лише...


– Мені не важливо, хто він. Я не хочу, щоб ти розмовляв з незнайомцями.


Джек подумав про старого негре, його посивілих волоссі кольору сталі, темному морщинистом особі, розумних світлих очах. Той протирав великий шваброю підлогу в павільйоні ігрових автоматів на пірсі – цілий рік у «Веселій країні» працював тільки цей павільйон, але і він був порожній, якщо не рахувати Джека, і прибиральники, і ще двох дідків. Вони грали в скибол, зберігаючи флегматичне мовчання.


Але зараз, в цьому трохи моторошнуватому ресторані, питання задав не старий негр, а він сам.


Чому я не в школі?


Все так, як вона сказала, синку. Немає ні довідок про щеплення, ні медичної карти. Ти думаєш, вона захопила сюди твоє свідоцтво про народження? Ти так думаєш? Вона біжить, і ти біжиш разом з нею. Ти...


– Є новини від Річарда? – сказала Лілі, і ледве вона закінчила фразу, як до Джека дійшло – ні, це м'яко сказано, його вразило, немов удар блискавки. Руки сіпнулися, стакан впав зі столу і розбився.


Вона вмирає, Джек.


Голос з піщаної воронки, що пролунав у голові Джека.


Голос дядька Моргана. І ніякого «можливо», ніякого «схожий на», ніякого «ніби». Реальний голос. Голос батька Річарда.


6


В машині по дорозі додому вона запитала:


– Що там з тобою сталося, Джек?


– Нічого. Моє серце зіграло рифф Джина Крупи[9]. – Він отстучал ритм на приладовій панелі. – Влаштувало прискорену вентиляцію легенів, як у «Головному госпіталі».


– Не будь дуже розумною зі мною, Джекі. – Мати виглядала втомленою і змученою. Між середнім і безіменним пальцями правої руки диміла цигарка. Вони їхали повільно, не швидше сорок миль на годину, – як завжди, якщо вона сідала за кермо, випивши зайвого. Лілі висунула сидіння вперед до упору, спідниця високо задерлася, коліна стирчали по обидва боки рульової колонки, підборіддя нависав над рульовим колесом. Вона перетворилася в стару карго, і Джек швидко відвернувся.


– Нічого такого, – пробурмотів він.


– Що?


– Я не умничаю. Відчув щось подібне судоми, і все. Вибач.


– Гаразд, – відповіла вона. – Я подумала, це пов'язано з Річардом Слоутом.


– Ні.


Його батько говорив зі мною з воронки у піску на березі, нічого більше! Він говорив зі мною в моїх думках, як у фільмі, де ти чуєш голос за кадром. Він сказав мені, що ти помираєш!


– Тобі його бракує, Джек?


– Кого? Річарда?


– Ні, Спіро Агню[10]. Звичайно, Річарда.


– Іноді. – Річард Слоут навчався в школі в Іллінойсі – однієї з тих приватних шкіл, де церковні служби входили в обов'язкову програму і ні в кого не було вугрової висипки.


– Ти з ним ще побачишся. – Лілі наїжачила його волосся.


– Мамо, з тобою все в порядку? – Ці слова самі злетіли з мови. Джек відчув, як його пальці вп'ялися в стегна.


– Так, – відповіла вона, прикурюючи іншу сигарету (і пригальмувавши до двадцяти миль – водій їхав слідом старого пікапа, об'їжджаючи їх, обурено посигналив). – Краще не буває.


– На скільки ти схудла?


– Джекі, не можна бути занадто худим або надто багатим. – Мати помовчала і посміхнулася йому. В цій усмішці читалися втому і біль, і вона сказала Джеку все, що він хотів знати.


– Мама...


– Вистачить, – обірвала Лілі. – Все добре. Повір мені на слово. Подивися, може, знайдеш нам що-небудь швидке і ритмічне по приймачу.


– Але...


– Знайди нам що-небудь швидке і ритмічне, Джекі, і закрий рот.


Він знайшов джаз на одній з радіостанцій Бостона: альт-саксофон виводив «Все, що ти є». А фоном служив рівний, безглуздий гуркіт океану. Джек вже бачив скелет «американських гірок», чорніючий на тлі неба, і розкинулися в різні сторони крила «Альгамбри». Якщо це був їх дім, вони до нього під'їжджали.


Розділ 3


Спіді Паркер


1


На наступний день повернулося сонце, і його важкий і яскраве світло, немов фарба, лягав на рівну смужку пляжу і критий червоною черепицею скат даху, який Джек бачив з вікна своєї спальні. Довга плоска хвиля далеко від берега, здавалося, затверділа від світла і послала сліпучий дротик прямо йому в очі. Джек вирішив, що цей сонячний світ не такий, як в Каліфорнії: розбавлений, більш холодний, ненасичений. Хвиля посеред темного океану розчинилася в ньому, з'явилася знову, і океан розсікла тверда сліпуча золота смуга. Джек відвернувся від вікна. Він прийняв душ і одягнувся, і внутрішні годинник говорили, що пора на зупинку шкільного автобуса. Чверть на восьму. Але звичайно, в школу йому сьогодні не йти: в житті все змішалося, і йому з матір'ю належало проскользить, як привидам, ще дванадцяти годин світлого часу доби. Ні розпорядку дня, ні відповідальності, ні домашніх завдань... ніяких справ, повний хаос, якщо не вважати встановленого адміністрацією готелю часу прийому їжі.


Та й навчальний нині день? Джек застиг біля ліжка, відчуваючи, як у ньому шевельнулась паніка: світ ставав таким невизначеним... але він не думав, що сьогодні субота. Він почав відраховувати вже минулі дні, намагаючись пригадати хоча б один, який абсолютно точно закарбувався в пам'яті, і вийшло, що це неділя. Відштовхуючись від нього, виходило, що сьогодні четвер. По четвергах він ходив у комп'ютерний клас до містера Бальго, а з ранку займався фізкультурою. Так, у всякому разі, будувався його день, коли життя текло своєю чергою, але, хоча пройшло всього кілька місяців, час це, схоже, безповоротно кануло в Лету.


З спальні Джек вийшов у вітальню. Розсунув важкі штори, і у вікно вдарило світло, осяявши всю кімнату і вибіливши меблі. Він увімкнув телевізор і плюхнувся на диван. Мати встане десь через чверть години, а сьогодні, може, й пізніше, з урахуванням випитих напередодні за обідом трьох келихів «Мартіні».


Джек подивився на двері кімнати матері.


Двадцять хвилин потому він тихо постукав.


– Мама?


У відповідь почулося сонне бурмотіння. Джек прочинив двері й заглянув у спальню. Лілі підняла голову з подушки і, ледь разлепив очі, подивилася на нього.


– Джекі. Доброго ранку. Котра година?


– Близько восьми.


– Господи. Ти помираєш від голоду? – Вона сіла, притиснула долоні до очей.


– В якомусь сенсі. Але більше мене нудить від нудьги. Хотів дізнатися, чи скоро ти встанеш?


– Навряд чи. Ти не проти? Спустися в ресторан і позавтракай. Прогуляйся на пляж, гаразд? Твоїй мамі буде сьогодні значно краще, якщо ти даси їй поспати годинку.


– Добре, – кивнув він. – Звичайно. Побачимося пізніше.


Її голова вже впала на подушку.


Джек вимкнув телевізор і вийшов з номера, попередньо переконавшись, що ключ в кишені джинсів.


У ліфті пахло камфорою і аміаком – покоївка впустила пляшку з візка. Двері відчинилися; сидів за реєстраційною стійкою денний портьє похмуро глянув на Джека і нарочито відвернувся. Навіть якщо ти дитина кінозірки, ніяких привілеїв тобі не належить, синку... І чому ти не в школі? Джек подався до оброблені дерев'яними панелями входу в ресторан «Сідло баранчика», увійшов і побачив ряди порожніх столів в напівтемному залі. Накрите було від сили шість. Офіціантка в білій блузці і червоної плісированої спідниці глянула на хлопчика і відвернулася. В іншому кінці залу за столиком один навпроти одного сиділи літні подружжя. Більше охочих поснідати не знайшлося. Коли Джек подивився на них, старий, нахилившись над столом, механічно розрізав яєчню, яку принесли його дружині, на квадрати зі стороною в один дюйм.


– Столик на одного? – Позаду нього матеріалізувалася жінка, вдень зустрічала відвідувачів в «Сідлі баранчика». В руці вона вже тримала меню – взяла зі стопки на столику біля входу.


– Я передумав, прошу вибачення. – І Джек ретирувався.


«Морський вал», кав'ярня «Альгамбри», знаходився по інший бік вестибюля, в кінці довгого коридору, заставленого порожніми шафами-вітринами. Голод Джека випарувався при думці про те, як він буде сидіти біля стійки і спостерігати за нудьгуючим кухарем, переворачивающим скибочки бекону на чорному від згорілого жиру грилі. Він вирішив почекати, поки встане мати, а ще краще – купити пончик і пакет молока в якому-небудь магазині по дорозі в місто.


Джек штовхнув високу важку двері і вийшов на сонячне світло, на мить засліпивши його своєю яскравістю, – навколишній світ перетворився в блискаюче пляма. Джек примружився, пошкодувавши, що не захопив сонцезахисні окуляри. Перетнув вимощену червоною цеглою майданчик і спустився по чотирьох рівнях на під'їзну дорогу, прокладену через сади до готелю.


Що буде, якщо вона помре?


Що його чекає, куди він піде, хто буде про неї піклуватися, якщо раптом станеться найгірше – і вона помре, помре по-справжньому в цьому готельному номері?


Він похитав головою, намагаючись відігнати жахливу думку до того, як зачаєна паніка вискочить з доглянутих садів «Альгамбри» і розірве його на шматки. Він не заплаче, не дозволить такому статися з ним і не дозволить собі думати про «Тэрритунах», і про те, що вона втрачає вагу, і про відчуття, що мати дуже безпорадна і не знає шляху. Тепер він ішов дуже швидко, засунувши руки в кишені. Вона тікає, синку, і ти біжиш разом з нею. Тікає, але від кого? І куди біжить? Сюди... всього лише сюди, в цей спорожнілий в міжсезоння готель?


Джек дістався до більш широкої вулиці, що йшла від берега в місто. Яка розстилається попереду порожнеча нагадувала вир, який міг засмоктати його і виплюнути в якомусь темному місці, де не існувало ні спокою, ні безпеки. Чайка пролетіла над вулицею, описав широке півколо і взяла курс на берег. Джек простежив поглядом, як вона перетворюється в білу цятку над розмитими обрисами «американських гірок».


Лестер Спіді Паркер, чорношкірий чоловік з сивими кучерявими волоссям і глибокими зморшками, прорезавшими щоки, знаходився десь там, у «Веселій країні», і саме з Спіді йому слід було побачитися. Джек раптово зрозумів це з абсолютною ясністю, що в нього не було сумнівів і в тому, що з воронки в піску він чув голос батька Річарда.


Закричала чайка, хвиля облила його яскравим золотим відблиском, і Джек раптом побачив дядька Моргана і свого нового друга Спіді алегоричними протилежностями, застиглими на постаментах статуями НОЧІ і ДНЯ, МІСЯЦЯ і СОНЦЯ, темряви і світла. Зрозумівши, що Спіді Паркер сподобався би його батькові, Джек тут же прийшов і до іншого висновку: для нього старий блюзмен небезпеки не представляє. Дядько Морган... тут мова йшла про зовсім іншу людину. Дядько Морган жив заради бізнесу, щоб провертати угоди та робити гроші; його самолюбство не знало меж, він заперечував будь-розіграш м'яча в тенісному матчі, якщо виникала можливість тлумачити його на свою користь. Власне, це безмежне честолюбство призводило до того, що він шахраював навіть в карткових іграх, коли його син умовляв дядька Моргана приєднатися до них. У Джека, у всякому разі, пару раз склалося відчуття, що дядько Морган шахраює... а з цього випливало, що він не з тих, хто з гідністю визнає поразку.


НІЧ і ДЕНЬ, МІСЯЦЬ і СОНЦЕ, ТЕМРЯВА і СВІТЛО, і у всіх цих парах чорношкірий чоловік являв собою світлу сторону. Ці думки привели до того, що паніка, яку Джек поборов у доглянутих садах перед готелем, знову накотилася. Він побіг.


2


Джек знайшов Спіді стоять на колінах поряд з сірим, облупившимся павільйоном ігрових автоматів – старий обмотував ізоляційною стрічкою товстий кабель, майже торкаючись сивою головою дощок пірса, в той час як його худий зад, обтягнутий зношеними зеленими штанами, дивився в небо; підошви черевиків нагадували дві поставлені на попа дошки для серфінгу – і раптом усвідомив, що поняття не має, про що збирався розповісти прибиральникові. Спіді обернув кабель ще одним шаром ізоляційної стрічки, задоволено кивнув, дістав бувалий складаний ніж з нагрудної кишені куртки і з хірургічною точністю відрізав стрічку від мотка. Джеку захотілося піти: він лише відволікає людину від роботи, так і як у нього взагалі могла виникнути думка, що Спіді якимось чином зможе йому допомогти? Яку допомогу він розраховував отримати від старого прибиральника порожнього парку розваг?


Але тут Спіді підняв голову, і на його обличчі відбилася така щира і тепла радість – мова йшла навіть не про усмішку, радість ця читалася в углубившихся зморшках, – що Джек зрозумів: щонайменше його не вважатимуть непроханим гостем.


– Мандрівник Джек. – Посмішка Спіді стала ширше. – Я вже було вирішив, що ти мене сторонишься, а ми подружилися. Радий знову бачити тебе, синку.


– І я, – відповів Джек. – Я теж радий вас бачити.


Спіді прибрав ніж в кишеню куртки і з такою легкістю, начебто без усяких зусиль, повернув вертикальне положення своєму довгому костлявому тіла, що виникло відчуття, ніби він невагомий.


– Всі тут потихеньку розвалюється. Я щось десь лагоджу, щоб хоч якось працювало. – Прибиральник замовк, пильно вдивився в Джека. – У старому доброму світі зараз, схоже, теж не надто добре. Мандрівник Джек весь в тривозі. Вірно?


– Так, є таке, – кивнув Джек. Він все ще поняття не мав, як висловити те, що його турбувало. Це не вкладалося у звичні фрази, тому що в звичайних фразах все виглядало таким здоровим! Раз... два... три... Життя Джека більше не марширувала по прямій. Невисловлене важким каменем тиснуло на серце.


Він жалібно подивився на що стояв перед ним високого худого чоловіка. Спіді засунув руки глибоко в кишені; кущисті сиві брови зійшлися у глибокій вертикальній складки. Погляд його світлих, майже безбарвних очей пройшовся по місцями спученої фарбі пірса, зустрівся з поглядом Джека – і раптово хлопчикові знову стало легше. Він не розумів, як таке можливо, але Спіді немов вдавалося спілкуватися з ними на емоційному рівні; начебто вони зустрілися не тижнем раніше, а давним-давно і пов'язувало їх набагато більше, ніж кілька слів, сказаних в порожньому залі ігрових автоматів.


– Гаразд, на сьогодні з роботою закінчили. – Спіді подивився у бік «Альгамбри». – Якщо продовжу, тільки зіпсую вже зроблене. Ти ще не бачив мій кабінет?


Джек похитав головою.


– Пора і перекусити, хлопець. Я впевнений, час прийшов.


І Спіді закрокував до виходу з пірсу. Джек ледве встигав за ним. Коли вони спустилися сходами на вигорілу траву і вытоптанную буру землю і попрямували до будівель в дальньому кінці парку, Спіді здивував Джека, раптово заспів.


Мандрівник Джек, Мандрівник Джек


Пройде по довгому шляху.


Довше лише тому йти.


Це не зовсім спів, подумав Джек, він не стільки співає, скільки говорить зі мною. Якби не слова, він би з радістю вслухався в хриплий, добре поставлений голос Спіді.


По довгому пройде шляху,


Довше лише тому йти.


Спіді озирнувся, його очі весело блиснули.


– Чому ти так називаєш мене? – запитав Джек. – Чому Мандрівник Джек? Тому що я приїхав з Каліфорнії?


Вони саме підійшли до пофарбована в світло-синій колір будці, в якій продавалися квитки на «американські гірки». Спіді сунув руки в кишені мішкуватих робочих штанів, крутнувся на підборах і привалился спиною до стіни. Швидкість і граціозність його рухів виглядали майже театрально – немов старий чекав цього питання.


Прийшов з Каліфорнії —


Повернеться в Каліфорнії.


Джеку здалося, що на обличчі Спіді, ніби висічений з каменю, відбилася печаль.


Пройшов по довгому шляху —


Ну а тепер назад йти,


Про бідний Мандрівник Джек.


– Що? – перепитав Джек. – Назад? Думаю, моя мама продала хату... або здала в оренду, або щось в цьому роді. Я не розумію, чорт забирай, до чого ти хилиш, Спіді.


Він відчув полегшення, коли Спіді відповів йому звичайним голосом:


– Готовий сперечатися, ти не пам'ятаєш нашу попередню зустріч, Джек. Не пам'ятаєш, вірно?


– Нашу попередню зустріч? Де?


– В Каліфорнії. Принаймні мені здається, що саме там. Немає нічого дивного в тому, що ти не пам'ятаєш, Мандрівник Джек. Ті кілька хвилин видалися дуже суетными. І сталося це... дай згадати... чотири-п'ять років тому. У тисяча дев'ятсот сімдесят шостому.


Джек з подивом дивився на старого. У 1976-му? Йому тоді було сім.


– Давай відшукаємо мій маленький кабінет. – Спіді відштовхнувся від будки з притаманною йому невагомою грацією.


Джек пішов за ним під високі стійки «американських гірок», тіні яких чорною сіткою розкреслили землю під атракціоном, засмічену порожніми банками з-під пива і обгортками від солодощів. Рейки нависали над головою, як недобудований хмарочос. Джек бачив, що йде Спіді з легкістю баскетболіста – голова піднята, руки опущені. У розкресленій тінями сутінках прибиральник з його худорляву будову тілом і пружною ходою виглядав набагато молодше свого віку років на двадцять з невеликим.


Потім він вийшов на яскраве сонячне світло, і ще п'ятдесят років, прожитих посріблили волосся і покрили зморшками шию. Джек зупинився під останнім поруч опор, подумавши, а раптом ілюзорна молодість Спіді Паркера те саме що його мрій наяву, які теж завжди були десь поруч, буквально на відстані витягнутої руки.


Сімдесят шостий рік? Каліфорнія? Джек пішов за Спіді, що прямував до маленької червоної сторожці, що притулилася до проволочному паркану в дальньому кінці парку розваг. Він точно знав, що ніколи не зустрічав Спіді в Каліфорнії... але майже невідчутне присутність його фантазій повернуло ще один спогад давно минулих років, бачення і відчуття другої половини того дня, коли він, шестирічний хлопчик, катав чорне іграшкова таксі позаду дивана в батьковому кабінеті... а батько й дядько Морган несподівано, чарівним чином, заговорили про його Денних мріях.


У них магія, як у нас – фізика, вірно? Аграрна монархія, використовує магію замість науки. Ти уявляєш, яке гребаное вплив ми могли б знайти, запропонувавши їм хоча б електрику? А якщо дати сучасне зброю кому слід? Що ти думаєш з цього приводу?


Пригальмуй, Морган, у мене є думки, які, очевидно, ще не прийшли тобі в голову...


Джек буквально чув голос батька, і дивовижна країна Денних мрій, здавалося, почала матеріалізуватися на засміченому пустирі під «американськими гірками». Він додав кроку, наздоганяючи Спіді, який відкрив двері маленької червоної сторожки і притулився до неї, посміхаючись без посмішки.


– В твоїй голові щось засіло, Мандрівник Джек. Щось дзижчить там, як бджола. Давай зайдемо в мій кабінет, і ти мені все розкажеш.


Якщо б його посмішка стала ширше, більш явною, Джек міг би повернутися і втекти: дуже вже його слова скидалися на насмішку. Але Спіді променіло щирою турботою і доброзичливістю – всі зморшки на старому обличчі говорили про це, – і хлопчик пройшов повз нього в сторожку.


У кабінеті Спіді, зафарбованій тієї ж червоною фарбою, Джек не побачив ні стола, ні телефону. Два перевернутих ящика з-під апельсинів стояли біля однієї бічної стіни, поруч з ними – не підключений до мережі обігрівач, нагадував радіаторну решітку «понтіака» п'ятидесятих років. Середину кімнати займали дерев'яний шкільний стілець з овальною спинкою і м'яке крісло, оббите вицвілій сірою тканиною.


Підлокітники крісла, схоже, дерли кілька поколінь кішок: лахміття стирчали в усі боки, як волосся; дерев'яну спинку шкільного стільця покривали численні ініціали. Меблі зі звалища. В одному кутку двома акуратними футовими стопками височіли книги в обкладинках, в інший стояв дешевий плеєр з кришкою, имитировавшей крокодилячу шкіру. Спіді вказав на обігрівач.


– Прийди ти сюди в січні – лютому, хлопець зрозумів, навіщо він мені знадобився. Холодно! Бррр!


Але Джек вже розглядав картинки на стіні над ящиками з-під апельсинів.


Всі, крім однієї, – вирізки з чоловічих журналів. Жінки з величезними грудьми стояли, привалившись спиною до дерев, розставивши колоноподібні, накачані ноги. Джека їх особи заворожували і лякали при поцілунку вони могли відкусити полгубы. Деякі віком не поступалися його матері, інші виглядали всього декількома роками старше, ніж він сам. Очі Джека ковзали по їх кличе плоті – молодим і не дуже особам, рожевим, шоколадно-коричневим або медово-золотистий тіл, які, здавалося, жадали його дотику, і він відчував, що Спіді стоїть за спиною, спостерігаючи за ним. Потім погляд Джека натрапив на пейзаж, що висів серед фотографій оголених тіл, і в нього перехопило подих.


Теж фотознімок, але немов об'ємний і вабливий. Довга, поросла травою рівнина, блискуча особливим, дуже яскравим відтінком зеленого, йшла до низької, трохи піднімається над землею гірській гряді. Над долиною і горами розкинулося бездонне синє небо. Джек буквально відчув свіжість тамтешнього повітря. Він знав це місце. Ніколи не бував там, але знав. Країна Денних мрій.


– Заворожує, правда? – почувся голос Спіді, і Джек згадав, де знаходиться. Євразійська жінка, повернувшись спиною до камери, виставила зад, формою нагадував сердечко, і посміхалася йому через плече.


Так, подумав Джек.


– Дійсно, миле містечко, – продовжував Спіді. – Цю фотографію я повісив. Всі дівчата зустріли мене, коли я сюди приїхав. У мене не вистачило духу зірвати їх зі стіни. Вони нагадують мені про часи, коли я їздив по світу.


Джек, здригнувшись, глянув на нього, та старий йому підморгнув.


– Ти знаєш це місце, Спіді? – запитав Джек. – Тобто ти знаєш, де це?


– Може, так, може, і немає. Можливо, це Африка – десь в Кенії. А може, це всього лише мій спомин. Присядь, Мандрівник Джек. Крісло зручніше.


Джек розвернув крісло, щоб бачити пейзаж.


– Це Африка?


– Може бути, і що-небудь ближче. Скажімо, місце, куди можна потрапити в будь-який час, якщо дуже хочеться.


Джек раптом усвідомив, що вже деякий час тремтить всім тілом. Стиснув кулаки і відчув, що дрож сконцентрувалася в животі. Він уже не знав, чи хочеться йому побачити це місце в країні Денних мрій, але запитливо втупився на Спіді, який всівся на шкільний стілець.


– Так це не Африка?


– Я не знаю. Можливо... Я дав цьому місцю свою назву, синку. Я зву його Долини.


Джек знову глянув на фотографію – довга рівнина, низькі коричневі гори. Долини. Саме так; назва підходило.


У них магія, як у нас – фізика. Аграрна монархія... використовує магію замість науки. А якщо дати сучасне зброю кому слід? – Дядько Морган будував плани. Батько пригальмував його: Ми повинні проявляти обережність, діючи там... пам'ятай, ми в боргу у них, дійсно в боргу...


– Долини, – повторив він за Спіді, пробуючи назву на смак, немов запитуючи, чи відповідає воно того місця на фотографії.


– Повітря там як найкраще вино в підвалі багатія. Теплий дощик. Таке це місце.


– Ти там бував, Спіді? – Джек відчайдушно сподівався на відверту відповідь.


Але Спіді розчарував його, і Джек заздалегідь знав, що так воно і буде. Старий просто посміхнувся йому, на цей раз справжньою посмішкою, не спалахом тепла.


– Чорт, я ніколи не виїжджав за межі Сполучених Штатів, Мандрівник Джек. Навіть під час війни. Не бував далі Техасу і Алабами.


– Звідки ж ти знаєш про... Долинах? – Джек почав звикати з цією назвою.


– Я з тих, хто чує історії. Самі різні, про двоголових папуг, людей, які літають на власних крилах, людей, які звертаються у вовків, історії про королеву. Хворих королев.


...магія, як у нас – фізика, вірно?


Ангели і перевертні.


– Я знаю історії про перевертнів, – кивнув Джек. – Про них навіть мультфільми є. Але це все дурниці, Спіді.


– Можливо, й ні. Я чув, що якщо одна людина висмикує з землі редиску, то інший чоловік у півмилі від нього відчуває запах цієї редиски – так чистий і прозорий там повітря.


– Але ангели...


– Люди з крилами.


– І хворі королеви, – додав Джек у жарт – та вже, ну і містечко ти вигадав, жокей на мітлі. Але йому стало нудно, ледве він вимовив ці слова. Він згадав чорний очей чайки, пояснює йому, що вона смертна, поки птах выклевывала слимака з мушлі, і почув глузливий, настирливий голос дядька Моргана, яка запитує, може Джек покликати до телефону королеву Лілі.


Королеву бі-фільмів Лілі Кавано.


– Їй-бо, – м'яко вимовив Спіді. – Кругом безліч проблем, синку. Хвора королева... може, вмирає. Вмираюча, синку. І світ або два чекають, чекають, щоб побачити, а чи зможе хто-небудь врятувати її.


Джек застиг з розкритим ротом, ніби сторож тільки що вдарив його під дих. Врятувати її? Врятувати свою матір? Знову на нього почалась паніка: як він може врятувати її? І чи означає цей божевільний розмова, що вона дійсно помирає в номері готелю?


– У тебе є робота, Мандрівник Джек, – заявив йому Спіді. – Робота, від якої тобі нікуди не дітися, і це свята правда. Мені б хотілося що-небудь змінити, але на жаль.


– Я не розумію, про що ти говориш, – відповів Джек. Повітря, здавалося, не міг вийти з грудей, перехватывался в якомусь жаркому кишені біля горла. Подивившись в інший кут червоної кімнати, він зауважив, обшарпану гітару, притулену до стіни. Поруч лежав акуратно згорнутий в рулон надувний матрац. Спіді спав поруч зі своєю гітарою.


– Ой. – Спіді похитав головою. – Грядуть зміни, і ти знаєш, про що я. Тобі відомо набагато більше, ніж ти думаєш. Набагато більше.


– Але я нічого... – почав Джек, однак раптово замовк. Він раптом дещо згадав і перелякався ще дужче. Ще один епізод минулого сплив у пам'яті, вимагаючи уваги. Джека миттєво пройняв піт, шкіра раптом стала дуже холодною, ніби його облили водою зі шланга. Саме це спогад він намагався придушити вчора вранці, стоячи біля ліфта, сподіваючись, що його сечовий міхур не лопне.


– А чи не пора нам підкріпитися? – запитав Спіді і нахилився, щоб зрушити в бік незакрепленную половицю.


Джек знову побачив двох нічим не примітних чоловіків, намагаються заштовхнути його мати в машину. Гілки величезного дерева нависали над дахом автомобіля.


Спіді тим часом витягнув з щілини між мостинами пинтовую пляшку. Крізь темно-зелене пляшкове скло її вміст здавалося чорним.


– Це допоможе тобі, синку. Один ковток – це все, що тобі потрібно... Це відправить тебе в нові місця, допоможе почати те, про що я говорив.


– Я більше не можу залишатися, Спіді, – пробурмотів Джек – йому не терпілося повернутися в «Альгамбру». На обличчі старого відбилося здивування, він повернув пляшку під мостину. Джек вже скочив. – Я хвилююся.


– Про свою маму?


Джек кивнув, задкуючи до відчинених дверей.


– Тоді тобі краще піти і переконатися, що з нею все в порядку. Ти можеш повернутися сюди в будь-який час, Мандрівник Джек.


– Гаразд, – буркнув хлопець і додав: – Думаю... думаю, я згадав, коли ми зустрічалися раніше.


– Ні-ні, у мене розум за розум зайшов. – Спіді затряс головою і замахав руками. – Твоя правда. Ми ніколи не зустрічалися до минулого тижня. Біжи до мами і переконайся, що для тривоги немає причин.


Джек вискочив з сторожки і помчав крізь трохи збляклий сонячне світло до високої арки, за якою починалася вулиця. Над аркою бачив величезні літери «АНАРТС ЯАЛЕСЕВ ИИДАКРА», темніють на тлі синього неба. Вночі вони спалахували різнокольоровими лампами, складаючись в назву парку розваг, чільне звідусіль. Пил вилітала з-під кросівок «Найк». Джек напружував м'язи, змушуючи себе додавати і додавати швидкість, і, пробігаючи під аркою, відчув, що зараз злетить.


Тисяча дев'ятсот сімдесят шостий. Джек йшов додому з Родео-драйв одним червневим днем. Червневим? Липневим?.. У якийсь із днів сухого сезону, але ще до того часу, коли всі починають турбуватися про можливих лісових пожежах. Тепер він не міг сказати, куди ходив. У гості до приятеля? Але точно не по якомусь строковим справі. Джек пам'ятав, що нарешті настав час, коли він більше не думав про батька кожну вільну секунду. Багато місяців після смерті Філіпа Сойєра в результаті нещасного випадку на полюванні спогади про нього, відчуття втрати обрушувалися на хлопчика з руйнує силою, коли він менше всього був до цього готовий. У сім років Джек знав, що у нього відняли частину дитинства – при тому, що тодішній Джек був неймовірно простодушним і наївним, – але він навчився довіряти матері, повірив у силу її характеру. Невизначені страшні погрози більше не ховалися в темних кутах, в комірках з відкритими дверима, на вулицях, оповитих тінню, в порожніх кімнатах.


Події того безцільного літнього дня 1976 року не залишили каменя на камені від тимчасової умиротворення хлопчика. Після того, що сталося Джек півроку спав при світлі; і його мучили кошмари.


З іншого боку вулиці, за декілька будинків від триповерхового, в колоніальному стилі, особняка Сойеров, до тротуару підкотив автомобіль. Зеленого кольору, і це все, що міг сказати про автомобілі Джек. Втім, ні, він ще знав, що це не «мерседес» – по зовнішньому вигляду він умів відрізняти тільки «мерседеси». Водій опустив віконне скло і посміхнувся Джеку. Спочатку хлопчик подумав, що знає цієї людини: він – знайомий Філа Сойєра і вирішив привітати його сина. Чоловік усміхався дуже привабливо: легко, природно, впізнавано. Інший чоловік, що сидів поруч з водієм, нахилився до відкритого вікна і вдивився в Джека крізь окуляри сліпого – круглі і такі темні, що вони здавалися чорними. Джек зазначив його сліпучо-білий костюм. А миттю пізніше водій з посмішкою звернувся до хлопчика:


– Синку, як проїхати до готелю «Беверлі-Хіллз»?


Виходило, що цей чоловік – незнайомець. Джек відчув легке розчарування.


Джек відповів, що треба проїхати по вулиці трохи далі. Готель знаходився в тій стороні, так близько, що батько, бувало, пішки ходив туди на ділові зустрічі за сніданком.


– Прямо по вулиці? – все ще посміхаючись, перепитав водій.


Джек кивнув.


– Ти тямущий хлопчина, – похвалив його водій, а другий чоловік реготнув. – Знаєш, як далеко? – Джек похитав головою. – В парі кварталів, напевно?


– Так. – Джеку стало якось не по собі. Водій продовжував посміхатися, але тепер його посмішка виглядала яскравою, важкої і порожній. І пасажир розсміявся якось хрипко і волого, немов всмоктував при цьому щось мокре.


– Може, в п'яти? Або у шести? Що скажеш?


– Швидше, в п'яти чи шести. – Джек відступив на крок.


– Що ж, мені хочеться віддячити тобі, друже, – промовив водій. – Ти, звичайно, любиш солодощі? – З вікна висунулася стиснута в кулак рука, потім пальці розтулилися: на долоні лежала упаковка «Тутсі рол». – Це тобі.


Джек нерішуче ступив уперед; в голові у нього звучали тисячі застережень про незнайомців і солодощах. Але цей чоловік сидів у машині. Спробуй він що-небудь зробити, Джек пробіг б півкварталу до того, як він відкрив би дверцята. І ввічливість начебто вимагала взяти карамельки. Джек наблизився ще на один крок. Глянув чоловікові в сині очі, яскраві і жорсткі, як його посмішка. Інтуїтивно Джек почував, що потрібно опустити руку і піти. Його рука наблизилася ще на дюйм або два до «Тутсі рол». Потім він спробував схопити упаковку кінчиками пальців.


Пальці водія зімкнулися на руці Джека, і пасажир у «сліпих» окулярах голосно засміявся. Оторопівши, хлопчик глянув в очі державшему його чоловікові і побачив, що вони почали змінювати колір – подумав, що, побачив, як вони почали змінювати колір – від синього до жовтого.


Потім стали зовсім жовтими.


Чоловік з пасажирського сидіння відчинив дверцята і побіг навколо автомобіля. На лацкані його шовкового костюму блищав маленький золотий хрест. Джек несамовито виривався, але водій, сліпуче і холодно посміхаючись, міцно тримав хлопчика.


– НІ! – крикнув Джек. – ДОПОМОЖІТЬ!


Людина в чорних окулярах відкрив задні дверцята з боку Джека.


– ДОПОМОЖІТЬ МЕНІ! – заволав хлопчик.


Але його вже схопили і почали заштовхувати в салон. Джек брикався, продовжуючи кричати, але хватка чоловіки не слабшала. Хлопчик звивався в його руках, намагаючись відірвати їх від себе, і в якийсь момент з жахом відчув, що під пальцями зовсім не шкіра. Повернув голову і побачив, що з рукава висовується і тримає його за бік щось жорстке і тверде, найбільше нагадує клешню або пташину лапу. Джек знову закричав.


Здалеку почувся гучний голос:


– Гей, залиште цього хлопчика в спокої! Чуєте, ви?! Залиште хлопчика в спокої!


Джек з полегшенням видихнув, продовжуючи вириватися з чіпких рук незнайомця. Від кута до них біг високий худорлявий негр, продовжуючи кричати. Чоловік у білому костюмі, який тримав Джека, кинув хлопчика на тротуар і побіг навколо автомобіля. За спиною Джека грюкнули двері одного з будинків з'явився новий свідок.


– Поїхали, поїхали. – Водій вже натискав на педаль газу. Людина в білому костюмі застрибнув на переднє сидіння, автомобіль рвонув з місця, по діагоналі перетинаючи Родео-драйв. Ледь не зіткнувся з довгим білим «кленетом», за кермом якого сидів засмаглий чоловік у футболці і шортах. Той обурено натиснув клаксон.


Джек піднявся з тротуару. Паморочилася голова. Якийсь лисий чоловік у світло-коричневому костюмі «сафарі» нахилився до нього і запитав:


– Хто вони? Ти знаєш їх імена?


Джек негативно похитав головою.


– Як ти себе почуваєш? Ми зараз викличемо поліцію.


– Я хочу сісти, – відповів хлопчик, і чоловік відступив на крок.


– Ти хочеш, щоб я викликав поліцію? – запитав він. Джек похитав головою.


– Не можу в це повірити, – продовжив чоловік. – Ти живеш тут? Я ж бачив тебе раніше?


– Я Джек Сойєр. Он мій будинок.


– Білий дім, – кивнув чоловік. – Ти син Лілі Кавано. Якщо хочеш, я відведу тебе додому.


– Де інша людина? – запитав Джек. – Чорний... який кричав.


Він відступив на крок від чоловіка в костюмі «сафарі» і озирнувся: крім них, на вулиці нікого не було.


До автомобіля втік Лестер Спіді Паркер. Тоді Спіді врятував мені життя, усвідомив Джек і ще швидше рвонув до готелю.


3


– Ти снідав? – запитала мати, видихнувши хмара диму. Шарф вона пов'язала на голову, як тюрбан, та без волосся обличчя виглядало висохлим і вразливим. Півдюйма сигарети димилися між середнім і безіменним пальцями. Перехопивши його погляд, вона загасила недопалок у попільничці.


– Ні, в загальному-то немає. – Він переступав з ноги на ногу біля дверей у спальню.


– Відповідай чітко, так чи ні. – Вона знову повернулася до дзеркала. – Двозначність мене добиває. – У відображенні її руки, накладывавшие косметику на обличчя, виглядали страхітливо исхудалыми.


– Ні.


– Гаразд, почекай секундочку, зараз твоя мати перетворить себе в красуню, а потім спуститься з тобою вниз і купить все, що ти побажаєш.


– Добре, – кивнув він. – Це так тоскно, сидіти там одному.


– Не розумію, про що тобі тут сумувати... – Вона нахилилася вперед, уважно роздивляючись своє обличчя. – Ти міг би почекати у вітальні, Джекі? Я віддаю перевагу фарбуватися в самоті. Жіночі секрети.


Він мовчки повернувся й пішов у вітальню.


Задзвонив телефон, і Джек підстрибнув на фут.


– Мені відповісти? – крикнув він.


– Будь люб'язний, – долинув безпристрасний голос матері.


Джек зняв трубку.


– Алло?


– Привіт, малюк, нарешті я вас знайшов. – Дядько Морган Слоут. – Що, скажи на милість, твориться в голові твоєї матусі? Господи, ситуація дійсно сильно ускладниться, якщо хтось не почне вдаватися в подробиці. Вона поруч? Скажи їй, що вона повинна поговорити зі мною... мені все одно, що вона скаже, вона повинна поговорити зі мною. Повір мені, малюк.


Рука Джека, тримала трубку, впала. Йому хотілося покласти її на важіль, сісти з матір'ю в автомобіль і поїхати в інший готель в іншому штаті. Але замість цього він крикнув:


– Мама, дзвонить дядько Морган. Каже, що ти повинна з ним поговорити.


Якийсь час вона мовчала, і Джек пошкодував, що не бачить вираження її особи. Нарешті Лілі відповіла:


– Я візьму трубку у себе, Джекі.


Джек уже знав, що йому робити. Мати м'яко закрила двері в спальню. Він почув, як вона повертається до туалетного столика, знімає трубку з телефонного апарату.


– Я взяла трубку! – крикнула Лілі через двері.


– Добре, – відповів він, притиснув трубку до вуха, а долонею прикрив мікрофон, щоб ніхто не чув його дихання.


– Вищий пілотаж, Лілі, – озвався Морган. – Приголомшливо. Якщо б ти, як і раніше знімалася, ми б змогли на цьому що-небудь наварити. Заголовки в газетах «Куди зникла відома акторка» і все таке. Чи Не пора знову почати вести себе, як годиться розсудливій людині?


– Як ти мене знайшов? – запитала вона.


– Думаєш, тебе важко знайти? Не сміши людей, Лілі. Я хочу, щоб ти негайно повернулася в Нью-Йорк і на цей раз перестала тікати.


– По-твоєму, я тікаю, Морган?


– Тобі залишилося не так багато часу, Лілі, і я не хочу витрачати свій, розшукуючи тебе по всій Новій Англії. Послухай, твій пацан не поклав трубку.


– Зрозуміло, поклав.


Серце Джека перестало битися кількома хвилинами раніше.


– Не подслушивай, малюк! – рикнув на нього голос дядька Моргана.


– Це безглуздо, Морган.


– Я скажу тобі, що безглуздо, жінка. Ти помчала на якийсь паршивий курорт, коли твоє місце в лікарні. Ось це безглуздо. Господи, хіба ти не знаєш, що нам треба прийняти мільйон ділових рішень? Я дбаю про освіту твого сина, і, схоже, не дарма, чорт забирай! Тому що тобі не до цього!


– Я більше не хочу говорити з тобою.


– Не хочеш, але доведеться. Я приїду і насильно відправлю тебе в лікарню, якщо до цього дійде. Ми повинні оформити домовленості, Лілі. Тобі належить половина компанії, якій я намагаюся керувати... і Джек отримає цю половину після того, як ти підеш. Я хочу бути впевненим, що про Джека подбають. А якщо ти вважаєш, що ваше перебування в цьому чортовому Нью-Хемпширі і є турбота про Джека, тоді ти хвора набагато серйозніше, ніж думаєш.


– Чого ти хочеш? – втомленим голосом запитала Лілі.


– Ти знаєш, чого я хочу – щоб про всіх подбали. Я хочу справедливості. Я подбаю про Джека, Лілі. Я дам йому п'ятдесят тисяч в рік – подумай про це, Лілі. Я подбаю, щоб він вступив в хороший коледж. А з тобою він навіть не ходить в школу.


– Благородний Слоут! – пирхнула мати.


– Ти думаєш, це відповідь? Лілі, тобі потрібна допомога, і пропоную її тільки я.


– І яка твоя частка, Слоут? – запитала його мати.


– Ти з біса добре це знаєш. Я хочу те, на що маю право. Я беру належить мені. Твої акції «Сойєр і Слоут». Я орав в цій компанії, не розгинаючи спини, і вона повинна стати моєю. Завтра вранці ми можемо підписати необхідні папери, а потім подбати про твоє здоров'я.


– Як подбали про здоров'я Томмі Вудбайна? Іноді я думаю, що ви з Філом домоглися занадто великого успіху, Морган. З управлінням компанією «Сойєр і Слоут» не виникало особливих проблем, поки ти не зайнявся інвестиціями в нерухомість і постановкою фільмів. Пам'ятаєш час, коли у вас в клієнтах значилися пара, що вийшли в тираж коміків та півдесятка початківців акторів і сценаристів? До того як з'явилися мегабаксы, життя мені подобалася значно більше.


– Та що ти знаєш про управлінні компанією?! – заволав дядько Морган. – Ти не можеш керувати! – Він спробував заспокоїтися. – І я забуду, що ти згадала Тома Вудбайна. Це низько навіть для тебе, Лілі.


– Я збираюся покласти трубку, Слоут. Тримайся від мене подалі. І тримайся подалі від Джека.


– Ти збираєшся в лікарню, Лілі, і тоді вся ця біганина припинення горіння...


Мати кинула трубку на середині речення дядька Моргана, після чого Джек м'яко поклав свою. Відійшов на пару кроків до вікна, щоб його не застали поруч з телефонним апаратом. З-за зачинених дверей спальні не долинало ні звуку.


– Мама? – покликав він.


– Так, Джекі? – Її голос трохи тремтів.


– Ти в порядку? Все добре?


– У мене? Природно. – Почулись м'які кроки, і двері в спальню прочинилися. Їх погляди зустрілися, його сині очі вдивилися в її, такі ж сині. Лілі повністю відчинила двері. На мить повисла ніякова тиша. – Зрозуміло, все добре. А чому ні? – Погляди відчепилися. Відбувся обмін інформацією, але який? Джек задався питанням, чи знала вона, що він підслуховував. І подумав, що вперше вони визнали – обидва – факт її хвороби.


– Я не знаю. – В голосі Джека чулося збентеження. Хвороба матері, ця велика заборонена тема, тепер розділяла їх все зростаючою прірвою. – Точно не знаю. Але дядько Морган, схоже... – Він знизав плечима.


По тілу Лілі пробігла дрож, і Джека чекало нове відкриття. Його мати боялася... боялася, як і він.


Вона сунула сигарету в рот, клацнула запальничкою. Кинула на Джека ще один пронизливий погляд.


– Не звертай уваги на цього паразита, Джек. Я розлютилася тільки тому, що немає ніякої можливості втекти від нього. Твоєму дядькові Моргану подобається наїжджати на мене. – Видихнула мати сірий дим. – Боюся, апетиту для сніданку у мене не залишилося. Чому б тобі не піти вниз і не поснідати по-справжньому?


– Ходімо зі мною, – попросив він.


– Я хочу трохи побути одна, Джек. Постарайся зрозуміти.


Постарайся зрозуміти.


Повір мені.


Ці фрази, які вимовляють дорослі, коли мають на увазі щось зовсім інше.


– Коли ти повернешся, я стану більш товариською. Обіцяю.


Насправді вона казала: Я хочу рвати і метати, не можу більше цього терпіти, забирайся геть, забирайся!


– Тобі чого-небудь принести?


Вона похитала головою, сухо посміхнувся, і йому довелося покинути вітальню, хоча він теж не хотів снідати. Джек пішов по коридору до ліфтів. Він знову міг піти тільки в одне місце, але на цей раз зрозумів, що іншого шляху немає, ще до того, як спустився в тьмяно освітлений вестибюль і побачив блідого і суворого денного портьє.


4


Джек не знайшов Спіді Паркера в маленькій червоній сторожці, служила того кабінетом. Не знайшов ні на довгому пірсі, ні в павільйоні ігрових автоматів, де два старого грали в скибол, і, будь це війна, обидва знали, що зазнають поразки. Не виявилося Спіді і на засміченому пустирі під «американськими гірками». Джек Сойєр безцільно блукав по парку розваг під яскравим сонцем, оглядаючи пустельні алеї та атракціони. Сидів у ньому страх посилився. Припустимо, що щось трапилося з Спіді? Неможливо, звичайно, але раптом дядько Морган дізнався про Спіді (і що, що він міг прознать?), і... подумки Джек побачив выкатывающий з-за рогу фургон з написом «ДИКЕ ДИТЯ». Заскреготіла коробка передач, фургон почав набирати швидкість.


Джек вирвався з мрії і закрокував далі, поняття не маючи, де шукати Спіді. В накат на нього хвилі паніки він представив дядька Моргана, гірського повз ряду кривих дзеркал, перетвореного ними в низку жахливих, деформованих фігур. На лисому черепі виросли роги, між м'ясистими плечима з'явився горб, товсті пальці перетворилися в загребущі кігті. Джек різко звернув праворуч і побачив перед собою дивної форми, майже кругла будівля, оббите білими планками.


Зсередини раптом долинуло ритмічне тук-тук-тук. Хлопчик побіг на цей звук – туди, де хтось то бив розвідним ключем по трубі, то стукав молотком по ковадлі, – на звук якийсь роботи. Серед безлічі планок він виявив дверну ручку і потягнув на себе хисткі двері.


Джек увійшов у смугасту темряву, і звук посилився. Оточив хлопчика густий сутінок змінив все навколо, він вже не уявляв собі, що далеко, а що близько. Джек витягнув руки і торкнувся парусини. Зрушив її в сторону, і тут же перед очима спалахнув жовтий світло.


– Мандрівник Джек, – пролунав голос Спіді.


Хлопчик обернувся на голос і побачив сторожа, який сидів на землі поруч з частково розібраної каруселлю. В руці він тримав ключ, а перед ним лежала на боці біла конячка з пухнастою гривою і стирчить з живота сріблястим штирем, яким вона кріпилася до поворотному колі. Спіді м'яко поклав ключ на землю.


– Тепер ти готовий до розмови, синку? – запитав він.


## Глава 4


Перехід Джека


1


– Так, готовий, – рівним голосом відповів Джек, а потім розридався.


– Говори, Мандрівник Джек. – Спіді залишив ключ на землі і підійшов до хлопчика. – Говори, синку, тобі одразу полегшає, відразу...


Але говорити Джек не міг. Раптово прийшло усвідомлення, що йому цього не винести, не винести, чи він плаче, чи його накриває величезна хвиля чорноти – хвиля, яку не підсвічувати ні одна золота іскорка. Сльози завдавали болю, але Джек почував, що жах вб'є його, якщо він не выплачется.


– Поплач, Мандрівник Джек. – Спіді обняв його. Джек притиснувся опухлим гарячим обличчям до тонкій сорочці, вдихаючи запах чоловіки – що-то від «Олд спайс», щось від кориці, щось від бібліотечних книг, які довгий час ніхто не брав. Гарні запахи, заспокійливі. Хлопчик обняв Спіді. Його долоні намацали кістки на спині старого, біля самої шкіри, прикриті тонким шаром м'язів.


– Плач, якщо це допоможе тобі заспокоїтися. – Спіді хитав його. – Іноді допомагає, я знаю. Спіді знає, як далеко ти був, Мандрівник Джек, і як далеко тобі доведеться піти, і як ти втомився. Тому поплач, якщо тобі від цього полегшає.


Джек ледь розумів сенс слів – чув тільки звуки, заспокійливі, приносять полегшення.


– Моя мати справді хвора, – нарешті пробубнів він в груди Спіді. – Я думаю, вона приїхала сюди, щоб бути подалі від старого ділового партнера батька, містера Моргана Слоута. – Джек схлипнув, відпустив Спіді, відступив на крок, витер опухлі очі долонями. Його здивувала повна відсутність збентеження – раніше він соромився плакати на людях... це було все одно що обмочити штани. Чи Не тому, що його мати завжди трималася так суворо? Джек вважав, що почасти і тому, все вірно. Лілі Кавано сліз не жалувала.


– Але це не єдина причина, яка привела її сюди?


– Ні, – прошепотів Джек. – Я думаю, вона приїхала сюди вмирати. – На останньому слові її голос піднявся до вереску, немов рипнули несмазанная петля.


– Можливо. – Спіді пильно дивився на Джека. – І можливо, ти тут, щоб врятувати її. Її... і іншу жінку, таку ж, як вона.


– Хто вона? – Губи Джека оніміли. Він знав хто. Імені не знав, але знав хто.


– Королева, – відповів Спіді. – Її звуть Лаура Делессиан, і вона королева Долин.


2


– Допоможи мені, – пробурчав Спіді. – Потримай Срібну Леді під хвостом. Ти, звичайно, дозволиш собі вольності з Леді, але, думаю, вона не буде заперечувати, якщо ти допоможеш повернути її на належне місце.


– Так ти її називаєш? Срібна Леді?


– Будь певен. – Спіді посміхнувся, показавши дюжину зубів, верхніх і нижніх. – У всіх карусельних коней є імена, чи ти цього не знав? Тримай міцніше, Мандрівник Джек.


Джек сунув руки під дерев'яний хвіст білого коня, зчепив пальці. Спіді, крякнув, обхопив великими коричневими долонями передні ноги Леді. Удвох вони віднесли дерев'яного коня до поворотному колі каруселі, вниз штирем, чий кінець поблискував машинним маслом.


– Трохи лівіше... – прохрипів Спіді. – Так... тепер опускаємо її, Мандрівник Джек! Тільки обережно!


Вони вставили штир в гніздо і випростались. Джек важко дихав, Спіді посміхався і хапав ротом повітря. Потім негр змахнув піт з чола і все з тією ж посмішкою повернувся до Джека.


– Які ми молодці, а?


– Як скажеш, – відповів Джек, теж посміхаючись.


– Так і скажу! Їй-бо! – Спіді сунув руку в задню кишеню і дістав пинтовую пляшку з темно-зеленого скла. Зняв кришку, випив – і Джек міг заприсягтися, що бачить крізь Спіді, той став прозорим, зовсім як примари в серіалі «Топпер», який показували в Лос-Анджелесі по одному з кабельних каналів. Спіді зникав. Зникав, подумав Джек, або переміщався кудись? Але звичайно, це була божевільна думка, геть позбавлена здорового глузду.


Потім Спіді став таким, як раніше. Просто очі зіграли з Джеком злий жарт, миттєва...


Немає. Не зіграли. На якусь мить він майже покинув цей світ!


...галюцинація.


Спіді пильно дивився на хлопчика. Вже зібрався протягнути пляшку Джеку. Потім похитав головою, навернув на шийку кришку, повернув пляшку в задню кишеню. Повернувся до Срібною Леді, зайняла своє законне місце на каруселі. Тепер залишалося тільки надійно закріпити штир.


– Ми попрацювали на славу, Мандрівник Джек.


– Спіді...


– У них у всіх є імена. – Спіді повільно обходив поворотний круг, його кроки гулко віддавалися під високою стелею. Нагорі, де в сутінках ледь виднілися стельові балки, тихенько перемовлялися сільські ластівки. Джек пішов за старим. – Срібна Леді... Опівночі... цей чалий – Скаут... ця кобилка – Спритна Елла.


Спіді закинув голову і заспівав, розполохавши ластівок:


– «Спритна Елла розважитися не проти... дуже був зайнятий Білл Мартін в ту ніч». Гей! Дивись, як вони летять! – Прибиральник розсміявся... але, повернувшись до Джека, знову став серйозним. – Адже ти хочеш спробувати врятувати життя своєї матері, Джек? Її і іншої жінки, про яку я тобі казав?


– Я... – «Не знаю як», – збирався відповісти Джек, але голос всередині, голос, який йшов з тієї самої перш замкненою кімнатки, де зберігалося спогад про двох чоловіків, які намагалися його викрасти, раптом набрав чинності: Ти знаєш! Тобі, можливо, знадобиться допомога Спіді, щоб зробити перший крок, але ти знаєш, Джек. Знаєш.


Він дуже добре знав цей голос. Природно – голос його батька.


– Я спробую, якщо ти скажеш мені, що треба робити, – відповів він тремтячими губами.


Спіді вже відійшов до дальньої стіни – високою, закругленою, з вузьких планок, з намальованими на ній мчаться кіньми. Джеку ця стіна нагадала сдвигавшуюся дошку батькового столу (а стіл цей стояв у кабінеті Моргана Слоута, раптово згадав він, коли вони з матір'ю опинилися там в останній раз; думка ця розлютила хлопчика).


Спіді дістав здоровенну в'язку ключів, задумливо почав їх перебирати, знайшов потрібний, вставив у висячий замок. Витяг вушко з скоби, заклацнув, сунув замок в один з нагрудних кишень. Потім штовхнув стіну, і вона від'їхала убік. Яскраве сонячне світло залило приміщення, змусивши Джека примружитися. Сонячні зайчики від хвиль м'яко затанцювали по стелі. Джеку відкрився чудовий вид на океан, яким милувалися наїзники всякий раз, коли Срібна Леді, і Північ, і Скаут проносили їх повз східній частині круглого приміщення, в якому знаходилася карусель. Легкий вітерець з океану відкинув волосся з лоба Джека.


– Краще дивитися на сонячне світло, якщо ми збираємося про це поговорити, – пояснив Спіді. – Іди сюди, Мандрівник Джек, і я розповім тобі все, що зможу... нехай і не все, що знаю. І не дай тобі Бог коли-небудь дізнатися все.


3


Спіді говорив тихо, м'яким і приємним голосом, який асоціювався у Джека з добре виробленою шкірою. Джек слухав, іноді хмурився, траплялося, і ахав.


– Йтиметься про те, що ти називаєш Денними мареннями.


Джек кивнув.


– Тільки це не марення, Мандрівник Джек. Не денні мрії і не нічні кошмари. Той світ реальний. У всякому разі, досить реальний. Сильно відрізняється від нашого, але реальний.


– Спіді, моя мама каже...


– Зараз це не важливо. Вона не знає про Долинах... але в якомусь сенсі вона про них знає. Бо твій батько, він знав. І цей інший чоловік...


– Морган Слоут?


– Так, мабуть. Він теж знає. – Спіді помовчав, потім різко додав: – І я знаю, хто він там. Звичайно, знаю! Ще б мені не знати!


– Цей фотознімок у твоєму кабінеті... не Африка?


– Не Африка.


– Правда?


– Так.


– І мій отець бував там? – запитав Джек, серцем вже знаючи відповідь. І відповідь цей занадто багато прояснял, щоб не бути правдою. Джек не знав, у що готовий повірити. Чарівні країни? Хворі королеви? Від цього йому ставало не по собі. Він починав турбуватися про своєму душевному здоров'ї. Хіба в дитинстві мати не казала йому знову і знову, що він не повинен плутати Денні мрії з реальним життям? Говорила так суворо, що навіть лякала Джека. Можливо, подумав він, вона і сама боялася. Хіба вона могла так довго жити з батьком Джека і нічого не знати? Навряд чи. Можливо, сказав він собі, вона знала не багато, але достатньо для того, щоб боятися.


Сходити з розуму. Так вона це називала. Люди, які не можуть відрізнити реальне від уявного, сходять з розуму.


Але ж його батько дотримувався іншої думки? Так. Він і Морган Слоут.


У них магія, як у нас – фізика, вірно?


– Твій батько часто бував там, так. І цей інший чоловік, Гроут...


– Слоут.


– Так. Він самий. Він теж там бував. Тільки твій батько, Джекі, він приходив туди, щоб дивитися і вчитися. А інший хлопець, він з'являвся там тільки заради наживи.


– Це Морган Слоут вбив мого дядька Томмі? – запитав Джек.


– Про це мені нічого не відомо. Ти просто слухай мене, Мандрівник Джек, тому що часу мало. Якщо ти дійсно думаєш, що цей тип, Слоут, збирається заявитися сюди...


– По голосу я зрозумів, що він страшенно злий. – Джек починав нервувати від однієї думки про те, що дядько Морган може прибігти в Аркадія-Біч.


– Тоді часу ще менше. Йому смерть твоєї матері тільки на руку. І його двійник, звичайно ж, сподівається, що королева Лаура помре.


– Двійник?


– У людей в цьому світі є двійники в Долинах, – відповів Спіді. – Не у всіх, тому що чисельність населення там значно менше... може, один чоловік там на сто тисяч тут. Але двійникам найлегше переходити туди і назад.


– Королева... вона... моя мати... її двійник?


– Так. Схоже на те.


– Але моя мати ніколи...


– Так. Ніколи там не бувала. Не було причини.


– У мого батька був двійник?


– Так, був. Милий чоловік.


Джек облизнул губи... божевільний якийсь розмову! Двійники та Долини!


– Коли мій батько помер тут, його двійник помер там?


– Так. Не в ту ж мить, але майже.


– Спіді?


– Що?


– У мене є двійник? В Долинах?


Спіді подивився на нього так серйозно, що Джек відчув який пробіг по спині холодок.


– У тебе немає, синок. Ти єдиний. Ти особливий. І цей Смути...


– Слоут. – Джек ледь посміхнувся.


– ...Так, як не назви, він це знає. Це одна з причин, по яких він з'явиться тут дуже скоро. І одна з причин, по яких ти повинен відправлятися в шлях.


– Чому? – вигукнув Джек. – Який у цьому сенс, якщо у неї рак? Якщо у неї рак і вона тут, замість того щоб лежати в клініці, причина лише одна: надії на порятунок немає. Якщо вона тут, це означає... – Знову підкотили сльози, але він вступив з ними в боротьбу і переміг. – Це означає, що... що їй кінець.


Їй кінець. Так, і серцем він це теж знав: прискорена втрата ваги, коричневі тіні під очима. Їй кінець, але, будь ласка, Господи, гей, Господи, будь ласка, чувак, це ж моя мама...


– Я хочу сказати, що тут допоможе країна Денних мрій? – додав він хрипким голосом.


– Думаю, поки вистачить. – На питання Спіді не відповів. – Просто повір, Мандрівник Джек. Я б ніколи не сказав, що ти повинен відправлятися в шлях, якщо б ти не міг їй допомогти.


– Але...


– Помовч, Мандрівник Джек. Немає сенсу продовжувати, поки ти не уяснишь сенсу моїх слів. Толку не буде. Підемо.


Спіді обняв Їх за плечі і повів навколо каруселі. Вони разом вийшли через двері й попрямували по одній з пустельних алей парку розваг. Зліва будівля розташовувалося автодрому «Демонічні автомобілі», закритий на всі замки, з забитими вікнами, праворуч – павільйони «Кидай до переможного», «Знамениті піца і пончики з пірса», «Стрілецький тир» (також забитий; по дошках стрибали вицвілі на сонці дикі звірі – леви і тигри і ведмеді, ось так).


Добралися до широкої головній вулиці, яка називалася Променад-авеню, зовсім як в Атлантік-Сіті, але в парку розваг «Аркадії весела країна» справжнього променаду не було – тільки пірс. Будівля ігрових автоматів тепер перебувало в сотні ярдів зліва, а арка на вході в парк – за двісті ярдів праворуч. Джек чув і розмірений гуркіт обрушивавшихся на берег хвиль, і самотні крики чайок.


Він подивився на Спіді, бажаючи запитати, що тепер і що далі, серйозно це чи злий жарт... але нічого такого не сказав. Спіді простягав йому зелену пляшку.


– Це... – почав Джек.


– Відправить тебе туди, – пояснив Спіді. – Багатьом людям, які вирушають туди, нічого такого не потрібно, але ти давно там не був, правда, Джекі?


– Так.


Коли в останній раз він закривав очі в цьому світі і відкривав їх у чарівній країні Денних мрій, світі з насиченими, хвилюючими запахами, з глибоким прозорим небом? В минулому році? Ні? Раніше... В Каліфорнії... після смерті батька. Йому тоді було...


Очі Джека широко розкрилися. Дев'ять років? Так давно? Три роки тому?


Лякала сама думка про те, як легко, як непомітно ці Денні мрії, інколи радісна, інколи темні і тривожні, пішли від нього – немов чимала частина його уяви померла безболісно, не повідомивши про це.


Він швидко взяв у Спіді пляшку, ледь не впустивши її. Відчув паніку. Деякі Денні мрії турбували, все вірно, і суворі накази матері не змішувати реальність і вигадку (іншими словами, не сходи с ума, Джекі, не втрачай розсудливості, лади?) трохи лякали, але тепер він розумів, що все-таки не хотів повністю втрачати той світ.


Джек подивився в очі Спіді і подумав: Він знає це. Знає все, про що я тільки що подумав. Хто ти, Спіді?


– Якщо якийсь час там не бувати, забуваєш, як потрапити туди. – Спіді кивнув на пляшку. – Ось чому я даю тобі цей чарівний сік. Це особливий засіб! – В голосі Спіді чулося чи не благоговіння.


– Воно звідти? З Долин?


– Ні. Магія є й тут, Мандрівник Джек. Не так щоб багато, але є. Цей чарівний сік з Каліфорнії.


Джек з сумнівом подивився на пляшку.


– Давай. Глотни крапельку, і подивимося, чи не підеш ти у мандрівку. – Спіді посміхнувся. – Якщо випити досить багато, можна відправитися в будь-яке місце. Перед тобою той, хто знає.


– Господи, Спіді, але... – Джек відчув страх. У роті пересохло, сонце раптом стало занадто яскравим, він відчував, як кров стукає в скронях. Під мовою з'явився мідний присмак, і Джек подумав: Ось яким «чарівний сік» буде на смак – огидним.


– Якщо ти злякаєшся і захочеш повернутися назад, зроби ще ковток, – сказав Спіді.


– Вона вирушить туди зі мною? Пляшка? Ти обіцяєш? – Його замутило від думки, що він може залишитися там, у загадковому і незнаному світі, тоді як його хвора мати і докучливий їй Слоут будуть тут.


– Обіцяю.


– Гаразд. – Джек підніс пляшку до губ... трохи опустив руку. Жахливий запах – різкий і неприємний. – Я не хочу, Спіді, – прошепотів він.


Лестер Паркер дивився на Джека, і губи його посміхалися, але не очі – вони залишалися суворими. Вимогливими. Страшними. Джек подумав про чорних очах: око чайки, очей воронки. Його охопив жах.


Він простягнув пляшку Спіді.


– Візьми її, – попросив він молящим пошепки. – Будь ласка.


Спіді не відповів. Не став нагадувати, що мати помирає, а Морган Слоут ось-ось приїде. Не назвав Джека боягузом, хоча той ніколи в житті не відчував себе більшим боягузом, ніж тепер, навіть коли в літньому таборі «Эккомак» позадкував з дошки, не зважившись стрибнути у воду з вишки. Спіді повернувся до нього спиною і засвистів, дивлячись на хмари.


Тепер до жаху приєдналося самотність, накрило Джека, немов хвиля. Спіді відвернувся від нього. Спіді стояв до нього спиною.


– Гаразд, – вирвалося у Джека. – Гаразд, раз ти вважаєш, що я повинен це зробити.


Хлопчик знову підняв пляшку і ковтнув, перш ніж розум підсунув йому нові доводи для відмови.


На смак зілля виявилося навіть гірше, ніж він припускав. Раніше він пробував вино, воно йому навіть сподобалося (особливо сухі білі вина, які його матері подавали з морським мовою, снэппером або рибою-мечем), і ця рідина чимось нагадувала вино... але одночасно являла собою насмішку над усіма винами, які йому доводилося куштувати. Смак був різкий, солодкий, з тухлінкой, смак не живого винограду, а мертвого, якому до того ж і жилося не дуже-то добре.


Коли рот наповнився цим жахливим, солодко-мерзотним смаком, Джек буквально уявив собі кетяги ягід – тьмяних, запилених, роздулися і бридких, що висять на брудній оштукатуреній стіні під густим і в'язким сонячним світлом, у тиші, яку порушували тільки дзижчанням безлічі мух.


Він проковтнув зілля, і вогонь змією спустився в живіт.


Джек закрив очі, поморщився, вміст шлунка ледь не вихлюпнулося назовні. Його не вирвало, але Джек не сумнівався, що без цього не обійшлося, якби він встиг поснідати.


– Спіді...


Він відкрив очі, і наступне слово застрягло в горлі. Джек забув про нудоту, спричиненої цій мерзенній пародією на вино. Він забув про матір, і про дядька Моргана, і про батька, так і про все інше.


Спіді зник. Згинаються на тлі неба арки «американських гірок» – теж. Зникла Променад-авеню.


Він перенісся в якесь інше місце. Він перенісся...


– В Долини, – прошепотів Джек, і по його тілу пробігла дрож жаху і захвату. Він відчував, що волосся на потилиці стоять дибки, відчував, як ідіотська посмішка розтягує куточки рота. – Спіді, я тут, Господи. Я в Долинах! Я...


Але від здивування у нього перехопило подих. Джек притиснув руку до рота і повільно повернувся на триста шістдесят градусів, оглядаючи новий світ, в який його пережив «чарівний сік» Спіді.


4


Океан залишився на колишньому місці, але його синява стала більш темною і насиченою – знайшла справжній колір індиго. На мить Джек заворожено застиг, легкий вітерець з води тріпав її волосся. Він дивився на обрій, де індиго океану зустрічалося з небом кольору линялій джинси.


Лінія горизонту слабо, але виразно вигиналася.


Джек похитав головою, нахмурився, обернувся до материка. Морська трава, висока, густа, дика, росла там, де хвилиною раніше стояв будинок з каруселлю. Пірс з павільйоном ігрових автоматів зник. На його місці вдавалось в океан нагромадження гранітних блоків. Хвилі билися об камінь, проникаючи в стародавні тріщини і тунелі. Клапті піни, густий, як збиті вершки, злітали в чисте повітря і неслися вітром.


Джек різко схопив ліву щоку великим і вказівним пальцями лівої руки. Вщипнув. Очі наповнилися сльозами, але нічого не змінилося.


– Все справжнє, – прошепотів він, і ще одна хвиля з гуркотом ударила об берег, піднімаючи в повітря клапті піни.


Джек раптом усвідомив, що Променад-авеню залишилася на колишньому місці... в якомусь сенсі. З вершини мису – в «реальному світі» (розум на цьому наполягав) там, біля входу в павільйон ігрових автоматів, закінчувалася Променад-авеню – колії путівця спускалися туди, де стояв Джек, а потім тягнулися на північ, як тяглася на північ Променад-авеню, стаючи Аркадія-авеню після арки, служила кордоном парку розваг. Морська трава росла і між коліями, але зігнута і прибита, і Джек подумав, що дорога ця, як і раніше використовується, в усякому разі, зрідка.


Він попрямував на північ, із зеленою пляшкою в правій руці. Чомусь подумав, що десь, в іншому світі, Спіді все ще тримає кришку від цієї пляшки.


Я зник у нього на очах? Схоже на те. Круто!


Приблизно сорок кроків призвели до Джека заростях ожини. Серед шипів висіли ягоди, такі великі, чорні, налиті соком, яких бачити йому ще не доводилося. Шлунок, ймовірно, під впливом «чарівного соку», голосно забурчав.


Ожина? У вересні?


Не важливо. Після того, що сталося сьогодні (а ще немає й десятої ранку), дивуватися появі ожини у вересні – все одно що відмовлятися прийняти таблетку аспірину, попередньо проковтнувши дверну ручку.


Джек потягнувся, набрав жменю ягід, кинув у рот. Вони виявилися фантастично солодкими, фантастично смачними. Посміхаючись (губи вже забарвилися в характерний синій колір), думаючи, що він, цілком можливо, з'їхав з глузду, Джек набрав ще жменю... потім третю. Він ніколи не куштував нічого смачнішого... хоча, як подумав пізніше, справа була не тільки в ожині; зіграла свою роль і дивовижна чистота повітря.


На четвертій жмені він подряпав руку – немов кущі говорили йому, що треба б зупинитися, хорошого потрошку. Лизнувши найглибшу з подряпин на долоні під великим пальцем, – Джек продовжив шлях на північ, уздовж колії, йдучи повільним кроком, намагаючись нічого не упустити, побачити якомога більше.


Відійшовши від заростей ожини, він глянув на сонце, яке начебто зменшилася в розмірах, але стало більш спекотним. І не набула воно помаранчевий ореол, як на середньовічних картинах? Джек вважав, що так. І...


Крик, різкий і неприємний, ніби хтось повільно тягнув з дошки старий цвях, пролунав праворуч від Джека, обірвавши роздуми. Він повернувся, широко розкривши очі і піднявши плечі.


Кричала чайка – і її розміри вражали, здавалися неймовірними (але він бачив перед собою чайку, з плоті і крові, реальну, як вдома, тільки габаритами сравнявшуюся з орлом). Птах схилила білу пулеобразную голову набік. Дзьоб відкривався і закривався. Чайка змахнула величезними крилами, пригнувши морську траву.


А потім безстрашно застрибала по землі до Джека.


Він вловив доносилися здалеку, злилися воєдино звуки сурм – і без всякої на те причини подумав про матір.


Хлопчик подивився на північ, у тому напрямку, куди йшов, залучений цим звуком, що викликало у нього якесь невизначене бажання. Воно, подумав Джек (коли з'явився час подумати), нагадувало потяг до чогось специфічного, чого ти давно вже не пробував, – до морозива, картопляним чіпсам, може, тако. Сам не знаєш, поки не побачиш перед собою. І поки не побачиш – є тільки потреба в чомусь ще безіменному, і тобі це не дає спокою, нервує тебе.


Він вже бачив прапори і верхню частину великого шатра – павільйону, – промальовані на тлі неба.


Там, де знаходиться «Альгамбра», подумав Джек, і тут закричала чайка. Він повернувся до неї і в тривозі побачив, що відстань між ними скоротилася до шести футів. Чайка знову відкрила дзьоб, демонструючи його грязно-рожеве нутро, змусивши подумати про вчорашній день, про інший чайці, яка кинула молюска на скелю, а потім точно так само втупилася на нього своїм жахливим поглядом. Чайка ухмилялась – Джек в цьому не сумнівався. Коли птах підстрибнула ще ближче, він вловив, що йде від неї сморід – дохлої риби і гниючих водоростей.


Чайка зашипіла на нього і знову змахнула крилами.


– Забирайся звідси! – крикнув Джек. Серце швидко гойдало кров, у роті пересохло, але він не збирався переляку тікати від чайки, навіть такий великий. – Забирайся!


Чайка знову роззявила дзьоб... а потім... заговорила якимись хрипами... або Джеку так здалося.


– Ать а-а-а-ет ек... ать а-а-а-а-а-ет...


Мати помирає, Джек.


Чайка незграбно підстрибнула ще ближче, лускаті лапи рвали траву, дзьоб відкривався і закривався, чорні очі невідривно дивилися на Джека. Ледь віддаючи собі звіт в тому, що робить, хлопчик підняв зелену пляшку і ковтнув.


І на цей раз огидний смак змусив його закрити очі, а розплющивши їх, він зрозумів, що витріщається на дорожній знак з чорними силуетами біжать дітей, хлопчика і маленької дівчинки, на жовтому тлі. «ЗМЕНШІТЬ ШВИДКІСТЬ – ДІТИ» – свідчив напис на знаку. В повітря з криком піднялася чайка – звичайного розміру: її, безсумнівно, сполохало раптова поява Джека.


Він озирнувся, ще не розуміючи, де знаходиться. Шлунок, наповнений ожиною і мерзенним «чарівним соком» Спіді, невдоволено перекочувався і стогнав. М'язи ніг почали неприємно вібрувати, і Джек тут же опустився на бордюрний камінь біля стійки, до якої кріпився знак, – настільки швидко, що віддача від удару піднялася по хребту, а зуби клацнули.


Джек нахилився вперед, розсунувши коліна, широко розкрив рот в повній впевненості, що з'їдене і випите вилетить струменем. Замість цього він двічі гикнув, мало не вдавився, а потім шлунок заспокоївся.


Це ягоди, подумав Джек. Якщо б не ягоди, мене вирвало.


Він підняв голову, і знову його охопило відчуття нереальності. По дорозі в Долинах він пройшов кроків шістдесят, ніяк не більше. Джек це знав точно. Припустимо, його крок – два фути, гаразд, навіть два з половиною. Це означало, що пройдена ним відстань становила сто п'ятдесят футів. Але... Він озирнувся і побачив арку з великими червоними літерами: «АРКАДІЇ ВЕСЕЛА КРАЇНА». Короткозорістю Джек не страждав, однак ледве міг розрізнити літери, так далеко він пішов від парку розваг. Справа знаходився готель «Альгамбра» з розбитим перед будівлею парком, за готелем шумів океан.


В Долинах він пройшов півтори сотні футів.


Тут відмахав півмилі.


– Господи Ісусе, – прошепотів Джек Сойєр і закрив очі руками.


5


– Джек! Джек, малюк! Мандрівник Джек!


Голос Спіді перекривав рев старого шестициліндрового двигуна. Джек підняв голову – вона стала неймовірно важкою, кінцівки від втоми налилися свинцем – і побачив поволі котить до нього старий пікап «інтернейшнл-харвестер». Саморобні борти кузова похитувалися, як расшатавшиеся зуби. Пікап був огидного бірюзового кольору. За кермом сидів Спіді.


Він звернув до тротуару, додав газу (Внп! Внп! Внп-вуп-внп!), потім вимкнув двигун (хаш-ш-ш-ш-ш). Швидко сплигнув на бруківку.


– Ти в порядку, Джек?


Джек простягнув Спіді пляшку.


– Від твого чарівного соку нудить, Спіді, – стомлено відповів він.


На обличчі Спіді відбилася образа, потім він посміхнувся.


– Тобі хто-небудь говорив, що ліки хороший смак, Мандрівник Джек?


– Напевно, ніхто. – Джек відчував, що сили повертаються – повільно, по мірі того як йшло відчуття дезорієнтації.


– Тепер ти віриш, Джек?


Хлопчик кивнув.


– Ні, – похитав головою Спіді. – Цього мало. Скажи вголос.


– Долини, – відповів Джек. – Вони є. Вони існують. Я бачив птицю... – Він замовк, по його тілу пробігла дрож.


– Яку птицю? – різко запитав Спіді.


– Чайку. Чертовски величезну чайку... ти не повіриш. – Джек подумав і додав: – Ні, ти якраз повіриш. Решта – навряд чи, а ти повіриш.


– Вона говорила? Багато тамтешні птиці говорять. Всякі дурниці в основному. Але деякі кажуть здраво... тільки вони породження зла і зазвичай брешуть.


Джек просто кивнув. Йому ставало краще тільки від того, що він чув, як Спіді про все це каже, ніби все це реально і природно.


– Я думаю, вона говорила. Але казала, як... – Джек задумався. – У лос-анджелеської школі, куди ходили ми з Річардом, навчався хлопчик, якого звали Брендон Льюїс. У нього був якийсь дефект мови, і коли він говорив, ми з працею його розуміли. З птицею та ж історія. Але я знаю, що вона говорила. Вона сказала, що моя мати помирає.


Спіді обняв Їх за плечі, і деякий час вони сиділи на бордюрного каменю. Денний портьє з «Альгамбри», блідий, худий, підозрюючи все живе у всіх смертних гріхах, вийшов з воріт з товстою пачкою конвертів. Спіді і Джек спостерігали, як він іде до перетину Аркадія-авеню Біч і-драйв, щоб кинути конверти в поштову скриньку. На зворотному шляху він зміряв Джека і Спіді підозрілим поглядом і попрямував стежкою до готелю. Його верхівка виднілася поверх широких зелених огорож.


Потім до них долинули звуки відкривається і закривається парадних дверей, і Джек знову відчув осінню занедбаність цього курортного містечка. Широкі, пустельні вулиці. Довгий пляж з порожніми дюнами цукрово-білого піску. Порожній парк розваг з вагончиками «американських гірок», вкритими брезентовими чохлами, і замкнені на замок будками кас. Бути може, мати привезла його сюди, щоб показати, який він, кінець світу.


Спіді схилив голову набік і мелодійно заспівав:


– «Я ходив по місту... Я грав і співав... Літо пролетіло, і зима прийде... Значить, час, значить, знову мене дорога чекає...»


Він замовк і подивився на Джека.


– Ти відчуваєш, що тобі пора відправлятися в шлях, Мандрівник Джек?


Від жаху у хлопчика перехопило подих.


– Так, – нарешті видавив він з себе. – Якщо це допоможе. Допоможе їй. Мені вдасться їй допомогти, Спіді?


– Вдасться, – дуже серйозно відповів старий.


– Але...


– Так цих «але» вагон і маленький візок, – перервав його Спіді. – Цілий товарняк «але», Мандрівник Джек. Я не обіцяю тобі легку прогулянку. Я не обіцяю тобі успіх. Не обіцяю, що ти повернешся, а якщо і повернешся, немає впевненості, що твої розум і тіло, як і раніше, залишаться єдиним цілим. Чималу частину шляху тобі доведеться пройти по Долинах, тому що Долини набагато менше. Ти це помітив?


– Так.


– Я так і подумав. Тому що з чайкою ти, звичайно, зустрівся на дорозі.


Тут Джек згадав про питання, який хотів поставити раніше, і хоча він начебто був не до місця, не зміг стриматися:


– Я зник, Спіді? Ти бачив, як я зник?


– Ти пішов, – відповів старий і різко ляснув у долоні. – Раз – і немає тебе.


Джек відчув, як повільна, неохоча посмішка розтягує його губи... і Спіді посміхнувся у відповідь.


– Хотілося б мені як-небудь зробити таке в комп'ютерному класі на уроці містера Бальго.


Спіді розсміявся, як дитина. Джек приєднався до нього. Від сміху він повеселішав, як трохи раніше повеселішав, спробувавши ожину.


Але через кілька секунд Спіді знову став серйозним.


– Є причина, по якій ти повинен побувати в Долинах. Ти повинен дещо принести. Щось могутнє.


– І це дещо-що там?


– Так.


– Воно допоможе моєї матері?


– Так... і інший.


– Королеві?


Спіді кивнув.


– Що це? Де це? Коли я?..


– Притримай коней. Зупинись! – Спіді підняв руку. Губи його посміхалися, очі залишалися серйозними. – Всьому свій час. І ось що ще... Джек, я не можу сказати тобі те, чого не знаю... або те, чого говорити мені не велено.


– Не велено? – здивовано перепитав Джек. – Хто...


– Знову ти за своє, – перервав його Спіді. – Тепер слухай, Мандрівник Джек. Піти ти повинен якомога швидше, перш ніж здасться цей Блоут і посадить тебе...


– Слоут.


– Так, він самий. Ти повинен піти до його приїзду.


– Але він буде діставати мою матір, – відповів Джек, гадаючи, а чому він це сказав: чи то тому, що це правда, тому, що шукав привід уникнути подорожі, в яку відправляв його Спіді, немов відмовлявся від їжі, яка могла бути отруєною. – Ти його не знаєш! Він...


– Я його знаю, – рівним голосом заперечив Спіді. – Я знаю його давно, Мандрівник Джек. І він знає мене. Носить шрами, залишені мною. Вони не видно... але вони є. Твоя мама подбає про себе. У всякому разі, якийсь час їй доведеться піклуватися про себе. Тому що ти повинен йти.


– Куди?


– На захід, – відповів Спіді. – Від цього океану до іншого.


– Що? – Джек прийшов в жах при думці про такий дистанції. Потім подумав про рекламному ролику, який бачив по телевізору трьома днями раніше: чоловік набирав в тарілку їжу зі шведського столу на висоті тридцяти п'яти тисяч футів і виглядав абсолютно незворушним. Джек багато разів літав з матір'ю з одного узбережжя до іншого, і особливе задоволення йому доставляли польоти з Нью-Йорка в Лос-Анджелес – тоді сонце не заходило цілих шістнадцять годин. Ти немов обманював сам час. І літати було так легко.


– Можу я туди полетіти? – запитав він Спіді.


– Ні! – Спіді майже викрикнув це слово, його очі широко розкрилися. Він стиснув плече Джека сильною рукою. – В повітря ні в якому разі не можна підніматися! Тобі не можна! Якщо ти перейдеш в Долини, коли будеш там, нагорі... – Спіді більше нічого не сказав. Та й навіщо. Джек разом представив, як падає з чистого, безхмарного неба – кричить хлопчик-ракета в джинсах і смугастій червоно-білій сорочці, парашутист без парашута.


– Ти підеш пішки, – продовжив Спіді. – Користуйся попутками, якщо зможеш... але тут треба бути обережним, тому що по дорогах хто тільки не їздить. Здуріли, педики, які захочуть помацати тебе, злодії, які захочуть тебе пограбувати. Але трапляються і справжні Чужинці. Моторошні типи, Мандрівник Джек. Вони стоять ногами в обох світах і виглядають і так, і сяк, як чортів Янус. Боюся, вони дуже скоро дізнаються, що ти вирушив у дорогу. І будуть насторожі.


– І вони... – Джек проковтнув слину, – двійники?


– Деякі – так. Інші – ні. Зараз більше нічого сказати не можу. Але ти доберешся туди, якщо зможеш. Доберешся до іншого океану. Постарайся йти по Долинах, і тоді скоротиш собі шлях. Візьми з собою сік...


– Я його ненавиджу!


– Що ти ненавидиш, значення не має, – відрізав Спіді. – Ти доберешся туди і знайдеш потрібне тобі місце, іншу «Альгамбру». Місце це страшне, недобре. Але ти повинен туди піти.


– Як я його знайду?


– Воно покличе тебе. Голосно і виразно. Ти почуєш його поклик, синку.


– Чому? – запитав Джек. Облизнул губи. – Чому я повинен туди йти, якщо це таке негарне місце?


– Тому що Талісман знаходиться там, – відповів Спіді. – Де-то в іншій «Альгамбра».


– Я не розумію, про що ти говориш.


– Ти зрозумієш. – Спіді піднявся, взяв Джека за руку. Той теж встав. Вони стояли лицем до лиця, старий чорний і білий підліток.


– Послухай. – В голосі Спіді з'явилася пісенність. – Талісман опиниться в твоїй руці, Мандрівник Джек. Він не малий, не великий, наче куля з кришталю. Мандрівник Джек, Мандрівник Джек, до Каліфорнії підеш, нам його ти принесеш. Але це буде твоя ноша, твій хрест: упустити його, Джек, втратимо все навік.


– Я не розумію, про що ти говориш, – злякано вперто повторив Джек. – Ти повинен...


– Ні, – м'яко урвав його Спіді. – Цим вранці я повинен закінчити ремонт каруселі, ось що я повинен. Для балачок часу у мене більше немає. Мені треба повертатися назад, а тобі пора відправлятися в шлях. Це все, що я можу тобі сказати. Напевно, ще побачимося. Тут або там.


– Але я не знаю, що робити! – вигукнув Джек, коли Спіді заліз у кабіну старого пікапа.


– Ти знаєш достатньо, щоб зробити перший крок. Ти знайдеш Талісман, Джек. Він притягне тебе до себе.


– Я навіть не знаю, що таке Талісман!


Спіді розсміявся й повернув ключ запалювання. Пікап заревів, випустивши хмару сизого диму.


– Подивись у словнику! – крикнув старий негр і включив задню передачу.


Потім розгорнув пікап і покотив до парку розваг «Аркадії весела країна». Джек стояв біля тротуару, дивлячись йому вслід. Ніколи в житті він не відчував себе таким самотнім.


## Глава 5


Джек і Лілі


1


Після того як пікап Спіді звернув з дороги і зник під аркою «Веселої країни», Джек попрямував до готелю. Талісман. В інший «Альгамбра». У іншого океану. У серце запанувала пустка. Без Спіді, що стоїть поруч, завдання здавалася жахливою, непідйомною, невизначеною... Коли Спіді говорив, Джекові здавалося, що він майже розуміє мішанину натяків, і попереджень, і настанов. Тепер все остаточно сплуталося. Але Долини існували, це він знав точно. І тримався за їх реальність, яка зігрівала його та одночасно кидала в дрож. Це справжнє місце, і він мав намір знову потрапити туди. Навіть якщо зараз не до кінця розумів, що до чого, навіть якщо взагалі мало що знав, вирушаючи у подорож, він мав намір знову потрапити туди. А що він повинен зробити зараз, так це спробувати переконати матір відпустити його. Талісман, повторив Джек про себе і перетнув Аркадія-авеню, по сходах піднявся на доріжку між зеленими тинами. Щойно за ним зачинилися двері, як сутінок «Альгамбри» вразив його. Вестибюль нагадував довгу печеру. Був потрібний вогонь, щоб розігнати тіні. Бледнолицый портьє стояв за довгою стійкою, свердлячи Джека безбарвними очима. Цей погляд щось хотів сказати. Джек проковтнув слину і відвернувся. Погляд надав йому сил, додав упевненості в собі, хоча висловлював зневагу.


Джек подався до ліфтів, неквапливо і розправивши плечі. Якшаешься з чорними, так? Дозволяєш їм обіймати себе, так? Ліфт опустився вниз, як велика важка птиця, двері розійшлися, Джек увійшов в кабіну. Натиснув кнопку з підсвіченій цифрою «4». Портьє всі маячив за стійкою, передаючи поглядом рвущее на шматки послання: Негролюб Негролюб Негролюб (тобі так подобається, гей, засранець? Гарячий і чорний, це тобі підходить, так?). Двері милосердно закрилися. Кабіна рвонула вгору, шлунок Джека – вниз, до кросівок.


Ненависть залишилася внизу, у вестибюлі готелю. Навіть повітря в кабіні став свіже, коли вона піднялася вище першого поверху. Тепер потрібно було лише сказати матері, що він повинен дістатися до Каліфорнії один.


І не дозволяй дядькові Моргану підписувати за тебе які-небудь документи.


Виходячи з ліфта, Джек вперше в житті задався питанням, а чи розуміє Річард Слоут, який насправді у нього батько.


2


Пройшовши по коридору повз погашених бра і картин, які зображують маленькі суденця в пінистих, бурхливих морях, Джек знайшов двері з табличкою «408» прочиненими, побачив шматочок світлого підлогового килима. Сонячне світло, вливавшийся у вітальню через вікна, лягав довгими прямокутниками на дальню стіну.


– Мама? – озвався Джек, переступивши поріг. – Ти не закрила двері, що це на тебе... – Кімната була порожня. – ...найшло? – запитав він меблі. – Мама? – У звичайно прибранной вітальні йому кинулися в очі свідоцтва дивного безладу: переповнена недопалками попільничка, недопитий стакан води на кавовому столику.


Джек пообіцяв собі, що на цей раз не запанікує.


Повільно повернувся кругом. Двері в спальню відкрита, там темно, як у вестибюлі готелю, тому що Лілі ніколи не раздвигала портьєри.


– Мама, ти тут? – запитав він, перетнув спальню, щоб постукати у двері ванної. Відповіді не отримав. Відкрив двері і побачив рожеву зубну щітку поруч з раковиною і самотню гребінець на туалетному столику. В зубцях заплуталося кілька волосків. Лаура Делессиан, оголосив голос в голові Джека, і він позадкував з ванної, немов це ім'я його вжалило.


– Ні, без паніки, – сказав він собі. – Куди вона пішла?


Але він уже бачив, що сталося.


Бачив, коли прямував до своєї спальні, бачив, коли відкривав двері і оглядав зім'яті простирадла на ліжку, порожній рюкзак, маленьку стопку книг в обкладинках, згорнуті в клубок шкарпетки на комоді. Бачив, коли заглянув у свою ванну, де рушники по-східному хаотично валялися на підлозі, на краю ванни, на пластикових стільницях.


Морган Слоут вривається у двері, хапає матір за руки, тягне вниз...


Джек поспішив у вітальню і на цей раз заглянув за диван.


...виводить через бічні двері, заштовхує в машину, його очі починають жовтіти...


Джек зняв телефонну трубку і набрав «0».


– Це... е-е-е... Джек Сойєр, я... е-е-е... номера чотири нуль вісім. Моя мама не залишила мені повідомлення? Я думав, вона тут, але... але з якоїсь причини... е-е-е...


– Я перевірю, – відповіла дівчина, і Джек з усією силою стискав трубку в очікуванні її повернення. – Для номера чотири нуль вісім ніяких повідомлень немає, жалкую.


– А для чотири нуль сім?


– Це одна комірка, – відповіла дівчина.


– В останні півгодини до неї ніхто не заходив? Цим ранком? Щоб побачитися з нею, я хочу сказати.


– Це треба дізнатися на реєстраційній стійці. Я не знаю. Хочете, щоб я запитала?


– Будь ласка.


– Це так приємно, хоч чимось зайняти себе в цьому морзі, – відповіла вона. – Залишайтеся на лінії. – І знову Джек в болісному очікуванні стискав трубку. Нарешті вона повернулася. – Ніяких гостей. Може, вона залишила записку десь у ваших кімнатах?


– Так, я подивлюся. – Джек тоскно поклав трубку. Правду сказав портьє? Або Морган Слоут простягнув йому руку з лежачою на м'ясистою долоні двадцяткою, складеної в кілька разів і зменшилася до розміру поштової марки? Джек легко міг уявити собі таке.


Він плюхнувся на диван, придушивши ірраціональне бажання заглянути під подушки. Зрозуміло, дядько Морган не міг увірватися в їх номер і викрасти її, як і раніше в Каліфорнії. Але він міг послати людей, які зробили б це за нього. Людей, про яких згадував Спіді, Чужинців, що стояли ногами в обох світах.


Джек не міг більше залишатися в номері. Він підхопився з дивана і вийшов у коридор, закривши за собою двері. Пройшовши кілька кроків, розвернувся, підбіг до дверей, відімкнув її своїм ключем. Залишив трохи прочиненими і помчав до ліфтів. Цілком можливо, що вона пішла без ключа, в магазинчик у вестибюлі, в газетний кіоск за газетою або журналом.


Само собою. Але він з початку літа не бачив, щоб вона брала в руки газету. Всі новини приходили по внутрішньому радіо.


Тоді прогулятися.


Так, прогулятися і подихати свіжим повітрям. Або пробігти підтюпцем. А може, Лілі Кавано раптово вирішила позмагатися в бігу на сто десять метрів. Поставила бар'єри на піску і почала підготовку до наступної Олімпіади. Вийшовши з ліфта у вестибюлі готелю, Джек заглянув в магазинчик. Літня білява жінка, яка сиділа за прилавком, подивилася на нього поверх окулярів. М'які іграшки, тонка стопка газет, поличка з бальзамом для губ «Чоп стік», в осередках настінного стенду – журнали «Піпл», «Ас», «Нью-Гемпшир мегезін».


– Вибачте. – Джек відвернувся.


Прямо перед ним була меморіальна табличка, поруч з якою ріс в діжці величезний сумний фікус. Слабшає і скоро відімре...


Жінка в магазині відкашлялась. Джек зрозумів, що дивився на слова Деніела Вебстера не одну хвилину.


– Тобі щось потрібно? – запитала жінка за його спиною.


– Вибачте, – повторив Джек і вийшов на середину вестибюля. Ненависний портьє зломив брови, повернувся і втупився на пустельну сходи. Джек змусив себе підійти до нього.


– Містер, – покликав він, вставши перед стійкою. Портьє, схоже, згадував то назва столиці Північної Кароліни, то основний експортний товар Перу. – Містер. – Чоловік хмурився: він наблизився до відповіді на відстань витягнутої руки, в такий момент його не слід турбувати.


Джек знав, що портьє ламає комедію, тому продовжував гнути своє.


– Я подумав, чи не зможете ви мені допомогти.


Чоловік нарешті дарував вам звернути на нього увагу.


– Все залежить від того, яка тобі потрібна допомога, синку.


Джек заздалегідь вирішив проігнорувати його приховану посмішку.


– Ви не бачили, моя мама недавно виходила з готелю?


– Недавно, – це коли? – Портьє явно глузував над ним.


– Ви бачили, як вона виходила з готелю? Це все, про що я запитую.


– Боїшся, що вона побачила, як ти і твій голубок трималися за руки?


– Господи, який же ви виродок. – Джек здивувався, що посмів таке сказати. – Ні, цього я не боюся. Мені просто хочеться знати, виходила вона з готелю, і ви могли б мені сказати, якщо б не були таким виродком. – Кров кинулася йому в обличчя, пальці стиснулися в кулаки.


– Ну добре, вона виходила. – Портьє відійшов до клітинок для кореспонденції. – Але тобі б краще притримати мову, хлопець. Краще попроси вибачення переді мною, примхливий маленький майстер Сойєр. У мене теж є очі. І я бачу багато.


[11]– Ти стежиш за своїм ротом, я займаюся своєю справою, – відповів Джек фрази з одного зі старих альбомів батька, можливо, не зовсім доречною, але вона сама зірвалася з мови, а портьє закліпав очима.


– Може, вона гуляє в садах, я не знаю, – похмуро відповів чоловік, але Джек вже йшов до дверей.


Улюблениця Автокино і королева бі-фільмів не гуляла в садах перед готелем, це Джек побачив відразу... та він і не думав, що вона буде там гуляти, бо помітив би її, коли повертався в готель. А крім того, Лілі Кавано – не з тих, хто тиняється по алеях. З тим же успіхом можна було уявити її встановлює бар'єри для бігу з перешкодами на пляжі.


Кілька автомобілів проїхало по Аркадія-авеню. Над головою крикнула чайка, і у Джека стислося серце.


Він пройшовся рукою по волоссю, оглянув залиту яскравим сонцем вулицю. Може, її зацікавив Спіді... може, вона захотіла дізнатися, що за новий друг з'явився у її сина, і пішла у парк розваг? Але Джек не міг уявити її в «Веселій країні», як не міг уявити любующейся садами «Альгамбри». Він обернувся в іншу сторону, до міста.


Густа широка зелена огорожа відділяв від території готелю «Чай з варенням», перше в ряду яскраво розфарбованих кафе. Тільки воно так «Новоанглийский аптечний магазин» працювали після Дня праці. Кілька секунд Джек переминався з ноги на ногу на розтрісканому бетонному тротуарі. Це кафе теж не надто вже підходило Улюблениці Автокино. Але це було найближче місце для пошуків, тому він перетнув тротуар і притиснувся носом до вітрини.


У касового апарату сиділа жінка з забраними вгору світлими волоссям і курила. Офіціантка в рожевій сукні з віскози привалилась до дальньої стіни. Відвідувачів Джек не бачив. Потім за одним із столиків, в тій частині кафе, що знаходилася ближче до «Альгамбра», він помітив жінку, поднимавшую чашку. Схоже, єдину відвідувачку. Джек спостерігав, як жінка ставить чашку на блюдце, дістає з сумки сигарети, і тут у нього засмоктало під ложечкою: це ж його мати. Миттю пізніше відчуття, що вона стара, зникло.


Але Джек його запам'ятав – він наче дивився на матір через біфокальні окуляри, бачив і Лілі Кавано Сойєр, і тендітну стару жінку в одному тілі.


Джек обережно відкрив двері, однак висіли над нею дзвіночки – він припускав, що так і буде – все одно затренькали. Блондинка, яка сиділа за касою, з усміхом кивнула йому. Офіціантка випросталась і разгладила сукню. Мати повернулася з написаним на обличчі щирим подивом, а потім широко йому посміхнулася.


– Знаєш, Мандрівний Джек, ти такий високий, що виглядав зовсім як твій батько, коли увійшов у двері. Іноді я навіть забуваю, що тобі тільки дванадцять.


3


– Ти назвала мене Мандрівним Джеком. – Він відсунув стілець і сів за столик. На занадто блідому обличчі Лілі мішки під очима виглядали як синці.


– Хіба не так називав тебе батько? Раптом згадалося... Все це ранок ти десь мандруєш.


– Він називав мене Мандрівним Джеком?


– Щось на зразок цього... звичайно, називав. Коли ти був зовсім крихтою. Мандрівник Джек, – поправилася вона. – Ось як. Він називав тебе Мандрівник Джек... коли ти повзав по галявині. Думаю, жартував. Між іншим, двері я залишила відкритою. Не знала, згадав ти, що треба брати з собою ключ.


– Я бачив, – відповів він, переварюючи нову інформацію, мимохіть зронену матір'ю.


– Хочеш поснідати? Я просто не змогла змусити себе поїсти в готелі.


Підійшла офіціантка.


– Молодий чоловік? – Вона підняла блокнотик, приготувавшись записувати.


– З чого ти вирішила, що я знайду тебе тут?


– А куди ще тут можна піти? – з залізною логікою запитала Лілі і повернулася до офіціантки. – Принесіть йому ситний сніданок. Він росте по дюйму в день.


Джек відкинувся на спинку стільця. З чого почати?


Мати з цікавістю дивилася на нього, і він почав... йому довелося.


– Мама, якщо мені доведеться на якийсь час піти з тобою все буде в порядку?


– Що значить, в порядку? І що значить, тобі доведеться на якийсь час піти?


– Ти зможеш... у тебе будуть проблеми з дядьком Морганом?


– Зі старовиною Слоутом я розберуся. – Вона силувано посміхнулася. – Ще на якийсь час мене вистачить. Про що ти говориш, Джекі? Ти нікуди не підеш.


– Я повинен, – відповів він. – Чесно. – І зрозумів, що каже, як дитина, выпрашивающий іграшку. На щастя, підійшла офіціантка з тостом на підносі і великою склянкою томатного соку. Він відвернувся, а коли знову подивився на матір, та намазувала тост варенням з баночки, що стояла на столі.


– Я повинен піти. – Мати простягла йому тост, на її обличчі відбилася якась думка, але вона нічого не сказала. – Деякий час ти мене не побачиш, мама. Я хочу спробувати тобі допомогти. Тому і повинен піти.


– Мені допомогти? – запитала вона, і Джеку довелося визнати, що її холоднокровність відсотків на сімдесят п'ять природне.


– Я хочу спробувати врятувати твоє життя.


– Всього-то?


– Я можу це зробити.


– Ти можеш врятувати моє життя. Це вражає, Джекі-бій. Колись попадеш в прайм-тайм. Ніколи не думав зайнятися плануванням сітки програм якогось телеканалу? – Вона поклала вимазаний червоним ніж, і її очі глузливо округлись. Але під навмисним нерозумінням Джек помітив і спалахнуло полум'я жах, і слабкий, ледь помітну надію, що він дійсно може щось зробити.


– Навіть якщо ти мені заборониш, я все одно це зроблю. Так що тобі краще дозволити.


– Дивна пропозиція. Якщо врахувати, що я не маю ні найменшого уявлення про твої наміри.


– Я думаю, маєш... я думаю, якесь уявлення у тебе є, мама. Тому що тато відразу б зрозумів, про що я кажу.


Її щоки почервоніли. Рот перетворився в тонку смужку.


– Це так несправедливо, просто підло, Джекі. Ти не вправі звертати те, що міг знати Філіп, проти мене.


– Що він знав – не те, що міг знати.


– Це все собаче лайно, синку.


Офіціантка, ставлячи перед Джеком тарілку з яєчнею, смаженою картоплею і сосисками, шумно вдихнула.


Коли вона відійшла, Лілі знизала плечима.


– Не можу вибрати правильний тон з тутешньої обслугою. Але собаче лайно є собаче лайно і залишиться собачим лайном, цитуючи Гертруду Стайн.


– Я хочу врятувати твоє життя, мамо, – повторив Джек. – Для цього мені доведеться пройти довгий шлях і принести дещо сюди. Саме це я і збираюся зробити.


– Хотілося б мені знати, про що ти говориш.


Прямо-таки звичайний розмову, сказав собі Джек, зовсім звичайний, ніби мова йде про прохання провести пару днів в будинку приятеля. Він розрізав сосиску на дві частини, одну відправив в рот. Мати уважно спостерігала за ним. Прожувавши і проковтнувши половину сосиски, Джек взявся за яєчню. Пляшка Спіді каменем тулилась до його тіла.


– Я також хочу, щоб ти не вела себе так, наче не чуєш тих коротких фраз, з якими я звертаюся до тебе, якими б безглуздими вони не здавалися. – Джек незворушно проковтнув яєчню і відправив у рот кілька скибочок солоного, з хрусткою скоринкою, картоплі.


Лілі склала руки на колінах. Чим довше він мовчав, тим з більшою увагою вона чекала, що він скаже ще. Джек начебто зосередився на сніданку: яєчня-сосиска-картопля, сосиска-картопля-яєчня, картопля-яєчня-сосиска – поки не відчув, що мати ось-ось накричить на нього.


Мій батько називав мене Мандрівником Джеком, подумав він. Це правильно. Як я розумію, дуже навіть правильно.


– Мамо, – заговорив він першим, – іноді батько дзвонив тобі здалеку, хоча ти знала, що він повинен бути в місті?


Вона підняла брови.


– Інший раз ти заходила в кімнату, думаючи, що він там, може, навіть знаючи, що він там... але його не було?


Нехай подумає над цим.


– Ні.


На мить запала тиша.


– Майже ніколи.


– Мама, це траплялося зі мною.


– Завжди знаходилося пояснення, тобі це відомо.


– Мій батько – це ти точно знаєш – пояснювати вмів. Особливо те, що не можна пояснити. Це в нього виходило чудово. Почасти саме тому він і був таким хорошим агентом.


Знов вона промовчала.


– Що ж, я знаю, куди він відправлявся, – продовжив Джек. – Я там побував. Цим ранком. І якщо потраплю туди знову, зможу спробувати врятувати твоє життя.


– Від тебе не вимагається рятувати моє життя, ні від кого не потрібно її рятувати, – прошипіла мати. Джек, дивлячись в порожню тарілку, щось пробурмотів. – Що ти там шепочеш?


– Я сказав, думаю, що потрібно. – Він зустрівся з нею поглядом.


– Припустимо, я запитаю, як ти збираєшся рятувати моє життя?


– Я не зможу відповісти. Тому що сам ще до кінця не розумію. Мама, я все одно не ходжу в школу... дай мені шанс. Можливо, мене не буде тиждень або близько того.


Вона підняла брови.


– Чи трохи довше, – визнав він.


– Я думаю, ти з'їхав з глузду. – Але він бачив, що в глибині душі їй хочеться йому повірити, і такі слова Лілі це довели. – Якщо... якщо... я настільки збожеволію, що дозволю тобі відправитися в це загадкове подорож, у мене має бути впевненість, що тобі не буде загрожувати небезпека.


– Тато завжди повертався, – зауважив Джек.


– Я б воліла ризикувати своїм життям, а не твоєї. – І правда її слів надовго зависла між ними.


– Я подзвоню, коли зможу. Але ти особливо не хвилюйся, якщо пара тижнів пройде без мого дзвінка. Я обов'язково повернуся, як завжди повертався батько.


– Все це чисте безумство, – зітхнула вона. – І я божевільна. Як ти доберешся до того місця, куди повинен потрапити? І де воно? Грошей тобі вистачить?


– У мене є все, що потрібно, – сказав він, сподіваючись, що вона не буде вимагати відповіді на перші два питання. Пауза затяглася, і йому довелося її перервати. – Напевно, більшу частину шляху мені доведеться пройти пішки. Я не можу багато про це говорити, мама.


– Мандрівник Джек. Я майже можу повірити...


– Так, – обірвав її Джек. – Так, – закивав він. І можливо, ти знаєш частина того, що знає вона, справжня королева, і тому так легко відпускаєш мене. – Це правильно. Я теж можу повірити. А тому все буде добре.


– Що ж... якщо ти кажеш, що втечеш, що б я не сказала...


– Піду.


– ...тоді не має значення, що я скажу. – Вона зустрілася з ним поглядом. – Втім, має, я знаю. Я хочу, щоб ти повернувся як можна швидше, синку. Ти ж не підеш прямо зараз?


– Я повинен. – Він глибоко вдихнув. – Я повинен піти негайно. Як тільки встану з-за столу.


– Я майже повірила в цю казочку. Гаразд, ти ж син Філа Сойєра. Ти не нагледів собі тут дівчисько? – Вона пильно подивилася на нього. – Ні. Ніякої дівчини. Добре. Рятуй мою життя. Іди. – Вона похитала головою, і він подумав, що у неї ще дужче заблищали очі. – Якщо повинен, забирайся звідси. Подзвони мені завтра.


– Якщо зможу. – Він підвівся.


– Якщо зможеш. Зрозуміло. Прости мене. – Вона відвела погляд, ніби її щось зацікавило на столі, і втупилася в порожнечу. На її щоках горіли червоні плями.


Джек нахилився і поцілував матір, але Лілі лише відмахнулася. Офіціантка дивилася на них, ніби вони розігрували п'єсу. Незважаючи на сказане матір'ю, Джек вважав, що йому вдалося знизити рівень недовіри до п'ятдесяти відсотків, а це означало, що тепер вона вже й не знала, у що вірити.


Вона коротко глянула на нього, і він побачив, що її очі блищать яскравіше. Від злості? Від сліз?


– Бережи себе. – І Лілі покликала офіціантку.


– Я тебе люблю.


– Ніколи не завершуй розмову цієї фрази. – Тепер вона майже посміхалася. – Вирушай мандрувати, Джек. Вирушай, поки я не зрозуміла, яке це безумство.


– Я пішов. – Він повернувся і вийшов з кафе. Голову розпирало, немов кістки черепа вже не вміщалися в вкривала їх плоті. Сонячне світло вдарив по очах. Джек почув, як грюкнули двері «Чаю з варенням» через мить після брязкоту дзвіночків. Моргнув. Перетнув Аркадія-авеню, навіть не подивившись, чи немає на дорозі автомобілів. Тільки на протилежному тротуарі зрозумів, що повинен повернутися в їх номер, щоб взяти якусь одяг. Його мати ще не вийшла з кафе до того моменту, коли Джек відкривав важкі двері готелю.


Портьє відступив на крок і похмуро дивився на Джека. Хлопчик відчував, що той кипить від якихось емоцій, але в першу мить не міг згадати, з чого йому злитися. Розмова з матір'ю – насправді набагато коротший, ніж він очікував – тривав ледь не вічність. А на іншому березі цього великого затоки часу, який Джек перетнув, перебуваючи в «Чай з варенням», він обізвав портьє виродком. Вибачитися? Він вже не пам'ятав, що саме викликало у нього спалах гніву...


Мати погодилася на його відхід – дала йому дозвіл відправитися в подорож, і, проходячи під перехресним вогнем поглядів портьє, Джек нарешті зрозумів, у чому причина. Він не згадав Талісман, але якщо б і згадав – якщо б розповів про божевільному аспекті своєї місії, – вона взяла б і це. І якщо б він сказав, що збирається принести метелика довжиною в фут і запекти її в духовці, мати погодилася б з'їсти запечену бабку. І це було б трохи смішне, але саме ця угода. До чого ж їй страшно, вона готова хапатися навіть за такі соломинки.


Але вона хапалася. Тому що на якомусь рівні підсвідомості розуміла: це не соломинки, а міцні канати. Його мати дозволила йому піти, тому що десь глибоко-глибоко знала про Долинах.


Прокидалася вона іноді по ночах з ім'ям Лаура Делессиан, лунають у голові?


Піднявшись у номер, Джек наповнив рюкзак майже не дивлячись: у нього відправлялися всі речі невеликого розміру, які пальці знаходили в ящиках комода. Сорочки, шкарпетки, светр, труси. Джек щільно скачав світло-коричневі джинси і теж засунув в рюкзак. Потім зрозумів, що занадто важкий рюкзак і витягнув велику частину шкарпеток і сорочок. Светр теж. В останній момент згадав про зубну щітку. Коли одягав лямки на плечі, відчув вагу на спині – не така і тяжкість. Він міг йти цілий день з цими кількома фунтами.


Мить Джек постояв у порожній вітальні їх номери, відчуваючи – несподівано гостро, – що йому не з ким і з чим прощатися. Він знав, що мати повернеться в номер лише після його відходу: якщо б вона побачила його зараз, нікуди б не відпустила. Він не міг попрощатися з цими трьома кімнатами, як попрощався б з будинком, який любив: кімнати готелю сприймали догляд постояльця без всяких емоцій. Врешті-решт він підійшов до телефонного апарату, взяв лежав поруч блокнот із зображенням готелю на дешевому папері й довгим тупим олівцем з логотипом «Альгамбри» написав три рядки, в які вклав все, що хотів сказати:


Дякую


Я тебе люблю


І повернуся


4


Джек йшов по Аркадія-авеню під слабеньким північним сонцем, гадаючи, де йому... стрибнути. Слово начебто підходяще. І слід йому побачитися зі Спіді, перш ніж він «стрибне» в Долини? Джек почував, що йому просто необхідно поговорити зі Спіді ще раз, тому що він майже нічого не знав про місця, куди прямував, про людей, яких міг там зустріти, про предмет (немов куля з кришталю), який було знайти. Це все, що збирався сказати йому Спіді про Талісман? Не рахуючи попередження, що його не можна упускати? Джека ледь не нудило від відчуття, що він не готовий до подорожі... немов перед випускним іспитом з дисципліни, про яку чуєш вперше.


Він також відчував, що готовий стрибнути прямо зараз, так йому не терпілося почати, рушити в шлях, зірватися з місця. Я повинен знову перенестися в Долини, раптово усвідомив Джек: він жадав цього всіма фібрами душі. Хотів вдихнути повітря тих місць, буквально задихався без нього. Долини звали: довгі рівнини, оточені грядами низьких гір, луки з високою травою, змеящиеся за ним річки. Джеку не терпілося все це побачити. І він міг дістати з кишені пляшку і змусити себе ковтнути цього жахливого соку, якщо б в той самий момент не побачив колишнього її власника, який сидів навпочіпки, привалившись спиною до дерева і обхопивши руками коліна. Поряд з ним лежав пакет з щільного коричневого паперу, а на пакеті – величезний сандвіч, начебто з ліверної ковбасою і цибулею.


– Ти вже пішов. – Спіді посміхався. – Рушив в шлях, як я подивлюся. Попрощався? Твоя мама знає, що якийсь час ти не будеш ночувати вдома?


Джек кивнув, і Спіді простягнув йому сандвіч.


– Ти голодний? Для мене він занадто великий.


– Я вже поїв, – відповів хлопчик. – Я радий, що можу попрощатися з тобою.


– Старина Джек поспішає, поспішає піти. – Спіді схилив голову набік. – Не можна затримувати хлопчика.


– Спіді?


– Але ти не можеш піти, не взявши з собою пари дрібниць, які я приготував для тебе. Все в пакеті. Подивишся?


– Спіді? – Старий, примружившись, дивився на нього. – Ти знав, що мій батько називав мене Мандрівник Джек?


– Може, десь і чув. – Спіді посміхнувся. – Підійди і подивись, що я тобі приніс. Плюс я повинен сказати, куди тобі піти насамперед. Правда?


Полегшено зітхнувши, Джек перетнув тротуар, попрямувавши до дерева Спіді. Той переклав сандвіч на коліна і присунув до себе пакет.


– Щасливого Різдва. – Він витягнув з пакета пошарпану вузьку книгу в обкладинці. Джек побачив, що це дорожній атлас «Ренд Макнеллі».


– Спасибі. – Джек узяв атлас з простягнутої руки Спіді.


– Там ніяких карт немає, так що старайся триматися доріг, зазначених у «Ренд Макнеллі». Тоді ти будеш знати, де знаходишся.


– Добре. – Джек зняв рюкзак, щоб покласти в нього атлас.


– Наступна річ не повинна відправитися в твій модний рюкзак, який ти понесеш на спині. – Спіді повернув сандвіч на паперовий пакет і піднявся одним плавним рухом. – Ні, ти повинен носити цю штуку в кишені. – Він засунув руку в кишеню сорочки. Дістав: між середнім і безіменним пальцями, зовсім як один з «Тэрритунов» Лілі, був затиснутий білий трикутник. Хлопчикові знадобилося лише мить, щоб зрозуміти, що це медіатор. – Візьми і тримай при собі. Ти захочеш показати його одному чоловікові. Він тобі допоможе.


Джек покрутив медіатор в пальцях. Він ніколи таких не бачив – з слонової кістки, з різьбленими ажурними візерунками і лініями, через що виникало відчуття, що медіатор списаний якимись інопланетними словами. Зовні прекрасний, він здався Джеку занадто важким, щоб використовувати його для гри на гітарі.


– Хто цей чоловік? – запитав Джек. Медіатор він сунув у кишеню джинсів.


– Великий шрам на обличчі – ти побачиш його досить скоро, після того як опинишся в Долинах. Він стражник. Якщо на те пішло, капітан Зовнішньої варти. Він відведе тебе до пані, з якою ти повинен побачитися. Щоб ти знав і іншу причину, по якій берешся за цю справу. Він мій тамтешній друг, він зрозуміє, що ти робиш, і знайде спосіб влаштувати тобі зустріч з дамою.


– Ця пані... – почав Джек.


– Так, – кивнув Спіді. – Ти це взяв до уваги.


– Вона королева.


– Гарненько всмотрись в неї, Джек. Ти побачиш те, що має побачити, коли зустрінешся з нею. Ти побачиш, яка вона, розумієш? Потім ти підеш на захід. – Спіді стояв, пильно дивлячись на нього, немов сумніваючись, що коли-небудь ще побачить Джека Сойєра, а потім зморшки на його обличчі сіпнулися. – Остерігайся цього Блоута. Не подпускай його до себе... ні його самого, ні його двійника. Старина Блоут скоро з'ясує, куди ти пішов, якщо ти не будеш дотримуватися обережності, а коли з'ясує, кинеться за тобою, як лис за гускою. – Спіді сунув руки в кишені і знову втупився на Джека. Відчувалося, що більшого він сказати не може і жалкує про це. – Добудь Талісман, синку, – уклав він. – Добудь і принеси його сюди. Він буде тобі важкою ношею. Але ти повинен цю ношу витримати.


Джек такою мірою зосередився на словах Спіді, що навіть примружився, вдивляючись в зморшкувате обличчя старого. Чоловік зі шрамом. Капітан Зовнішньої варти. Корольова. Морган Слоут, який кинеться за ним, як хижак. Нехороше місце на іншому узбережжі країни. Ноша.


– Гаразд. – І раптом йому дуже захотілося повернутися в «Чай з варенням», під материнське крило.


Спіді весело, тепло посміхнувся.


– Так. Старина Мандрівник Джек готовий вирушити в дорогу. – Посмішка стала ширше. – Пора тобі ковтнути цього дивного соку, що скажеш?


– Мабуть, так. – Джек витягнув темну пляшку з кишені, згвинтив кришку. Подивився на Спіді, чиї світлі очі не відривалися від його очей.


– Спіді допоможе тобі при першій же можливості.


З пляшки піднімався солодкуватий запах гнилі. Джек відчув, як горло стис мимовільний спазм. Він кивнув, моргнув, підніс пляшку до губ, нахилив. Неприємний смак наповнив рот. Шлунок сіпнувся. Джек ковтнув, і палаюча рідина потекла по горлу.


Задовго до того, як Джек відкрив очі, він зрозумів – за різноманітністю та інтенсивності запахів, – що стрибнув в Долини. Коні, трава, дурманний запах сирого м'яса, пил; і найчистіше повітря.


Інтерлюдія


Слоут в цьому світі (I)


– Я знаю, що працюю дуже багато, – в той вечір говорив Морган Слоут свого сина Річарда. Вони спілкувались по телефону, Річард – стоячи біля автомата в коридорі першого поверху гуртожитку, його батько, сидячи за столом у своєму кабінеті, розташованому на останньому поверсі будинку в Беверлі-Хіллз, придбання якого стало однією з перших і найбільш вдалих угод компанії «Сойєр і Слоут». – Але от що я скажу тобі, малюк. Дуже часто, щоб вийшло як треба, доводиться все робити самому. Особливо якщо справа стосується сім'ї мого померлого партнера. Сподіваюся, поїздка буде короткою. Ймовірно, я все улагоджу в цьому чортовому Нью-Хемпширі менш ніж за тиждень. Коли буде поставлена крапка, я тобі подзвоню. Може, підемо покататися на поїзді в Каліфорнії, як у колишні часи. Справедливість ще восторжествує. Вір своєму старому.


Операцію по цій будівлі Слоут згадував з почуттям глибокого задоволення, тому що в ній повною мірою відбилося його прагнення робити все самому. Залагодивши пов'язані з купівлею проблеми – спочатку з короткостроковими орендарями, потім (після серії судових розглядів) з довгостроковими, – вони з Сойєром зафіксували орендну плату за квадратний фут, провели необхідний ремонт і дали оголошення, запрошуючи нових орендарів. Їм не вдалося позбутися тільки від одного – китайського ресторану на першому поверсі, платившего третину тієї суми, яку могло приносити це приміщення. Слоут спробував домовитися з китайцями по-хорошому, але навряд розмова стосувалася підвищення орендної плати, вони разом втрачали здатність говорити по-англійськи і розуміти хоч слово, сказане на цій мові. Так минуло кілька днів, а потім Слоут випадково побачив, як кухонний робітник виносить бак з розтопленим жиром через задні двері. У Слоута тут же піднявся настрій. Він пішов за робочим в темний вузький глухий кут. Побачив, як той виливає жир в сміттєвий контейнер. Цього йому вистачило з лишком. Днем пізніше дротяний паркан відділив глухий кут від ресторану, а ще через день інспектор відділу охорони здоров'я прибув в ресторан з перевіркою і наклав чималий штраф. Тепер робітником доводилося виносити сміття, в тому числі і жир, через обідній зал, а потім за отгороженному Слоутом вузькому проходу вздовж вітрини. Справи у ресторану пішли гірше нікуди: раз понюхавши покидьки, клієнти відправлялися в інші заклади. До власників повернулося знання англійської, вони запропонували подвоїти орендну плату. Слоут відповів подячною промовою без будь-якої конкретики. В той же вечір, підкріпившись трьома келихами вина, він приїхав до ресторану, дістав з багажника бейсбольну биту і розбив вітрину. Перш з неї відкривався приємний вигляд на вулицю, але тепер вона виходила на паркан, огораживавший вузький прохід, в кінці якого стояли металеві сміттєві баки.


Він робив все це... але якщо на те пішло, в такі моменти він був не зовсім Морганом Слоутом.


Ранок власники китайського ресторану попросили ще про одну зустріч і запропонували збільшити орендну плату в чотири рази. «Тепер ви говорите справа, – відповів Слоут каменнолицему китайцю. – І ось що я вам скажу. Щоб довести, що ми в одній команді, наша компанія сплатить половину витрат по заміні вітрини».


Через дев'ять місяців після того, як будівля перейшла компанії «Сойєр і Слоут», орендна плата зросла настільки, що початкові розрахунки окупності вже здавалися занадто песимістичними. Тепер це будівля розглядалося як один з найскромніших їх проектів, але Морган Слоут пишався ним нітрохи не менше, ніж хмарочосами, які вони побудували в центрі міста. Коли він проходив повз того місця, де стояв паркан – а проходив він там щоранку, – настрій у нього піднімалося від однієї думки про те, як багато він вклав в компанію «Сойєр і Слоут». І його бажання стати її одноосібним власником виглядало цілком логічним.


Усвідомлення власної правоти з новим запалом спалахнуло під час розмови з Річардом... зрештою, заради Річарда він хотів отримати частку Філа Сойєра. Саме Річард був продовжувачем роду, гарантією його безсмертя. Йому належало закінчити одну з кращих бізнес-шкіл, отримати юридичний диплом, а потім приєднатися до компанії. І тоді, повністю підготовлений, у наступному столітті Річард зможе керувати складною і вимагає тонкої настройки махіною «Сойєр і Слоут». Безглузде прагнення хлопчаки стати хіміком не могло витримати рішучості батька придушити його в зародку: Річард досить розумний, щоб побачити: батьківська робота набагато цікавіше, не кажучи вже про те, що приносить більше грошей, ніж експериментування з пробіркою над бунзеновський пальником. Ця «дослідницько-хімічна» примха швидко пройде, ледве хлопець побачить цей світ. А якщо Річарда турбує справедливе ставлення до Джеку Сойєру, батько пояснить йому, що п'ятдесят тисяч в рік плюс гарантія навчання в коледжі – не просто справедливо, а великодушно. Прямо королівська щедрість. Та й хто сказав, що Джек захоче займатися цим бізнесом, до якого у нього, цілком ймовірно, немає ніякої схильності?


Крім того, не можна забувати про нещасні випадки. Як знати, може, Джек не доживе до двадцяти років?


– Що ж, питання в тому, щоб залагодити нарешті всі проблеми з власністю, отримати всі акції, – говорив Слоут синові. – Лілі занадто довго ховалася від мене. Тепер у неї в голові не мозок, а сир, можеш мені повірити. Жити їй залишилося менше року. Якщо я не помчу до неї зараз, знаючи, де вона, і не підпишу всі документи, вона буде і далі тягнути гуму, щоб віддати належні їй акції опікуну... або в довірчий фонд, і я не думаю, що мама твого друга призначить мене директором-розпорядником. Гаразд, не хочу набридати тобі своїми проблемами. Просто хотів сказати, що кілька днів мене не буде вдома, на випадок якщо ти подзвониш. Прийшли мені, скажімо, лист. І пам'ятай про потяг, добре? Ми це повторимо.


Хлопчик пообіцяв написати лист, старанно вчитися і не турбуватися про свого батька, або Лілі Кавано, або Джека.


Та з часом, коли слухняний син буде навчатися на останньому курсі Стенфорда або Єля, Слоут мав намір познайомити його з Долинами. Річарду буде на шість або сім років менше, ніж йому, якщо брати за точку відліку день, коли Філ Сойєр, накурена травички в їх першому маленькому офісі в Північному Голлівуді, спочатку здивував його, потім розсердив (Слоут не сумнівався, що Філ насміхається над ним) і, нарешті, заінтригував (Філ так обдолбался, що, звичайно ж, не міг вигадати всю цю науково-фантастичну муть про іншому світі). А коли Річард побачить Долини – вже вони-то розставлять в його голові все по місцях, якщо він раніше сам до цього не додумається. Сама наявність Долин не залишить каменя на камені від його впевненості у всемогутності науки.


Слоут пройшовся долонею по блискучій лисині, потім покрутив вуса. Голос сина завжди вселяв у нього впевненість: поки син крокує з ним в ногу, все добре і краще бути не може. В Спрінгфілді, штат Іллінойс, вже стемніло, і в Нелсон-Хаусі, одному з гуртожитків школи Тэйера, Річард Слоут повертався зеленим коридором до свого столу, можливо, думаючи про те, як добре вони проводили час разом і як будуть проводити, сидячи у вагончику іграшкової залізниці Моргана, побудованої на узбережжі Каліфорнії. Він вже засне, коли реактивний літак його батька пронесеться високо над землею в сотні миль на північ, але Морган Слоут підніме шторку ілюмінатора в салоні першого класу і вигляне в надії побачити місячне світло і розрив у хмарах.


Він би хотів відразу поїхати додому – будинок знаходився в тридцяти хвилинах від офісу, – переодягнутися, поїсти, може, нюхнути кокаїну, перш ніж відправитися в аеропорт. Замість цього треба було мчати по автостраді Марину: зустріч з клієнтом, який після влаштованого скандалу перебував на межі вильоту з фільму, і збори захисників навколишнього середовища, які заявляли, що поточний проект компанії «Сойєр і Слоут» в Марина-дель-Рей забруднює пляж. Справи важливі і не терплять зволікань. Втім, Слоут пообіцяв собі, що почне звужувати список клієнтів, ледь тільки владнає всі питання з Лілі Кавано і її сином: він збирався зловити рибу побільше. Тепер мова йшла про цілих світах, а не про жалюгідних десяти відсотках. Озираючись назад, Слоут вже не міг зрозуміти, чому він так довго терпів Філа Сойєра. Його партнер грав не для того, щоб зірвати великий куш, і ніколи не вважав їх чимось важливим. Йому не давали розвернутися сентиментальні ідеї вірності і честі, він сприймав всерйоз ті дурниці, що говорили вступають на шлях цивілізації дітям, перш ніж зірвати шори з їх очей. Дурниця, звичайно, враховуючи ставки, за якими він нині грав, – але Слоут не міг забути, що Сойєри у нього в боргу, це точно... При думці, наскільки великий цей борг, печія прихопила його, немов інфаркт, і, ще не дійшовши до свого автомобіля на залитій сонцем стоянці за будівлею, він засунув руку в кишеню піджака і витягнув вже ополовиненную упаковку «Ді-джели».


Філ Сойєр недооцінював його здібності, і образа нікуди не пішла. Оскільки Філ бачив у ньому дрессированную гримучу змію, яку треба було випускати з клітки лише при певних, повністю контрольованих обставин, так само сприймали його та інші. Черговий на стоянці, селюк в м'ятою ковбойському капелюсі, дивився на нього, поки він оглядав свій маленький автомобіль в пошуках подряпин і вм'ятин. «Ді-джел» впорався з палінням в грудях. Слоут відчував, як комір просочується потім. Черговий знав, що з Слоутом краще не говорити. Кількома тижнями раніше він вилаяв його, виявивши маленьку подряпину на дверцятах «БМВ». По ходу прочуханки Слоут помітив, як зелені очі селюків потемніли від люті, і його охопила така радість, що він, не вщухаючи, ступив до чергового в надії, що той посміє його вдарити. Але запал у селюків вже вичерпалося, і він перепрошуючи припустив, що ця «дрібничка» на дверцятах з'явився десь ще. Скажімо, на стоянці біля ресторану. Ви ж знаєте, як там ставляться до автомобілів, і видно ввечері не так добре, як вдень, і...


«Заткни свій смердючий рот, – осадив його Слоут. – Цей дрібничка, як ти його називаєш, обійдеться мені твоє двотижневе платню. Мені слід було б звільнити тебе, козаче, і не роблю я цього тільки з однієї причини: є ймовірність, приблизно два відсотки, що ти правий. Вчора вечором, їдучи від «Чейзена», я, можливо, не подивився під дверну ручку. Може, ПОДИВИВСЯ, а може, й НІ, але якщо ти почнеш розмовляти зі мною знову, якщо піднімеш хоча б: «Привіт, містер Слоут» або «До побачення, містер Слоут», – я звільню тебе так швидко, що ти подумаєш, ніби тобі відрубали голову».


Тому селяни мовчки спостерігав, як Слоут оглядає автомобіль, точно знаючи, що будь-який дефект на глянці обрушить на голову йому сокиру. І природно, не намагався підійти ближче заради ритуального «до побачення». Іноді з вікна, що виходить на автомобільну стоянку, Слоут бачив, як черговий щось люто витирає з капота «БМВ», можливо, пташиний послід або плямочка бруду. Ось це і називається ефективне управління, дружок.


Виїжджаючи зі стоянки, він подивився в дзеркало заднього виду і наголосив на обличчі селюків той самий вираз, яке з'явилося на обличчі Філа Сойєра в останні секунди його життя в далекій Юті. Слоут посміхався до самого виїзду на автостраду.


[12]Філ Сойєр недооцінював здібності Моргана Слоута з їх першої зустрічі, коли вони навчалися на першому курсі Єля. Цілком можливо, розмірковував Слоут, що недооцінити його не становило праці... пухкий вісімнадцятирічний хлопчина з Акрону, незграбний, змарнований тривогами і честолюбними задумами, вперше вибрався за межі Огайо. Слухаючи невимушені розмови однокурсників про Нью-Йорку, про ресторані «21», про «Сторк-клаб», про те, що вони бачили Брубека на Бейсн-стріт і Эрролла Гарнера в «Вангарде», він пітнів, намагаючись приховати своє неуцтво. «Мені подобається центральна частина міста», – говорив він з навмисною недбалістю, з мокрими від поту долонями, судорожно стиснувши пальці в кулаки. (Вранці Слоут не раз і не два виявляв на долонях синці від нігтів.) «Яка центральна частина?» – якось запитав Те Вудбайн. Інші засміялися. «Ти знаєш, Бродвей і Віллідж. Ті місця». Знову сміх, ще більш зневажливий. Він не відзначався красою і жахливо одягався. Його гардероб складався з двох костюмів, темно-сірих і зшитих на людину з плечима лякала. Лисіти він почав ще в старших класах, і рожева шкіра просвічувала крізь короткі прилизані волосся.


Ні, красенем Слоут ніколи не був, і це теж дратувало його. У присутності інших він відчував себе стиснутим кулаком. І ці ранкові синці здавалися маленькими змащеними фотографіями його душі. Інші, всі, хто цікавився театром, як він і Сойєр, могли похвалитися красивим профілем, плоским животом, легкістю манер. Вони недбало влаштовувалися в шезлонгах в «люксі» в Давенпорте, тоді як Слоут, весь в поту, залишався на ногах, щоб не пом'яти штани і мати можливість не гладити їх ще кілька днів. Вони іноді нагадували йому молодих богів – кашемірові светри, накинуті на плечі, здавалися золотим руном. Вони мали намір стати акторами, драматургами, поетами-піснярами. Слоут бачив себе режисером: тільки він, об'єднавши зусилля, міг привести їх до успіху, подолавши всі труднощі.


Сойєр і Тому Вудбайн, здавалися Слоуту неймовірно багатими, в студентському гуртожитку займали одну кімнату. Вудбайн до театру ставився досить прохолодно і на заняття драматичного гуртка приходив за компанію з Філом. Ще один представник золотої молоді, випускник приватної школи, Томас Вудбайн відрізнявся від інших абсолютною серйозністю і прямотою. Він збирався стати адвокатом і, схоже, вже мав непідкупністю і справедливістю судді. (Якщо на те пішло, більшість знайомих Вудбайна стверджували, що кар'єра приведе його у Верховний суд, ніж бентежили хлопця.) За шкалою Слоута, Вудбайн володів нульовим честолюбством: йому набагато більше хотілося жити правильно, ніж жити добре. Зрозуміло, у нього і так все було, а якщо раптом чогось не виявлялося, так люди тут же давали йому відсутня. І звідки, скажіть на милість, взятися честолюбства, якщо ти донезмоги розпещений природою і друзями? Слоут зневажав Вудбайна на підсвідомому рівні і не міг змусити себе називати його «Томмі».


За чотири роки навчання в Єлі Слоут поставив дві п'єси: «Немає виходу», яку студентська газета охарактеризувала як «лютий розгардіяш», і «Хитрого лиса»[13]. Про цій п'єсі написали, що вона «вируюча, цинічна, похмура і неймовірно метушлива». Все це привніс в п'єси, звичайно ж, Слоут. Може, на режисера він все-таки не тягнув. Його бачення вистави виходило надто напруженим і плутаним. Честолюбства у нього не поменшало, змістився лише вектор. Якщо він не міг стояти за камерою, ніщо не заважало йому стояти за людьми, які були перед нею. Приблизно такі ж думки прийшли в голову і Філу Сойєру: Філ ніяк не міг визначити, куди може завести любов до театру, і в якийсь момент подумав, що його покликання – представляти інтереси акторів і драматургів. «Давай поїдемо в Лос-Анджелес і відкриємо агентство, – запропонував він Слоуту на останньому році навчання. – Це, звичайно, божевільна витівка, і наші батьки її не схвалять, але, можливо, у нас вийде. В гіршому випадку – поголодаем пару років».


Філ Сойєр – про це Слоут дізнався за роки навчання – до багатіїв відношення не мав. Він просто виглядав багатим.


– А коли зможемо собі це дозволити, візьмемо Томмі юристом. До того часу він вже закінчить юридичну школу.


– Так, звичайно, – кивнув Слоут, думаючи, що Вудбайна він до їх компанії близько не підпустить. – І як ми себе назвемо?


– Як тобі подобається «Слоут і Сойєр»? Або навпаки?


– «Сойєр і Слоут», звісно, краще, – відповів Слоут, але всередині у нього все кипіло від люті, немов майбутній партнер і тут натякнув, що йому вічно доведеться стояти позаду Сойєра.


Як і припускав Сойєр, ні тим ні іншим батькам ідея не сподобалася, але партнери новонародженого агентства ще не визнаних талантів вирушили до Лос-Анджелеса на старому «десото» (автомобіль належав Моргану – ще одне свідчення неоплатного боргу Сойєра), відкрили офіс в одному з будинків Північного Голлівуду, населеному щурами і блохами, і почали ходити по нічних клубах, роздаючи щойно віддруковані візитки. Протягом майже чотирьох місяців всі їх зусилля йшли прахом. До них звернулися: комік, зазвичай занадто п'яний, щоб когось розсмішити, письменник, який не вмів писати, і стриптизерка, яка наполягала на оплату готівкою, щоб не віддавати агентам їх частку. Але як-то в другій половині дня, під впливом віскі і марихуани, Філ Сойєр, ідіотськи сміючись, розповів Слоуту про Долинах.


Знаєш, що я можу, ти, честолюбний сучий син? Я можу подорожувати, партнер. Далеко-далеко.


Незабаром після цього – тепер вони обидва мандрували – Філ Сойєр на вечірці в студії зустрів перспективну актрису, і годиною пізніше у них з'явився перший важливий клієнт. У актриси знайшлися три подруги, також незадоволені своїми агентами. Бойфренд однієї з подруг написав дійсно пристойний сценарій, і йому потрібний агент. А один приятель бойфренда... Ще не закінчився третій рік їх спільної роботи, а вони вже обжилися у великому офісі, знімали хороші квартири, мали свій шматок голлівудського пирога. Долини – Слоут це визнавав, не розуміючи, як таке могло бути, – їх благословили.


Сойєр займався клієнтами, Слоут – грошима, інвестиціями, фінансовою стороною діяльності агентства. Сойєр витрачав гроші – ленчі, квитки на літак, – Слоут їх економив, і іншого виправдання для того, щоб прикарманивать частина прибутку, йому не було потрібно. Саме Слоут наполягав на тому, щоб агентство розширювало сферу діяльності, зайнялося будівництвом, операціями з нерухомістю, вкладалося в постановку фільмів. До того часу, коли Томмі Вудбайн прибув до Лос-Анджелеса, оборот агентства «Сойєр і Слоут» становив багато мільйонів.


Слоут виявив, що раніше терпіти не може колишнього однокурсника. Томмі Вудбайн погладшав на тридцять фунтів і своїм виглядом – сині костюми-трійки – і поведінкою ще більше скидався на суддю. Його щоки завжди палали рум'янцем (Слоут задавався питанням, а не алкоголік чи він) говорив він доброзичливо і вагомо, як і раніше. Минулі роки залишили на ньому свою мітку: в куточках очей з'явилися маленькі зморшки, а самі очі стали куди більш настороженими, ніж у золотого хлопчика з Єля. Слоут чи не відразу зрозумів (і знав, що Філ Сойєр цього не помітить, поки йому не скажуть), що Томмі Вудбайн зберігав страшну таємницю: ким би не був золотий хлопчик з Єля, тепер Томмі – гомосексуаліст. Або гей. І це все відразу спростило... а згодом він зміг без зусиль позбутися від Томмі.


Тому що пидорів завжди вбивають, вірно? Та чи міг хто-небудь дійсно хотіти, щоб двухсотдесятифунтовый педик ніс відповідальність за виховання підлітка? Можна сказати, що Слоут лише врятував Філа Сойєра від посмертних наслідків серйозної помилки, якої стало прийняте ним рішення. Якби Сойєр призначив Слоута виконавцем заповіту і опікуном сина, не виникло б жодних проблем. А так вбивці з Долин – ті, що раніше провалили викрадення хлопчика, – проїхали на червоне світло, і їх ледве не заарештували до того, як вони встигли повернутися додому.


Все було б набагато простіше, вже, напевно, в тисячний раз казав собі Слоут, якби Філ Сойєр не одружився. Немає Лілі – ні Джека, ні Джека – немає проблем. Філ швидше за все і не заглянув у дбайливо зібрані Слоутом відомості про колишнє життя Лілі Кавано: там докладно описувалося, з ким, коли і як часто, і ця інформація повинна була вбити романтику з тією ж легкістю, з якою чорний фургон розмазав Томмі Вудбайна по асфальту. Якщо Сойєр і прочитав ці ретельно підібрані матеріали, вони не справили на нього ніякого враження. Він хотів одружитися на Лілі Кавано – і одружився. Як його чортів двійник одружився з королевою Лаурі. Ще один прорахунок. Але отплаченный тією ж монетою, що було цілком доречним.


А це означало, задоволено подумав Слоут, що після утруски останніх деталей все встане на свої місця. Після стількох років його мрія втілиться: з Аркадія-Біч він повернеться єдиним власником компанії «Сойєр і Слоут». І в Долинах ситуація наближається до розв'язання: балансує на краю країна готова звалитися в руки Моргана. Як тільки королева помре, влада перейде до помічника її покійного чоловіка, і він тут же введе всі зміни, вже обговорені їм і Слоутом. А потім гроші потечуть рікою, подумав Слоут, звертаючи з автостради в Марина-дель-Рей. Потім все потече рікою.


Його клієнт, Ашер Дондорф, жив в нижній половині нового кондомініуму на одній з тісних вуличок біля самого моря. Дондорф, старий характерний актор, в кінці сімдесятих придбав надзвичайну популярність завдяки одному телесеріалу: він зіграв роль домовласника, що здає квартиру молодій парі – приватним детективам, милим, як дитинчата панди, – зірок серіалу. Після появи в перших серіях Дондорф отримав стільки листів, що сценаристи розширили його роль, прописавши йому батьківську турботу про молодій парі, дозволили знайти розгадку двох або трьох вбивств, піддали смертельної небезпеки, і так далі. Його платня подвоїлася, потроїлася, учетверилось, а коли через шість років серіал закінчився, йому довелося повернутися в кіно. І в цьому полягала проблема. Дондорф вважав себе зіркою, але студії і продюсери бачили в ньому характерного актора – популярного, так, але не представляє особливої цінності. Дондорф вимагав квіти в гримерці, власного перукаря та спеціаліста зі сценічного мовлення, хотів більше грошей, більше поваги, більше любові, більше всього. Коротше, вів себе як ідіот.


Поставивши автомобіль на крихітну стоянку, Слоут виліз з кабіни, стежачи за тим, щоб не подряпати дверцята об цегляну стіну. І раптово усвідомив: якщо в найближчі дні він з'ясує, навіть запідозрить, що Джеку Сойєру відомо про існування Долин, хлопчиськові не жити. Тому що є таке поняття, як неприйнятний ризик.


Слоут посміхнувся сам собі, кинув у рот ще одну таблетку «Ді-джели» і постукав у двері будинку. Він вже знав напевне: Ашер Дондорф покінчить з собою. Зробить це у вітальні, щоб створити максимум проблем. Такий темпераментний гівнюк, як вже майже колишній клієнт Слоута, придумає максимально брудний спосіб самогубства, щоб по повній програмі помститися банку, в якому лежить його заставна. Коли блідий, тремтячий Дондорф відкрив двері, Слоут привітав його з щирою теплотою.


Частина друга


Дорога випробувань


## Глава 6


Павільйон королеви


1


Гострокінцеві травинки перед очима Джека здавалися застиглими і довгими, як шаблі. Вони різали б вітер – не згиналися перед ним. Джек застогнав, піднімаючи голову: він не міг триматися з такою гідністю. Шлунок ще загрозливо трепыхался, лоб і очі горіли. Джек змусив себе піднятися на коліна, потім на ноги. Довга віз, запряжений конем, наближалася до нього по старому путівцем, і візник, бородатий краснолицый чоловік, розмірами і формою не надто відрізнявся від дерев'яних бочок, які гупали у нього за спиною, глазел на хлопчика. Джек кивнув і спробував уважно розглянути чоловіка, одночасно прикидаючись слоняющимся без діла хлопчиськом, можливо, втекли з дому без дозволу батьків, щоб добряче виспатися. У вертикальному положенні його вже не нудило. Більш того, після від'їзду з Лос-Анджелеса він ще ніколи так добре не почувався: не просто абсолютно здоровим, але перебуває в повній гармонії зі своїм тілом. Теплий вітерець Долин лагідно гладив щоки – і Джек відчував ніжний квітковий аромат самого повітря: його не міг повністю перебити більш сильний запах сирого м'яса, принесений тим же вітерцем. Джек пройшовся долонями по обличчю і крадькома озирнувся на візника, першої людини, зустрінутого їм в Долинах.


Якщо чоловік звернеться до нього, як відповідати? Кажуть тут на англійській? На його англійською? Джек уявив, як намагається зійти за свого у світі, де в ходу: «Скажи на милість» або «Повідай, куди шлях тримаєш, юний паж?» – і вирішив, що в такій ситуації краще прикинутися німим.


Візник нарешті відірвав погляд від Джека і щось сказав коням, безумовно не на американському англійською вісімдесятих. Але можливо, так тут говорили лише з кіньми. Шльоп, шльоп. Джек позадкував у морську траву, шкодуючи, що не встиг піднятися кількома секундами раніше. Візник знову подивився на нього і здивував Джека, кивнувши йому. Дружелюбності у кивке не відчувалося, ворожості теж – просто спілкування на рівних. Я буду радий, коли цей робочий день закінчиться, брат. Джек кивнув у відповідь, спробував сунути руки в кишені і настільки здивувався, що напевно виглядав повним дурнем. Візник розсміявся, без всякої злоби.


Одяг Джека змінилася. Вельветові джинси поступилися місцем просторим штанів з грубої вовни. Вище талії облягала тіло куртка з м'якого синього матеріалу. Ґудзики на куртці – чи це був камзол? – замінював ряд гачків і петель. Як і штани, куртку, безумовно, пошили вручну. Кросівки «Найк» перетворилися в шкіряні сандалі. Рюкзак трансформувався в шкіряний мішок з тонкою лямкою на плечі. Візник одягався по тій же моді, тільки його камзол був зі шкіри. Безліч плям накладалося одне на одного, як річні кільця на зрізі дерева.


В гуркоті і пилу віз проїхало повз. Від бочок тягнуло дріжджовим запахом пива. За бочками трьома стопками лежали, як здалося Джеку, покришки від вантажівки. Він вдихнув запах «покришок», водночас зазначивши, що всі вони зовсім лисі. Цей вершковий запах, повний таємних глибин і витончених задоволень, миттєво викликав у нього почуття голоду. Сир, а сир, якого він ніколи не пробував. За колесами сиру, в задній частині вози, височіла гора сирого м'яса: освіжілі боки, великі шматки вирізки, липкі тельбухи, визначити належність яких він не міг, – все це лежало під поблескивающим шаром мух. Міцний запах свеженины навалився на Джека, разом убивши апетит, розбуджений сиром. Він вийшов на дорогу, повернувся слідом яка проїхала возі і спостерігав, як вона, погойдуючись, наближається до гребеня невисокого пагорба. Кілька секунд потому Джек рушив слідом, на північ.


Він подолав тільки половину підйому, коли побачив верхівку великої намети, застиглу серед вузьких прапорів. Джек вважав, що йому потрібно саме туди. Ще кілька кроків привели його до кущів ожини, де він пригальмував в минулий раз. Згадавши, яка вона смачна, Джек вкинув дві величезні ягоди. Тепер він бачив всю намет. Не намет зовсім, а величезний павільйон: довгі крила з кожної сторони, ворота, двір. Як і «Альгамбра», це незвичайна споруда – річний палац, підказала Джеку інтуїція – стояло над океаном. Невеликі групи людей ховалися в павільйоні і виходили з нього, рухомі невидимими, але могутніми силами, – залізні ошурки під дією магніту. Групи ці зустрічалися, розділялися, зливалися знову.


Деякі люди носили яскравий, по виду дорогий одяг, але більшість одягалось, як Джек. Кілька жінок у білих блискучих сукнях або мантіях крокували по двору, важливі, як генерали. По обидві сторони від воріт Джек бачив намети поменше і наспіх збиті дерев'яні халупи. Там теж вистачало людей: вони їли, або щось купували, чи розмовляли, тільки більш вільно і хаотично. Десь в натовпі йому належало знайти чоловіка зі шрамом.


Але спочатку він озирнувся, подивився вниз, щоб зрозуміти, що сталося з «Веселою країною».


Побачивши двох маленьких чорних коней, що тягли плуги ярдів за п'ятдесят від нього, Джек подумав, що парк розваг став фермою, але тут помітив натовп, що спостерігала за оранкою за межі поля, і зрозумів, що це якесь змагання. Потім його погляд зупинився на здоровенном рыжеволосом чоловікові, голий по пояс, який крутився як дзига. У витягнутих руках він тримав якийсь довгий важкий предмет. Чоловік різко перестав обертатися і випустив предмет з рук, а той проробив довгий шлях, перш ніж з глухим стуком взрыть траву. Тільки тут стало зрозуміло, що це молот. «Весела країна» перетворилася на ярмарок – не ферму. Тепер Джек бачив столи, ломившиеся від їжі, дітей на плечах батьків.


Ходив десь там Спіді Паркер, перевіряючи, що всі ремінці і упряжі в повному порядку, а у кожної печі досить дров? Джек сподівався, що так.


А його мати, як і раніше сиділа в «Чай з варенням», гадаючи, чому дозволила йому піти?


Джек обернувся до вершини підйому і побачив, як довга віз оминула ворота літнього палацу і згорнула наліво, розділяючи людей при русі, як автомобіль, сворачивающий з П'ятої авеню, поділяє пішоходів на поперечної вулиці. Миттю пізніше він пішов за возом.


2


Він боявся, що люди біля павільйону будуть витріщатися на нього, вмить відчувши, що він не такий, як вони. Джек намагався не піднімати очей і зображував хлопчика, посланого зі складним дорученням: знайти і принести речі з довгого списку і нічого не забути. Лопата, дві сапи, моток шпагату, пляшка гусячого жиру... Але Джек швидко зрозумів, що ніхто з дорослих у літнього палацу не звертає на нього ніякої уваги. Вони кудись поспішали або тинялися без діла, оглядали товари – килими, залізні котли, браслети, – викладені в маленьких наметах, пили з дерев'яних кухлів, смикали когось за рукав, щоб щось прокоментувати або зав'язати розмову, сперечалися зі стражниками біля воріт – кожен займався виключно своєю справою. Так що прагнення Джека здаватися невидимим видавалося зайвим і навіть безглуздим. Він випростався, підняв голову і рушив у потрібному йому напрямку – до воріт, хай і не прямо, а по нерівній дузі.


Майже відразу він зрозумів, що не зможе просто увійти в ворота – з обох сторін стояли вартові, останавливавшие і допрашивавшие практично кожного, хто намагався потрапити в літній палац. Людям доводилося показувати паперу або пред'являти жетони або друку, щоб їх пропустили. Джек міг показати лише медіатор Спіді Паркера і не думав, що цього вистачить, щоб минути стражників. Один чоловік як раз підійшов до воріт. Блиснув круглий срібний жетон, і його власник пройшов далі. Наступного за ним чоловіка зупинили. Він засперечався. Потім його тон змінився: Джек бачив, що чоловік благає пропустити його. Стражник похитав головою і наказав йому відійти.


– Його люди проходять без проблем, – сказав хтось праворуч від Джека, миттєво вирішивши питання мови, на якому говорили в Долинах. Джек повернув голову, щоб зрозуміти, звернені ці слова до нього.


Але чоловік середніх років, простуючи поруч з ним, говорив з іншим чоловіком, одягненим так само просто, як і більшість людей, що юрмилися біля палацу.


– Воно й зрозуміло, – відповів другий чоловік. – Він їде сюди... Наскільки я знаю, має прибути сьогодні, тільки невідомо, коли саме.


Джек прилаштувався за цією парочкою.


Коли чоловіки наблизилися до воріт, сторожа зробили крок вперед, а оскільки обидва попрямували до одного стражникові, другий помахом руки підкликав до себе чоловіка, який перебував ближче до нього. Джек трохи відстав від парочки. Він як і раніше не бачив людини зі шрамом, взагалі не бачив офіцерів. Збройні сили представляли виключно стражники, молоді сільські хлопці з широкими червоними особами, красивою, ретельно отутюженной формі з безліччю складок і рубчиків. Вони нагадували фермерів, одягнених в маскарадні костюми. Двоє чоловіків, за якими прилаштувався Джек, схоже, пройшли перевірку, тому що після короткої розмови хлопці в формі відступили, звільняючи дорогу. Один із стражників суворо глянув на Джека, і хлопчик відвернувся і пішов в сторону.


Він уже розумів, що в палац потрапить тільки при одній умові: якщо відшукає капітана зі шрамом.


Кілька чоловіків підійшли до стражникові, який обдарував Джека суворим поглядом, і тут же почали насідати на нього. Їм призначено аудієнція, їм необхідно пройти, мова йде про великі гроші, але, на жаль, у них немає документів. Стражник похитав головою, дряпаючи підборіддя про білий гофрований комір форми. Поки Джек спостерігав за подіями, гадаючи, як же йому знайти капітана, ватажок маленької групи продовжував вимагати, щоб їх пропустили, махав руками, бив кулаком у долоню. Обличчя його стало таким же червоним, як і у стражника. Нарешті він почав тикати стражникові в груди вказівним пальцем. До першого стражникові підійшов другий. Обидва виглядали похмурими і ворожими.


Поруч з ними безшумно з'явився високий стрункий чоловік у формі, яка мало відрізнялася від форми стражників – немов годилася як для бою, так і для оперети. Секундою пізніше Джек зазначив, що гофрованого коміра на ньому немає, а головний убір островерхий, не трикутний. Він перекинувся парою слів зі стражниками, потім повернувся до предводителя маленької групи. Крики і тикання пальцем припинилися. Чоловік заговорив рівним голосом. Джек бачив, що невдачливі візитери розгубили свою агресивність. Вони переступали з ноги на ногу, їх плечі приречено поникли. Потім вони розвернулися й подалися геть. Офіцер провів їх поглядом, щось пояснив стражникам.


І коли офіцер, одним своїм виглядом нагонявший жах на буянов, виявився особою до хлопчика, Джек помітив довгий блідий шрам, зигзагом прочертивший щоку від правого ока до щелепи.


Офіцер кивнув стражникам і квапливо попрямував геть. Не дивлячись по сторонах, він прокладав шлях через натовп, ймовірно, прямуючи в якесь місце за межами палацу. Джек кинувся слідом.


– Сер! – закричав він, але офіцер йшов все далі, ніби не чуючи його.


Джек оббіг чоловіків і жінок, тащивших свиню до однієї з маленьких наметів, проскочив між двома групами чоловіків, що прямували до воріт палацу, і врешті-решт наздогнав офіцера і торкнувся його ліктя.


– Капітан?


Офіцер розвернувся, і Джек застиг на місці. Поблизу шрам став набагато ширше і ніби знайшов власне життя, повзаючи по обличчю. Навіть без шраму, подумав Джек, це особа могла осадити кого завгодно.


– Чого тобі, хлопче? – нетерпляче запитав чоловік.


– Капітан, мені велено поговорити з вами... я повинен побачити Даму, але не думаю, що мені вдасться потрапити у палац. Ой, я повинен вам дещо показати. – Він сунув руку в просторий кишеню штанів, які носив вперше, і стулив пальці на трикутному предметі.


Коли Джек розтулив кулак, йому ледь не стало погано: на долоні лежав не медіатор, а довгий зуб, можливо, акулячий, інкрустований складним золотим візерунком.


Перевівши погляд на капітана, в смутному очікуванні, що той зараз вдарить його, Джек побачив відображення власного шоку. Нетерпіння, здавалося другою натурою офіцера, зникло. На вольовому обличчі читалася невизначеність, навіть страх. Капітан простягнув руку до Джеку, і той подумав, що він хоче взяти зуб з золотим візерунком. Підліток віддав би його без вагань, але капітан просто притиснув пальці Джека до долоні, приховуючи зуб.


– Йди за мною, – наказав він.


І закрокував уздовж стіни великого павільйону. У якийсь момент капітан відкинув полог з жорсткою світлої парусини, і вони опинилися в похмурій ніші. У мерехтливому напівтемряві обличчя капітана виглядало так, ніби його розмалювали рожевим дрібному.


– Цей знак, – дуже спокійно сказав він. – Де ти його взяв?


– Мені його дав Спіді Паркер, – відповів Джек. – Сказав, що я повинен вас знайти і показати його вам.


Чоловік похитав головою.


– Цього імені я не знаю. А тепер віддай мені цей знак. Зараз же. – Він стиснув зап'ястя Джека. – Віддай його мені і скажи, де ти його вкрав?


– Я кажу правду, – стояв на своєму Джек. – Мені його дав Лестер Спіді Паркер. Він працює у «Веселій країні». Але він давав мені не зуб. Я отримав від нього гітарний медіатор.


– Думаю, хлопець, ти не знаєш, що тебе чекає.


– Ви з ним знайомі. – В голосі Джека лунала молитва. – Він мені вас описав. Сказав, що ви капітан Зовнішньої варти. Спіді велів мені вас знайти.


Капітан похитав головою і ще сильніше стиснув зап'ястя хлопчика.


– Опиши мене цієї людини. Я хочу з'ясувати, чи не брешеш ти, так що на твоєму місці я б постарався.


– Спіді старий, – відповів Джек. – Раніше був музикантом. – З виразу очей капітана йому здалося, що той починає розуміти, про кого йдеться. – Він чорний... чорношкірий чоловік. З сивим волоссям. На обличчі глибокі зморшки. Він дуже худий, але набагато сильніше, ніж можна подумати з першого погляду.


– Чорний чоловік. Ти хочеш сказати, смаглявий?


– Ну, чорні люди насправді не чорні. Як і білі – не білі.


– Чоловік зі смаглявою шкірою, якого звати Паркер. – Капітан відпустив зап'ясті Джека. – Тут він зветься Паркусом. Так ти... – Він хитнув головою в бік якоїсь невидимої точки за горизонтом.


– Так, – відповів Джек.


– І Паркус... Паркер... послав тебе, щоб ти побачив нашу королеву.


– Він сказав, що хоче, щоб я побачив Даму. І що ви можете провести мене до неї.


– Треба діяти швидко. – Капітан уже перейшов до справи. – Думаю, все вийде, але не можна втрачати час, – з військовою чіткістю озвучив він прийняте рішення. – Тепер слухай мене. Тут повно бастардо, так що ми прикинемся, ніби ти мій син. Ти не виконав роботу, яку я тобі доручив, і тепер я на тебе злий. Думаю, ніхто нас не зупинить, якщо наше уявлення буде виглядати переконливо. Принаймні так я можу провести тебе в палац, але там буде складніше. Думаєш, тобі вдасться? Зможеш переконати людей, що ти мій син?


– Моя мама – актриса, – відповів Джек, відчуваючи гордість за неї.


– Що ж, тоді подивимось, чому ти навчився. – І капітан здивував Джека, підморгнувши йому. – Постараюся не завдавати тобі болю. – Потім знову здивував, міцно стиснувши його біцепс. – Пішли. – Він вивів Джека з ніші, буквально тягнучи за собою.


– Коли я кажу, що ти повинен вимити кам'яні плити за кухнею, ти повинен вимити кам'яні плити, – голосно карбував капітан, не дивлячись на Джека. – Це зрозуміло? Ти робиш свою роботу. А якщо ти не робиш свою роботу, тебе карають.


– Але я вимив кілька кам'яних плит... – завищав Джек.


– Я не казав тобі вимити кілька кам'яних плит! – крикнув капітан, тягнучи Їх за собою. Люди лунали в сторони, пропускаючи їх. Деякі співчутливо дивилися на Джека.


– Я збирався все доробити, чесно, я збирався все доробити, перервався лише на хвилинку...


Капітан підтягнув його до воріт і, навіть не глянувши на стражників, проскочив усередину, сильно смикнувши Джека за руку.


– Не треба, тату! – вискнув Джек. – Мені ж боляче!


– Не так боляче, як буде. – Тепер вони швидко перетинали широкий двір, який Джек бачив з дороги.


Капітан вибіг з Джеком по дерев'яних сходах, і вони опинилися у великому палаці.


– Тепер ти повинен грати ще краще, – прошепотів він і закрокував по довгому коридору, стискаючи руку Джека досить сильно, щоб залишилися синці.


– Я обіцяю, що буду гарним! – вигукнув Джек.


Вони завернули в інший, більш вузький коридор. Всередині павільйон виглядав справжнім палацом: лабіринт коридорів і маленьких кімнат, в яких пахло димом і згорілим жиром.


– Він обіцяє! – прогарчав капітан.


– Обіцяю! Так!


Тепер вони йшли за новим коридором, і попереду якісь красиво одягнені люди – вони стояли, привалившись до стін, чи сиділи на диванах – повернули голови, щоб поглянути на цей галасливий дует. Один з них, щось приказывавший двом жінкам, які несли складені простирадла, підозріло глянув на капітана Джека і.


– А я обіцяю вибити з тебе дурня! – вигукнув капітан.


Двоє чоловіків розсміялися. Вони були в широкополих, оброблених хутром капелюхах. В оксамитових чоботях. З жадібними, егоїстичними особами. Чоловіка, що розмовляв зі служницями, якому, схоже, тут всі підкорялися, відрізняли високий зріст і неймовірна худоба. Його напружений, снедаемое честолюбством особа верталося слідом капітану і хлопчикові, коли ті проходили повз.


– Будь ласка, не треба! – благав Джек. – Будь ласка!


– Кожне «будь ласка» – додатковий удар лозиною, – прогарчав капітан, і чоловіки знову розсміялися. Худий видавив з себе посмішку, холодну, як лезо ножа, і знову повернувся до служницям.


Капітан заштовхнув хлопчика в порожню кімнату, заставлену курній дерев'яними меблями, і тільки тоді відпустив його руку, яка вже сильно боліла.


– Це його люди, – прошепотів він. – І який стане життя, коли... – Він похитав головою, забувши про поспіху. – У «Книзі доброго землеробства» сказано, що лагідні успадкують землю, але у цих хлопців на всіх не набереться і чайної ложки лагідності. Вони можуть лише брати. Вони хочуть грошей, хочуть... – Капітан підняв погляд до стелі, не зміг або не захотів сказати, чого вони хочуть. Знову подивився на Джека. – Ми повинні діяти швидко. У цьому палаці ще залишилися таємниці, невідомі його людям. – Він вказав на бліду дерев'яну стіну.


Джек пішов за ним і все зрозумів, коли капітан натиснув на дві капелюшки цвяхів на краю запиленої дошки. Частина дерев'яної стіни відійшла всередину, відкривши вузький темний коридор розміром з поставлений на попа труну.


– Ти зможеш тільки глянути на неї, але, думаю, це все, що тобі потрібно. Та й в будь-якому разі ні на що інше розраховувати не доводиться.


Підкоряючись жесту капітана, Джек ступив у коридор.


– Іди вперед, поки я не скажу, що робити далі, – прошепотів капітан, закриваючи потаємні дверцята. Джек повільно рушив крізь повну темряву.


Коридор повертав з боку в бік, зрідка підсвічували то через щілину в стіні, то через віконце високо над головою. Скоро Джек вже зовсім не розумів, де знаходиться, і лише слідував командам, які шепотів капітан. Іноді в ніс бив дражливий запах смаженого м'яса, іноді – каналізаційна сморід.


– Стій, – нарешті наказав капітан. – Тепер я повинен тебе підняти. Вскинь руки.


– Я її побачу?


– Через секунду дізнаєшся. – Капітан вхопив підлітка під мишки і підняв. – Перед тобою панель, – прошепотів він. – Зруш її вліво.


Джек простягнув руки до стіни і тут же намацав гладеньке дерево. Панель легко зрушилася, і в коридор хлинув світло. Джек побачив, як павук завбільшки з кошеня поспішає до стелі. Він заглянув у більшу, немов вестибюль готелю, кімнату, заповнену жінками в білому, з чудовими різьбленими меблями, змусила хлопчика згадати всі музеї, в яких він бував з батьками. Середину кімнати займала величезна ліжко, в якій спала або лежала непритомна жінка. Над простирадлом виднілися тільки голова і плечі.


А потім приголомшений Джек ледь не закричав від жаху, тому що на ліжку лежала його мати. Так, його мати, і вона вмирала.


– Ти побачив її, – прошепотів капітан, витягаючи руки.


Джек роззявивши рот дивився на матір. Вона вмирала, в цьому він більше не сумнівався: сіру шкіру покривали плями, волосся ніби вицвіли. Навколо метушилися медичні сестри, поправляли простирадло, перекладали книги на столику біля ліжка – але вони тільки імітували бурхливу і начебто цілеспрямовану діяльність, тому що не знали, як допомогти пацієнтці. Вони повністю віддавали собі звіт, що по-справжньому допомогти нічим не можуть. Всіх їх сил вистачило б, аби відтягнути смерть на місяць, а може, всього на тиждень.


Джек вдивився в обличчя, нагадувала воскову маску, і нарешті побачив, що жінка на ліжку – не його мати. Більш округле підборіддя, більш класичний ніс. Помирав двійник його матері, Лаура Делессиан. Якщо Спіді і хотів, щоб Джек побачив більше, у нього не виходило: біле, застигле обличчя нічого не говорило йому про жінку, якій воно належало.


– Так, – прошепотів він, встановлюючи панель на місце, і капітан опустив його на підлогу.


– Що з нею? – запитав Джек в темряві.


– Ніхто не може з'ясувати, – почулося над його головою. – Королева нічого не бачить, не говорить, не рухається. – Пішла пауза, потім капітан торкнувся його руки. – Нам треба повертатися.


З темряви коридору вони вийшли в порожню курну кімнату. Капітан струсив з форми прилиплу павутину. Схиливши голову, довго дивився на Джека. На обличчі чоловіка читалася тривога.


– Тепер ти повинен відповісти на моє питання.


– Добре.


– Тебе послали, щоб врятувати її? Щоб врятувати королеву?


Джек кивнув.


– Думаю, так... думаю, і для цього теж. Але скажіть мені... – Він зам'явся. – Чому ці виродки не можуть просто взяти владу? Їй їх точно не зупинити.


Капітан посміхнувся. Але без усякого веселощів.


– Я. Мої люди. Ми б їх зупинили. Я не знаю, що твориться у віддалених поселеннях, де порядок не такий жорсткий... але тут ми вірні королеві.


Його щока під лівим оком сіпнулася, як рибка. Він стиснув руки, долоню до долоні.


– І тобі веліли... наказали... вже не знаю що... йти на захід, так?


Джек буквально відчув, що капітана трясе, а наростаюче занепокоєння йому вдається стримувати тільки завдяки багаторічній звичці до самодисципліни.


– Так, – кивнув він. – Я мушу йти на захід. Чи ні? Мені йти на захід? До іншої «Альгамбра»?


– Я не можу сказати... я не можу сказати, що тобі робити, – пробурмотів капітан, відступаючи на крок. – Треба негайно вивести тебе звідси. А що тобі робити, я не знаю. – Джек бачив, що чоловік не може навіть дивитися на нього. – Але тут ти не повинен залишатися ні хвилини... Пішли, треба вивести тебе звідси до приїзду Моргана.


– Моргана? – перепитав Джек, думаючи, що йому почулося. – Моргана Слоута? Він їде сюди?


Розділ 7


Фаррен


1


Капітан наче не почув питання Джека. Він дивився в кут цієї порожньої кімнати, ніби щось там бачив. Він думав і думав напружено. А дядько Томмі говорив Джеку, що заважати дорослому думати так само непристойно, як переривати дорослого, коли той говорить. Але...


Остерігайся цього Блоута. Не подпускай до себе... ні його самого, ні його двійника... він кинеться за тобою, як лис за гускою.


Так говорив Спіді, але Джек в той момент думав тільки про Талісман і ледь не пропустив його повчання мимо вух. Тепер слова повернулися, та з такою силою, що Джеку ніби завдали запотиличник.


– Як він виглядає? – нервово запитав Джек.


– Морган? – перепитав капітан, немов прокинувшись.


– Він товстий? Товстий і лисіючий? І ходить ось так, якщо зол? – Скориставшись вродженим даром наслідувати людям – дивлячись на сина, Філ Сойєр заходився від сміху, навіть коли сильно втомлювався або настрій у нього було гірше нікуди, – Джек зобразив Моргана Слоута. Обличчя хлопчика разом постаріло, коли він нахмурив чоло, як супив його дядько Морган, якщо на щось гнівався. Одночасно Джек надув щоки і опустив голову вниз, щоб створити другий підборіддя. Губи по-риб'ячі вигнулись, і він швидко засовували бровами вгору-вниз. – Він такий?


– Ні, – відповів капітан, але щось блиснуло в його очах, як у той момент, коли Джек сказав йому, що Спіді Паркер – старий. – Морган високий. Волосся у нього довгі... – капітан підняв руку до правого плеча, щоб показати довжину, – і він кульгає. Одна ступня деформована. Він носить спеціальний чобіт, але... – Чоловік знизав плечима.


– Адже ви дізналися Моргана, коли я його зображував! Ви...


– Ш-ш-ш! Заради Бога, не так голосно, хлопець!


Джек знизив голос.


– Думаю, я знаю цієї людини. – Він вперше відчув страх. Цей новий світ Джек не міг усвідомити, але зі знайомими почуттями проблем не виникало. Дядько Морган тут? Господи Ісусе!


– Морган – всього лише Морган. Але з ним краще не зв'язуватися. Пішли звідси. – Рука капітана знову стиснула біцепс хлопчика. Джек поморщився, але не зрушив з місця.


Паркер стає Паркусом. А Морган... не може це бути збігом.


– Секундочку. – Раптово йому в голову прийшла ще одне питання. – У неї був син?


– У королеви?


– Так.


– У неї був син, – неохоче відповів капітан. – Так. Ми не можемо тут залишатися. Ми...


– Розкажіть мені про нього.


– Нема чого розповідати, – відповів капітан. – Він помер у дитинстві, не проживши й шести тижнів. Ходили чутки, що один з людей Моргана... може, Осмонд... задушив його. Але таким чуткам гріш ціна. Я не люблю Моргана з Орріса, але всім відомо, що одна дитина з десяти помирає в колисці. Ніхто не знає чому. Вони вмирають загадково, без всякої на те причини. Є приказка... Бог вбиває свої цвяхи. Для Нього королівський дитина – не виняток. Він... Що з тобою? Ти в порядку?


Перед очима Джека світ застеляв сіра пелена. Хлопчика повело в сторону, і коли капітан підхопив його, перш жорсткі руки стали м'якими, ніби пухові подушки.


Він сам ледь не помер в дитинстві.


Мати розповідала йому цю історію, як вона знайшла його практично бездиханним в ліжечку, з синіми губами, зі щоками кольору погаслих похоронних свічок. Вона розповідала, що з криком вбігла до вітальні з ним на руках. Його батько і Слоут сиділи на підлозі, накачавшиеся вином, накурившиеся травички, і дивилися по телевізору реслінг. Батько вирвав його у матері, лівою рукою з силою затиснув ніздрі («Синці зійшли тільки через місяць», – з нервовим смішком розповідала мати), потім притулився губами до крихітному ротику Джека, а Морган закричав: «Я не думаю, що це йому допоможе, Філ. Я не думаю, що це йому допоможе».


(«Дядько Морган такий кумедний, так, мамо?» – запитав тоді Джек. «Так, дуже забавний, Джекі», – відповіла мати, посміхнулася дивною, невеселою посмішкою і раскурила чергову сигарету «Герберт Тэрритун» від дымившегося у попільничці недокурок.)


– Хлопець! – прошепотів капітан і трусонув Джека так сильно, що його повисла голова ледь не відірвалася від шиї. – Хлопець! Чорт забирай! Якщо ти втратиш свідомість...


– Все добре. – Власний голос долинув до Джека здалеку, зовсім як голос диктора, що оголошує щось на матчі «Доджерс», коли проїжджаєш повз бейсбольного стадіону «Чавес равін» в кабріолеті з відкритим верхом, як ехо з приємного сну про бейсбол. – Відпустіть мене. Так що ви кажете? Дайте віддихатися.


Трясти його капітан перестав, але дивився насторожено.


– Все добре, – повторив Джек і різко, з усієї сили вгатив собі ляпаса. – Ой! – Але перед очима прояснилося.


Він ледь не помер в ліжечку. Вони тоді жили в квартирі, яку він ледве пам'ятав. Мати називала її Палацом техниколоровой мрії, тому що з вітальні відкривався прекрасний вид на Голлівудські пагорби. Він ледь не помер в ліжечку, і його батько і Морган Слоут в цей час пили вино, а коли вип'єш багато вина, часто пісяєш, і він досить добре пам'ятав, що в Палаці техниколоровой мрії шлях з вітальні до найближчого туалету лежав через кімнату, в якій стояла його ліжечко.


Він це побачив: Морган Слоут піднімається, широко посміхаючись, говорить щось на кшталт: «Секундочку, Філ, зараз повернуся». Його батько пропускає ці слова повз вуха, навіть не дивиться на Моргана, тому що Стіг Колхун як раз звертає в баранячий ріг нещасливого суперника. Морган виходить з яскраво освітленій вітальні в напівтемряву дитячої, де маленький Джекі Сойєр спить у вінні-пухової піжамі, маленькому Джекі Сойєру тепло і затишно в сухому підгузку. Він побачив, як дядько Морган крадькома озирається на світлий дверний отвір у вітальню, його чоло збирається зморшками, губи підтискаються, перетворюючи рот у вузьку смужку, зовсім як у озерного окуня. Він побачив, як дядько Морган бере з крісла подушку, обережно, але рішуче накриває нею всю голову немовляти і притискає однією рукою, підсунувши другу Джекі під спину. Коли всяке ворушіння припиняється, дядько Морган повертає подушку на крісло, в якому зазвичай сидить біля ліжечка Лілі, і йде у ванну, щоб відлити.


Якщо б його мати не прийшла практично відразу, щоб перевірити, як він...


Джека пробив холодний піт.


Так воно і було? Так могло бути. Серце підказувало, що так і було. Надто вже ідеальний збіг, дивовижне.


У віці шести тижнів син Лаури Делессиан, королеви Долин, помер в своєму ліжечку.


У віці шести тижнів син Філа і Лілі Сойєр трохи не помер у своєму ліжечку... і Морган Слоут знаходився поруч.


Його мати завжди закінчувала цю історію жартом: як Філ Сойєр ледве не розбив їх «крайслер», їдучи в лікарню, хоча Джекі вже почав дихати.


Дуже смішно, все вірно. Так.


2


– Тепер пішли, – поквапив його капітан.


– Добре. – Слабкість і заціпеніння не проходили. – Добре, давайте...


– Ш-ш-ш! – Капітан обернувся на звук наближалися голосів. Праворуч їх відділяла від коридору стіна не з дерева, а з щільної парусини. Вона закінчувалася в чотирьох метрах від підлоги. В просвіті видно чоботи. П'ять пар солдатських чобіт.


Один голос вибився із загального шуму:


– ...не знав, що у нього є син.


– Та перестань, – відповів другий, – виродки тільки й роблять, що плодять виродків... це ти повинен знати дуже добре, Саймон.


Пішов грубий легіт – так зазвичай сміялися старшокласники в школі Джека, з тих, хто пускав по колу косячки за майстерні і звертався до молодшим загадковими, але іноді страшними словами: вафлер, і рукоблуд, і марфодит. І після кожного такого слова слідував напад гогота, який він тільки що почув.


– Заткніться! Швидко заткніться! – Третій голос. – Якщо він вас почує, не встигне тридцять разів зійти сонце, як ви будете патрулювати Пограниччі!


Хтось щось сказав, але так тихо, що Джек не розібрав ні слова.


Знову сміх, більш стриманий.


Ще одна фраза нерозбірлива.


І віддаляється сміх.


Джек подивився на капітана. Той не відривав очей від парусинової стіни, її губи розійшлися в злісному оскалі. Про кого говорили солдати, сумнівів не викликало. А якщо вони це говорили, хтось міг їх слухати... хтось, кому це чути не було. І хтось міг задатися питанням: а звідки взявся цей раптово з'явився бастард? Навіть така дитина, як Джек, це розумів.


– Ти почув досить? – запитав капітан. – Нам треба йти. – Схоже, йому хотілося знову згадати Джека... але він не наважився.


І тобі веліли... наказали... вже не знаю що... йти на захід, так?


Він змінювався, подумав Джек. Змінювався двічі.


Перший раз – коли Джек показав йому акулячий зуб, який був різьбленим медіатором у світі, де товари по дорогах розвозили вантажівки, а не запряжені кіньми вози. І другий раз, коли Джек підтвердив, що збирається на захід. Загроза в його поведінці змінилася бажанням допомогти... у чому?


Я не можу сказати... не можу сказати, що тобі робити.


На обличчі капітана відбивалося релігійне благоговіння... або релігійний жах.


Він хоче вибратися звідси, боїться, що нас можуть застукати тут, подумав Джек. Але це не все, вірно? Він боїться мене. Боїться...


– Пішли, – повторив капітан. – Пішли, заради Джейсона.


– Заради кого? – тупо перепитав Джек, але капітан вже потягнув його за собою. Вийшовши з кімнати, вони повернули ліворуч, і капітан наполовину потягнув, наполовину повів Джека по коридору, одна стінка якого була дерев'яною, а друга – парусинової, пахне цвіллю.


– Ми прийшли не цим шляхом, – прошепотів Джек.


– Не хочу потрапляти на очі тим, хто бачив, як ми входили, – також пошепки відповів капітан. – Це люди Моргана. Пам'ятаєш високого? Такого худого, що крізь нього видно?


– Так. – Джек пам'ятав суху посмішку і очі, які не посміхалися. Цей худий чоловік виглядав суворим. І божевільним. І ще: у Джека виникло неясне відчуття, що він знав цього чоловіка.


– Осмонд. – Тепер капітан потягнув Джека направо.


Запах смаженого м'яса, що посилився, повітря буквально пахнув їм. І Джеку страшенно хотілося спробувати так смачно пахне м'ясо. Його не відпускав страх, нерви натяглися як струни, він, можливо, стояв на межі божевілля... але рот наповнився слиною.


– Осмонд – права рука Моргана, – пробурмотів капітан. – Він нічого не втрачає, і я б не хотів, щоб він побачив тебе двічі, хлопець.


– Що ви маєте на увазі?


– Ш-ш-ш! – Капітан стиснув ниючий руку Джека ще сильніше. Вони наближалися до широкого пологу, який перегороджував дверний проріз. Джеку він нагадав завісу в душовій, але цей полог був з мішковини, нитки якої розташовувалися так рідко, що тканина більше схожа на мережу. І кільця, на яких висів полог, були з кістки, а не хромованого металу. – Тепер плач, – гаряче видихнув капітан у вухо Джека.


Він зсунув полог і витягнув хлопчика у величезну кухню, наповнену дражливими ароматами (запах м'яса як і раніше домінував) і клубящейся спекою. Джек смутно розрізнив жаровні, велику трубу, жіночі особи під великими білими хустинками, напомнившими йому головні убори черниць. Кілька жінок стояли вздовж довгого залізного корита на козлах. Їх розчервонілі обличчя блищало від поту. Вони мили каструлі та інше кухонне начиння. Інші розташувалися біля столу, займав середину кімнати, щось різали, рубали, стругали, вичищали. Одна несла деко з ще не спеченими пирогами. Всі витріщалися на Джека і капітана, коли ті проходили по кухні.


– Щоб більше цього не було! – кричав капітан на Джека, трясучи його, як тер'єр – щура, і при цьому швидко просуваючись до двостулкової двері в дальньому кінці приміщення. – Не було, чуєш мене? Якщо ти ще раз увильнешь від своїх обов'язків, я здеру з тебе шкуру, як знімають шкірку з печеної картоплі.


Тут капітан прошипів:


– Вони це запам'ятають і будуть про це говорити, тому що плач, чорт би тебе побрал!


В цей самий момент, коли капітан з знівеченим шрамом особою тягнув його за жаркої кухні, тримаючи за руку і за шию, Джек свідомо уявив собі жахливе: мати в похоронному бюро. Побачив її у пишних складках білої органді: вона лежала в труні у весільній сукні, яку носила в фільмі «Заварушка на Дрег-стрип», що вийшов на екрани в 1953 році. Її обличчя все ясніше і ясніше проступала перед його уявним поглядом, ідеальна воскова копія, і Джек бачив, що на матері мініатюрні золоті сережки-хрестики, які він подарував їй на Різдво два роки тому. Потім обличчя змінилося. Підборіддя закруглился. Ніс став більш прямим, більш патрицианским. Волосся трохи посвітлішали, стали жорсткішими. Тепер у труні лежала Лаура Делессиан, і труну цей не виготовили в якомусь безіменному похоронному бюро, а видовбали з цільного стовбура – труну вікінгів, якщо такі існували. Не складало труднощів побачити, як цей труну палає на штабелі сухих колод. Він безумовно не призначався для того, щоб його опустили в безмовну землю. Це була Лаура Делессиан, королева Долин, і в своїй уяві Джек бачив її ясно і чітко, але королева була у весільній сукні його матері з фільму «Заварушка на Дрег-стрип», і в її вухах блищали сережки-хрестики, які дядько Томмі допоміг йому вибрати в магазині «Шарпс» в Беверлі-Хіллз. Раптово сльози ринули гарячим, пекучим потоком – не удавані сльози, а справжні; Джек оплакував не тільки мати, а обох жінок, вмираючих в різних світах, пов'язаних невидимою ниткою, яка може гнити, але ніколи не розірветься, принаймні до їх смерті.


Крізь сльози він побачив гіганта в одязі білих шатах, який поспішав до них. Білий кухарський ковпак заміняла червона бандана, але Джек подумав, що призначення її те ж саме – показувати, хто на кухні господар. Кухар розмахував дерев'яної виделкою з трьома зубцями, виглядала дуже грізно.


– УБІР-РАЙТЕСЬ! – закричав на них шеф, але з гігантської грудей вирвався до абсурду тонкий голосок хирлявого гея, выговаривающего продавцю взуття за якість обслуговування. А ось у вилці Джек нічого абсурдного не бачив. Вона тягла на смертоносну зброю.


– УБІР-РАЙТЕСЬ З МОЄЇ КУХНІ, СЛИМАКИ! ЧЕР-РЕЗ НЕЇ НІХТО ШЛЯХ НЕ СР-РЕЗАЕТ! ТУТ НЕ ПР-РОХОДНОЙ ДВІР-Р! І ЯКЩО ВИ ЦЬОГО НЕ ЗАПАМ'ЯТАЙТЕ, КЛЯНУСЯ БОГОМ ТЕСЛЕЮ, Я ВИР-РІЖУ ЦЕ НА ВАШИХ ЗАДИ!


Він тицьнув у них виделкою, відвернувшись і прикривши очі, наче, незважаючи на грубу мова, йому претил вид ллється крові. Капітан прибрав руку з шиї Джека і, як тому здалося, недбало витягнув перед собою. Миттю пізніше всі шість з половиною футів шеф-кухаря лежали на підлозі. М'ясна виделка складала йому компанію, опинившись в калюжі полуничної начинки серед клаптів білого тіста, які так і не стали пирогом. Шеф катався, притискаючи до грудей зламану в зап'ясті праву руку, і кричав високим, що нагадували звуки флейти голосом. Новини, які він повідомляв тим, хто його чув, звичайно ж, не радували: він заходів-ртв, капітан його точно вбив, як мінімум покалічив, жорстокий і бессер-рдечный капітан Зовнішньої стр-ражі понівечив йому пр-равую р-руку і позбавив його ср-чистять до існування, так що відтепер йому уготована життя жебрака; капітан пр-ричинил йому жахливу біль, неможливо навіть пр-редставить собі, яку сильну біль, жодна людина на...


– Заткнися! – гаркнув капітан, і шеф заткнувся. Негайно. Він лежав на підлозі, як величезний дитина, притискаючи праву руку до грудей, червона бандана п'яно зсунулася набік, відкривши одне вухо (по центру мочки поблискувала маленька чорна перлина), товсті щоки трусились. Працювали на кухні жінки зойкнули і зашепотіли, коли капітан нахилився над переляканим володарем цієї заповненої клубами пара печери, де вони проводили дні і ночі. Джек, як і раніше плачу, зауважив чорношкірого хлопчика (смаглявого хлопчика, поправив його внутрішній голос), що стояв біля самої великої жаровні. Рот хлопчика розкрився, обличчя виражає здивування, як у персонажа менестрель-шоу[14], але він не забував повертати ручку, і бараняча нога продовжувала крутитися.


– А тепер послухай, і ради цього тобі не знайти в «Книзі доброго землеробства», – почав капітан, коли його ніс ледь не зіткнувся з носом шефа (паралізуюча хватка – на щастя, рука Джека вже заніміла, і болю не відчувалося – при цьому не ослабла ні на йоту). – Ніколи... ніколи не підходь до чоловіка з ножем... або з виделкою... або зі списом... або навіть, прости Господи, з тріскою в руці, якщо не збираєшся його вбити. Всім відомо, які кухаря запальні, але запальність не передбачає нападу на капітана Зовнішньої варти. Ти мене розумієш?


Шеф простогнав щось сльозливі і войовниче. Джек не розібрав, що саме – акцент кухаря помітно посилився, – але сказане мало якесь відношення до матері капітана і помоечным псам, рыщущим біля павільйону.


– Це можливо, – відповів капітан. – Ніколи не знав цю пані. Але я не отримав відповіді на моє питання. – І він тицьнув шефа в бік курним обдертим чоботом. Штовхнув досить м'яко, але шеф завив так, ніби капітан врізав йому з усієї сили. Жінки знов зашепотіли.


– Чи вдалося нам досягти порозуміння в питанні шеф-кухарів, зброї і капітанів? В іншому випадку будуть потрібні додаткові роз'яснення.


– Вдалося! – мовив шеф. – Вдалося! Вдалося! Уда...


– Відмінно. Тому що сьогодні мені вже набридло пояснювати нетямущим. – Капітан знову схопив Джека за шию. – Так, хлопче? – І знову трусонув хлопчика, викликавши крик, лише частково награний. – Що ж... думаю, це все, що він може сказати. Розуму у хлопця не багато, як і в його матері.


Капітан похмуро оглянув кухню.


– Доброго вам дня, пані. Хай буде з вами благословення королеви.


– І з вами, добрий сер, – зважилася відповісти найстаріша з них і зробила незграбний реверанс. Решта наслідували її приклад.


Капітан потягнув Джека через кухню. Джек сильно вдарився стегном об кут корита для мийки і знову завив. Вихлюпується гаряча вода. Димлячі краплі, сичачи, побігли по дошках і зникли між ними. У цих жінок руки постійно в такій воді, подумав Джек. Як вони це витримують? Тут капітан, який вже майже ніс його, виштовхнув Джека через ще один полог з мішковини в коридор, який перебував за ним.


– Фу! – видихнув капітан. – Мені це не подобається, зовсім не подобається, від цього нудить.


Наліво, направо, знову праворуч. Джек почував, що вони наближаються до зовнішньої стіни павільйону, і йому вистачило часу, щоб задатися питанням, чому всередині павільйон набагато більше, ніж можна собі уявити, дивлячись на нього зовні. Потім капітан проштовхнув його в щілину між полотнищами, і вони опинилися під відкритим небом, вийшли в яскраве денне світло, яке після сутінок павільйону з такою силою вдарив Джека по очах, що йому довелося примружитися.


Капітан не втрачав ні секунди. Бруд чавкала і хлюпала під ногами. Пахло сіном, і кіньми, і гноєм. Джек знову відкрив очі і побачив, що вони перетинають то обгороджений майданчик для вигулу коней, то загін, то двір у комори. Він побачив парусиновую огорожа, за якою квокали кури. Худий чоловік, голий, якщо не вважати брудного кілта і мотузкових сандалій, дерев'яними вилами кидав сіно у відкрите стійло, з якого сумно дивилася кінь, розміром трохи більше шетландского поні. Вони вже минули стійло, коли розум Джека зміг переварити побачене: у коня було дві голови.


– Гей! – крикнув він. – Можу я завітати в стійло? Там...


– Немає часу.


– Але у коня...


– Я сказав, немає часу. – Тут капітан підніс голос: – І якщо я ще раз побачу, як ти лежиш на боці, коли робота ще не зроблена, то всыплю тобі двічі!


– Ні, це більше не повториться! – крикнув Джек (по правді кажучи, повтори почали йому набридати). – Клянусь, не повториться! Я ж казав, я буду хорошим!


Попереду вже виднілися дерев'яні ворота в стіні з необтесаних колод. Джек бачив такі – вони обгороджували поселення в старих вестерни (його мати знялася в декількох). До воріт були прибиті важкі скоби, але Джек зазначив, що запірного бруса в них немає. Він стояв біля стіни, ліворуч від воріт, товстий, як залізничний шлагбаум. Стулки розійшлися на кілька дюймів. Джек вкінець заплутався, блукаючи по коридорах, але здоровий глузд підказав йому, що вони на задвірках павільйону.


– Слава Богу, – промовив капітан вже більш нормальним голосом. – Тепер...


– Капітан, – пролунало позаду них. Чоловічий голос, тихий, але виразний, звучить нарочито недбало. Капітан зупинився як укопаний. Голос пролунав в той самий момент, коли спотворене шрамом супутник Джека простягав руку до лівої стулки, щоб штовхнути її. Не викликало сумнівів, що володар голосу спостерігав за ними і чекав саме цього моменту.


– Може, ти подаси мені твоєї... е-е-е... сина?


Капітан повернувся, Джек разом з ним. Посеред обори – інородне тіло серед усього цього бруду – стояв худющий придворний, якого боявся капітан. Осмонд. Він роздивлявся їх меланхолійними темно-сірими очима. Джек побачив, як щось ворушиться в цих очах, в самій глибині. Страх раптом посилився, знайшов вістрі. Та він божевільний, усвідомив Джек. Безумней не буває.


Осмонд наблизився на два акуратних кроку. В лівій руці він тримав обтягнуту шкірою рукоятку батога. Кнутовище трохи звужувалося, переходячи в сам батіг, тричі обмотаний навколо плеча Осмонда, товстий, як гримуча змія. Ближче до вільного кінця батіг поділявся на дюжину більш тонких кнутиков з переплетених смужок сиром'ятної шкіри, а кожен кнутик закінчувався грубим блискучим металевим наконечником.


Осмонд смикнув ручку, і кільця батога з сухим шипінням сповзли з його плеча. Похитав рукою, і кіски з сиром'ятної шкіри засовалися в перемішаною з соломою бруду.


– Твого сина? – повторив Осмонд і наблизився ще на крок. І раптово Джек зрозумів, чому цей чоловік здався йому знайомим. В той день, коли його ледь не викрали... Білий костюм!


Джек подумав, що скоріше так, ніж ні.


3


Капітан стиснув пальці в кулак, підніс до лоба, вклонився. Після короткого вагання Джек послідував його прикладу.


– Мій син, Льюїс, – здавлено промовив капітан, не розпрямляючись. Джек побачив це, скосивши очі вліво. Він теж не став розпрямлятися, його серце шалено калатало.


– Дякую, капітане. Спасибі, Льюїс. Хай благословить вас королева. – Коли Осмонд торкнувся Джека пужалном, той мало не скрикнув. Він випростався, стримуючи крик.


Осмонд стояв уже в двох кроках, не відриваючи від Джека божевільного, меланхолійного погляду. На ньому був шкіряний жилет з начебто діамантовими застібками, піниться мереживами сорочка, на зап'ясті правої руки поблискував браслет-ланцюжок (судячи з того, як Осмонд тримав батіг, Джек здогадався, що він лівша). Волосся забрані назад і перев'язані широкою стрічкою, схоже, з білого атласу. Від Осмонда виходили два запаху. Один його мати називала «чоловічим ароматом», маючи на увазі лосьйон після гоління, одеколон, щось таке. У разі Осмонда це був запах сухості і пудри. Джеку він нагадав старі чорно-білі англійські фільми з судами на Олд-Бейлі[15]. Судді і адвокати в цих фільмах носили перуки, і Джек подумав, що коробки з-під перук пахли, як Осмонд: сушею і пухкої солодкістю, немов найстаріший у світі пончик з цукровою пудрою. А під цим запахом проступав інший, більш природний і менш приємний, що належить безпосередньо Осмонду. Запах шарів поту і бруду, запах людини, який мився рідко, якщо мився взагалі.


Так. Осмонд був одним з істот, які намагалися викрасти його в той день.


Шлунок Джека зав'язався вузлом і сіпнувся.


– Я не знав, що у тебе є син, капітан Фаррен. – Хоча звертався Осмонд до капітана, дивився він, як і раніше, на Джека.


Льюїс, думав той. Ти Льюїс, не забувай...


– Краще б його у мене не було, – відповів капітан, глянувши на Джека зі злістю і зневагою. – Я надав йому честь, навівши великий павільйон, а він утік від мене, як пес. Я зловив його за...


– Так, так, – обірвав його Осмонд і розгублено посміхнувся.


Він не вірить жодному слову, у відчаї подумав Джек і відчув, як його розум ще на крок присунувся до паніки. Жодному слову!


– Хлопці погані. Всі хлопці погані. Це аксіома.


Він постукав пужалном по зап'ястю Джека. Той нервово скрикнув... і його обличчя тут же залила фарба сорому.


Осмонд хихикнув.


– Погані, так, це аксіома. Всі хлопці погані. Я був поганим, і, готовий сперечатися, ти теж, капітан Фаррен. Так? Так? Ти був поганим?


– Так, Осмонд, – відповів Фаррен.


– Дуже поганим? – запитав Осмонд. Неймовірно, але він почав пританцьовувати в багнюці. Однак нічого жінкоподібного Джек в цьому не бачив. В худорлявому, чи не крихкому Осмонде не відчувалося нічого гомосексуального. А якщо в його словах і вчувався якийсь натяк, Джек інтуїтивно розумів, що справа в іншому. Ні, куди виразніше проступали злість і... божевілля. – Дуже поганим? На рідкість поганим?


– Так, Осмонд, – дерев'яним голосом відповів Фаррен. Його шрам блищав у післяполудневому світі, тепер вже не рожевий, червоний.


Осмонд припинив імпровізований танець так само різко, як і почав. Холодно подивився на капітана.


– Ніхто не знав, що у тебе є син, капітан.


– Він незаконнонароджений, – відповів капітан. – І недоумкуватий. Як тепер з'ясовується, ще й ледачий. – Він раптом повернувся і вдарив Джека у вухо. Несильно, але рука у капітана Фаррена була важка, як цегла. Джек скрикнув і впав у бруд, тримаючись за вухо.


– Дуже поганий, здебільшого на рідкість поганий, – повторив Осмонд, але тепер його худе обличчя перетворилося на безпристрасну маску, що приховує всі почуття. – Вставай, поганий хлопчик. Поганих хлопчиків, які не слухаються батьків, має карати. І поганих хлопчиків має допитувати. – Він махнув батогом. Пролунав сухий клацання. Охоплений панікою розум Джека спробував піти у спогади про рідне йому світі. Будь-яким способом. Клацання хлиста Осмонда нагадав йому постріл з духовушки «Дейзі», яку йому подарували у вісім років. Йому і Річарду Слоуту.


Осмонд потягнувся і схопив Джека за вимазане брудом передпліччя білої, схожою на павукову лапку рукою. Притягнув хлопця до себе, в ці запахи – старої солодкої пудри і старої затхлої бруду. Дивні сірі очі вп'ялися в сині очі Джека. Той відчував, як важчає сечовий міхур, і докладав всіх зусиль до того, щоб не надути в штани.


– Ти хто? – запитав Осмонд.


4


Слова повисли у повітрі між ними.


Джек почував, що капітан дивиться на нього: особа суворо, але очі сповнені відчаю. Чув кудкудакання курей, гавкіт собаки, скрип наближення великого воза.


Скажи мені правду, брехня я відрізню відразу, вимагав погляд Осмонда. Ти дуже схожий на одного поганого хлопця, з яким я одного разу зустрівся в Каліфорнії... Ти той самий хлопчик?


І на мить на губах Джека затремтіло визнання:


Джек, я Джек Сойєр, так, я той хлопчик з Каліфорнії, королева цього світу була моєю матір'ю, тільки я помер, і я знаю вашого боса, я знаю Моргана – дядька Моргана, – і я скажу вам усе, що ви захочете дізнатися, якщо тільки ви перестанете свердлити мене вашими жахливими божевільними очима, так, я все скажу, тому що я всього лише дитина, а саме це роблять діти, вони кажуть, вони розповідають все...


Але тут він почув голос матері, її глузливі інтонації:


Ти збираєшся все розповісти цьому хлопцеві, Джекі? ЦЬОМУ хлопцеві? Від нього смердить, як на розпродажі у відділі чоловічих одеколонів, і він схожий на середньовічного Чарльза Менсона... але роби як знаєш. Ти зможеш обвести його навколо пальця – і без праці, – але роби, як знаєш.


– Хто ти? – повторив Осмонд, притискаючись ще щільніше, і на його обличчі Джек прочитав цілковиту впевненість – він звик отримувати у людей, які його цікавлять відповіді... і не тільки у дванадцятирічних підлітків.


Джек глибоко, зі схлипом, вдихнув (Коли хочеш досягти максимальної гучності, коли хочеш, щоб тебе почули на останньому ряду балкона, ти повинен задіяти діафрагму, Джекі. Тоді голосові зв'язки видадуть максимум) і заволав:


– Я ЗБИРАВСЯ ПОВЕРНУТИСЯ! КЛЯНУСЬ БОГОМ!


Осмонд, який нахилився вперед, розраховуючи на ледь чутний слізливий шепіт, відсахнувся, немов Джек раптово вдарив його. Настав однією ногою на хвости-кіски свого батога і ледь не впав.


– Ти, чортів маленький...


– Я ЗБИРАВСЯ ПОВЕРНУТИСЯ! БУДЬ ЛАСКА, НЕ ПОРИТЕ МЕНЕ, ОС-МОНД! Я ЗБИРАВСЯ ПОВЕРНУТИСЯ! Я НІКОЛИ НЕ ХОТІВ ПРИХОДИТИ СЮДИ НІКОЛИ Я НІКОЛИ Я НІКОЛИ...


Капітан Фаррен підскочив до нього і вдарив у спину. Джек розпластався в грязі, як і раніше, кричачи.


– Він недоумкуватий, як я вам і казав, – почув він голос капітана. – Я приношу вибачення, Осмонд. Можете бути впевнені, я випорю його так, що не залишиться й клаптика цілої шкіри. Він...


– Що він взагалі тут робить? – вискнув Осмонд, тонко й пронизливо, зовсім як торговка рибою. – Що цей сопливий ублюдок тут робить? Не пропонуй мені показати його пропуск! Я знаю, немає у нього пропуску! Наскільки мені відомо, ти міг притягти його сюди, щоб нагодувати зі столу королеви... щоб він вкрав столове срібло... одного погляду достатньо, щоб зрозуміти, що він дуже поганий, дуже поганий, абсолютно поганий!


Знову клацнув батіг, але вже не тихим клацанням духовушки «Дейзі» – на цей раз немов гримнув постріл з гвинтівки двадцять другого калібру, і Джек встиг подумати: Я знаю, до чого все йде, – а потім велика жорстока рука вчепилася йому в спину. Біль ввинтилась в його плоть і почала розростатися, спекотна і зводить з розуму. Він закричав, звиваючись у багнюці.


– Поганий! Жахливо поганий! Абсолютно поганий!


Кожен «поганий» супроводжувався клацання батога Осмонда, п'ятірнею, впивающейся в спину, криком Джека. Його спина горіла. Він поняття не мав, як довго це тривало – з кожним ударом лють Осмонда палала все яскравіше, – але тут пролунав новий голос:


– Осмонд! Осмонд! Ви тут! Слава Богу!


І тупіт біжать ніг.


– Ну? Ну? Що таке? – різко запитав Осмонд, його дихання трохи збився.


Рука схопила Джека за лікоть, допомогла піднятися. Коли він похитнувся, вона обхопила його за талію і втримала на ногах. Не вірилося, що капітан, який так жорстко і грубо тягнув його по павільйону, міг проявити таку ніжність.


Джек знову похитнувся. Світ прагнув розплився перед очима. Струмені теплої крові текли по спині. Він дивився на Осмонда з швидко набирає чинності люттю, і йому подобалося відчувати цю лють. Вона служила відмінним протиотрутою страху і розгубленості.


Ти це зробив... ти спричинив мені біль, ти поранив мене. А тепер слухай, мавпа. Якщо у мене з'явиться шанс поквитатися з тобою...


– Ти в порядку? – прошепотів капітан.


– Так.


– Що? – прокричав Осмонд двом чоловікам, поява яких перервало покарання Джека.


Першого Джек вже бачив: один з денді, повз яких вони з капітаном пройшли, прямуючи до потаємних коридору. Другий чимось нагадував візника, з яким Джек зіткнувся, ледь з'явившись в Долинах. Цей чоловік виглядав вкрай перелякані, і йому добряче дісталося: кров з рваної рани на лівій стороні голови запеклася, залив практично всю ліву щоку. Він подряпав ліву руку, порвав камзол.


– Що ти говориш, шакал?


– Мій фургон перекинувся на повороті в дальньому кінці села Майстрових, – відповів візник. Він говорив повільно, розтягуючи слова, як людина, що ще не відійшов від шоку. – Мій син загинув, пане. Його розчавило бочками. У день травневого сівби йому тільки виповнилося шістнадцять. Його мати...


– Що? – знову вискнув Осмонд. – Бочки? З елем? Не з Кингсленда? Ти ж не хочеш мені сказати, що перевернув фургон, повний бочок «Кингслендского еля», дурний осел? Ти ж не хочеш мені цього сказати, да-а-а-а-а?


На останньому слові голос Осмонда злетів до неймовірних висот, немов він передражнював оперну діву. Звук вібрував і переливався. І одночасно Осмонд знову почав витанцьовувати... але на цей раз від люті. Поєднання вийшло таким дивним, що Джеку довелося підняти обидві руки до рота, щоб заглушити мимовільний сміх. Від цього руху сорочка заскользіла по розшматованій спині, миттєво отрезвив хлопчика ще до того, як капітан пошепки попередив, що сміятися ніяк не можна.


Терпляче, немов Осмонд упустив найважливіше (у чому візник, мабуть, не сумнівався), чоловік почав знову:


– Йому щойно виповнилося шістнадцять на день травневого сівби. Його мати не хотіла, щоб він їхав зі мною. Я й подумати не міг...


Осмонд підняв батіг і наніс удар з неймовірною, невловимою для ока швидкістю. Тільки що він тримав кнутовище в опущеній руці, і хвости-кіски з сиром'ятної шкіри місили грязь, а в наступну мить вже пролунав хлопок – знову як від пострілу з дитячої духовушки. Візник, закричавши, відсахнувся, закрив обличчя руками. Свіжа кров сочилася крізь брудні пальці. Він впав, бурмочучи здавленим, булькаючим голосом:


– Мій пане! Мій пан! Мій пан!


– Ходімо звідси, – простогнав Джек. – Швидше!


– Почекай! – відповів капітан. Його суворе обличчя трохи пом'якшало. В очах зажевріла надія.


Осмонд повернувся до денді, який відступив на крок, беззвучно ворушачи повними червоними губами.


– Це був «Кингсленд»? – важко дихаючи, запитав він.


– Осмонд, вам не можна так хвилюватися...


Осмонд трохи підняв ліву руку. Металеві наконечники кісок заскребли за чобіт денді. Той відступив ще на крок.


– Не смій вказувати, що мені можна, а що – ні. Тільки відповідай на мої запитання. Я розсерджений, Стівен, я неймовірно, страшенно розлючений. Це був «Кингсленд»?


– Так, – кивнув Стівен. – Я дуже жалкую, але...


– На Сторожової дорозі?


– Осмонд...


– На Сторожової дорозі, осел?


– Так. – Стівен шумно ковтнув повітря.


– Зрозуміло. – Худе обличчя Осмонда розсікла огидна посмішка. – Де знаходиться село Майстрових, як не на Сторожової дорозі? Чи може село літати? А? Стівен, село може перелетіти з однієї дороги на іншу? Може? Може?


– Ні, Осмонд, звичайно ж, немає.


– Ні. Значить, ці бочки розкотилися по Сторожової дорозі, правильно? І я можу припустити, що той, що перекинувся фургон перегороджує Сторожову дорогу, тоді як кращий в Долинах ель просочує землю, щоб дощові черв'яки могли піти в запій? Це правильно?


– Так... так. Але...


– Морган їде по Сторожової дорозі! – вискнув Осмонд. – Морган їде, і ти знаєш, як мчать його коня! Якщо диліжанс обігне поворот і наткнеться на цей завал, кучер не встигне зупинити коней! Диліжанс може перекинутися! Морган може загинути!


– Святойбоже, – прошепотів Стівен одне слово. Його бліде обличчя зблідло ще сильніше.


Осмонд кивнув.


– Думаю, якщо диліжанс Моргана перекинеться, нам слід молитися за його смерть, а не одужання.


– Але... але...


Осмонд відвернувся і майже побіг до того місця, де стояв капітан Зовнішньої варти зі своїм «сином». За його спиною нещасний візник все ще вовтузився в грязі, повторюючи: «Мій пан».


Погляд Осмонда торкнувся Джека, а потім змістився, немов хлопчика і не існувало.


– Капітан Фаррен! Ти стежив за тим, що відбувалося тут в останні п'ять хвилин?


– Так, Осмонд.


– Уважно стежив? Нічого не пропустив? Ти нічого не пропустив?


– Думаю, що ні.


– Думаєш, значить? Який ти прекрасний капітан! Гадаю, ми ще поговоримо про те, яким чином такий прекрасний капітан міг стати батьком цієї жаб'ячої мошонки.


Холодний погляд знову торкнувся Джека.


– Але зараз часу для цього немає, правильно? Немає. Я пропоную тобі взяти з десяток твоїх самих міцних людей і швидко... ні, дуже швидко... відправити їх на Сторожову дорогу. Адже ти зможеш визначити місце події за запахом?


– Так, Осмонд.


Осмонд глянув на небо.


– Моргана чекають до шести годин... може, трохи раніше. Зараз два. Я б сказав, що два. По-твоєму, два, капітан?


– Так, Осмонд.


– А що скажеш ти, маленький гівнюк? Тринадцять? Двадцять три? Вісімдесят один? Котра година?


Джек витріщався на нього. Осмонд зневажливо усміхнувся, і Джек відчув, як знову закипає лють.


Ти спричинив мені біль, і якщо у мене з'явиться шанс...


Осмонд знову дивився на капітана.


– Я пропоную до п'яти годин спробувати врятувати ті бочки, які залишилися цілими. Після п'яти треба як можна швидше очистити дорогу. Це зрозуміло?


– Так, Осмонд.


– Тоді пішов звідси.


Капітан Фаррен підніс кулак до чола і вклонився. Тупо витріщаючись на Осмонда, ненавидячи його так люто, що стукало в скронях, Джек пішов за прикладом капітана. Осмонд відвернувся від них ще до того, як кулак Фаррена піднявся до чола, і попрямував до візникові, пощелкивая батогом, наповнюючи двір звуками пострілів з духовушки «Дейзі».


Візник почув кроки Осмонда і почав кричати.


– Пішли. – Капітан востаннє потягнув Джека за руку. – Ти не захочеш бачити це.


– Ні, – пробурмотів Джек, – Господи, немає.


Але коли капітан Фаррен штовхнув праву стулку воріт і вони нарешті покинули павільйон, Джек це почув – і чув тієї ночі уві сні: один постріл з карабіна слідував за іншим, і кожен супроводжувався криком приреченого їздового. А Осмонд видавав якісь звуки. Від напруги у нього перехоплювало подих, і визначити, що це за звуки, не представлялося можливим, не подивившись на його обличчя... а цього Джеку як раз і не хотілося.


Втім, він і так практично не сумнівався.


Він знав, що Осмонд сміється.


5


Вони повернулися до головних воріт палацу, де товпився народ. Люди кидали короткі погляди на капітана Фаррена і розступалися перед ним. Капітан ішов швидко, похмурий, заглиблений у свої думки, і Джек майже біг, щоб не відставати.


– Нам пощастило, – зненацька порушив мовчанку капітан. – Нам страшенно пощастило. Я думаю, він хотів тебе вбити. – Джек дивився на капітана, в роті у нього пересохло. – Він божевільний, ти знаєш, божевільний, як людина, який ганявся за пирогом. – Джек поняття не мав, про що мова, але погодився, що Осмонд божевільний.


– Що...


– Почекай. – Капітан підвів Джека до маленької ніші, куди вони зайшли після того, як Джек показав капітану акулячий зуб. – Стій тут і чекай мене. Ні з ким не розмовляй.


Він зник за пологом. Джек стояв, дивився і чекав. Повз пройшов жонглер, глянув на Джека, не збиваючись з ритму, продовжуючи підкидати з півдесятка куль. Зграйка брудних дітей слідувала за ним, як за крисоловом з Гамельна. Молода жінка з немовлям, який смоктав величезну груди, сказала, що може дечому навчити його, якщо у нього є пара монет, показати, що маленький стручок потрібен не тільки для того, щоб писати. Засмущавшись, Джек відвернувся, його лице горіло.


Молода жінка залилася каркающим сміхом.


– О-О-о-о, цей симпатичний молодий чоловік СОРОМИТЬСЯ! Іди сюди, красень! Іди...


– Відвали, повія, а не то закінчиш цей день в підземеллі.


Капітан повернувся в супроводі іншого чоловіка, старого і толстого, але в чомусь схожого з Фарреном: він теж виглядав як справжній солдат, а не персонаж комічної опери Гілберта і Саллівана. Товстун намагався застебнути формену куртку на великому животі, не випускаючи з руки інструмент, що нагадував валторну.


Молода жінка з брудним немовлям втекла, навіть не глянувши на Джека. Капітан взяв у товстуна валторну, щоб той міг застегнуться, і щось йому сказав. Товстун кивнув, привів форму в порядок, забрав інструмент, відійшов і підніс її до губ. Це був не той звук, який почув Джек, вперше потрапивши в Долини. Тоді сурмили кілька горнів, ніби повідомляючи про щось важливе: у Джека виникла аналогія з герольдами. Сигнал валторни нагадував фабричний гудок: стояла якась робота.


Капітан підійшов до Джека.


– Пішли зі мною.


– Куди?


– На Сторожову дорогу, – відповів капітан Фаррен і з подивом, а почасти і з острахом глянув на Джека Сойєра. – Яку мій дід називав Західної дорогою. Вона тягнеться на захід через все більш дрібні села, до самого Пограниччя. За Пограниччям вона веде в нікуди... або в пекло. Якщо ти підеш на захід, тобі в супроводжують знадобиться Господь, хлопець. Але я чув, Він сам ніколи не бував далі Прикордоння. Пішли.


Питання тіснилися в голові Джека – цілий мільйон, – проте капітан крокувала так швидко, що слова просто не вистачало дихання. Від великого павільйону вони рушили на південь, спустилися з гори, проминули те місце, де Джек вперше з'явився в Долинах. Сільський ярмарок шуміла тепер зовсім близько. Джек чув зазывалу, приглашавшего всіх бажаючих спробувати удачу з Ослом диявола. Утримався на його спині дві хвилини отримає приз, кричав зазивала. Що дме з моря вітрець далеко розносив його голос, як і запах гарячої їжі – підсмаженої кукурудзи і все того ж м'яса. Шлунок Джека урчал. Тепер, врятувавшись від Осмонда, Великого і Жахливого, він відчував страшний голод.


Не доходячи до ярмарку, вони згорнули направо, на дорогу, набагато більш широку, ніж та, що вела до великого павільйону. Сторожова дорога, подумав Джек і тут же, відчувши всередині холодок страху, виправився: - Ні... Західна дорога. Шлях до Талісману.


І знову поспішив за капітаном Фарреном.


6


Осмонд не помилився: при необхідності вони могли покластися на свій нюх. Ще за кілометр до села з дивною назвою вітер доніс до них кислий запах розлитого еля.


Практично весь транспортний потік рухався в один бік – на схід. Здебільшого фургони, які тягли змилені коні (втім, Джек не побачив жодної з двома головами). Він припустив, що в цьому світі фургони замінювали вантажні фури, «даймонд-рео» і «питербилты». Деякі були доверху завантажені сумками, баулами і мішками, інші – сирим м'ясом, треті – клітинами з кудахчущими курми. На околиці села Майстрових повз них на величезній швидкості промчала підвода з жінками. Всі вони сміялися і кричали. Одна піднялася, задерла спідницю, відкривши волохату промежину, п'яно рыгнула і закрутила стегнами. Вона звалилася б через край воза в кювет – і, ймовірно, зламала б собі шию, – якби інша жінка не схопила її ззаду за спідницю і не смикнула на себе.


Джек знову почервонів, як і в той раз, коли побачив білу груди молодої жінки, сосок в губах брудного немовляти. Про-про-про-про, цей симпатичний молодий чоловік СОРОМИТЬСЯ!


– Господи! – пробурмотів капітан, додаючи кроці. – Вони всі п'яні! Напилися розлитого елю! І повії, і візник! Вони розіб'ються на дорозі або зваляться з обриву... невелика втрата! Заразні повії!


– Принаймні, – пропихтів Джек, – дорога, напевно, не перегороджена, раз по ній такий рух. Адже так?


Вони вже увійшли в село Майстрових. Широку Західну дорогу тут поливали олією, щоб прибити пил. Повз проїжджали все нові фургони, люди групами переходили вулицю, і всі розмовляли надто голосно. Джек побачив, як двоє чоловіків засперечалися у будівлі, що нагадував ресторан. Раптово один врізав іншому. Через мить обидва каталися по землі. «Кингслендским елем» накачалися не тільки повії, подумав Джек. Я думаю, тут його скуштували всі.


– Ці великі фургони, що ми бачили, їдуть звідси, – пояснив капітан Фаррен. – Деякі, поменше, могли проскочити, але диліжанс Моргана зовсім не маленький.


– Моргана...


– Давай поки забудемо про Моргана.


Запах еля посилювався, стаючи все різкіше, у міру того як вони минули центр села, наближаючись до далекої околиці. Ноги Джека хворіли, але він намагався не відстати від капітана. За його підрахунками, вони отшагали три милі. Скільки ж це в моєму світі? – подумав він і тут згадав про чарівному соку Спіді. Гарячково обмацав камзол, переконаний, що пляшки немає... але знайшов її, надійно закріплену в тій частині одягу, яка в Долинах заміняла нижня білизна.


Коли вони дісталися до західної околиці села, фургонный потік помітно обмілів, натомість різко зросла кількість пішоходів, які прямували на схід. Більшість покачивалось, сміялося, у багатьох запліталися ноги. Від усіх тхнуло елем. У деяких він капав з одягу, немов вони плюхались у калюжу еля і пили його, як собаки. Джек вважав, що так воно і було. Він побачив сміється чоловіка, який вів за руку сміється хлопчика років восьми. Цілковита схожість чоловіки з огидним денним портьє з «Альгамбри» впадало в очі, і Джек зрозумів, що бачить його тутешнього двійника. Обидва – і чоловік, і хлопчик – були п'яні, і коли Джек обернувся, щоб подивитися їм услід, хлопчика почало нудити. Його батько – Джек припустив, що це його батько – грубо смикнув хлопчика за руку, коли той спробував відійти за що ростуть біля дороги кущі, щоб проблеваться у відносному самоті. Хлопчиська хитнуло до батька, як собаку на короткому повідку, і вирвало на якогось літнього чоловіка, який лежав на узбіччі і хропів.


Обличчя капітана Фаррена мрачнело більше і більше.


– Бог поколотит їх усіх, – прогарчав він.


Навіть ті, хто міцно прийняв на груди, по широкій дузі обходили капітана зі шрамом на щоці. Тепер у нього на ремені висіли шкіряні піхви, з яких стирчало руків'я, як припускав Джек, короткого, але гострого меча (піхви і меч з'явилися, коли капітан повернувся з товстуном). Якщо хтось наближався, капітан брався за рукоять, і цього вистачало, щоб п'яний швидко звільняв дорогу.


Десятьма хвилинами пізніше (Джек вже точно знав, що скоро звалиться без сил) вони прибули до місця події. Судячи з усього, фургон нахилився і перекинувся на повороті. В результаті бочки розкотилися по дорозі. Багато розбилися, і двадцять футів дороги перетворились у болото. Одна мертва коняка лежала під фургоном, виднілися тільки її задні ноги. Друга валялася в кюветі, з її вуха стирчав уламок бочкової планки. Джек не думав, що він потрапив туди сам по собі. Ймовірно, кінь переламала ноги, і хтось визволив її від мук підручними засобами.


Між кіньми на дорозі простягнувся син їздового. Половина його обличчя з тупим здивуванням дивилася в синеющее над Долинами небо. Друга половина перетворилася в червону пульпу, в якій, немов пластівці штукатурки, біліли осколки кістки.


Джек побачив, що кишені мерця вивернуті.


За місцем події бродили чоловік десять. Вони повільно пересувалися, часто нахиляючись, щоб, склавши долоні човником, зачерпнути елю з сліду кінського копита або змочити в калюжі носовичок або шматок матерії, відірваний від одягу. Більшість пошатывалось. Багато сміялися й сварливо кричали. Як-то раз після довгих умовлянь мати дозволила Джеку піти з Річардом Слоутом на здвоєний вечірній сеанс в один з кінотеатрів Уэствуда, де показували «Ніч живих мерців» і «Світанок мерців». Волочащие ноги п'яні люди нагадали йому зомбі з тих фільмів.


Капітан Фаррен витягнув меч, короткий і призначений для бою, як і передбачав Джек, зовсім не схожий на мечі в романтичних фільмах. Трохи довше мясницкого тесака, в плямах і вмятинах, з рукояттю, з старою шкірою, потемнілій від поту. З темним лезом... за винятком різальної кромки. Вона виблискувала, дуже гостра і без всяких зазубрин.


– Пішли геть! – проревів капітан. – Тримайтеся подалі від королівського еля, безбожники! Пішли геть і не смійте пити те, що вам не належить!


Йому відповіло незадоволене бурчання, але вони відійшли від капітана Фаррена... за винятком одного здоровенного чоловіка, на черепі якого волосся росли випадково розкиданими в океані лисини острівцями. Джек прикинув, що при зростанні сім футів під здоровань важить триста фунтів.


– Ти хочеш потягатися зі всіма нами, солдат? – запитав громила і махнув брудною рукою в бік сільських, які відійшли від болота еля і уламків бочок.


– Звичайно. – Фаррен посміхнувся здорованю. – Саме цього я й хочу, а перш за все з тобою, п'яний шматок лайна. – Посмішка Фаррена стала ширше, і здоровань подався назад. – Підійди до мене, якщо вистачить духу. З задоволенням тебе порубаю в капусту. Хоч чимось скрашу цей огидний день.


Щось бурмочучи собі під ніс, здоровань поплентався в село.


– Гей, ви всі! – крикнув Фаррен. – Валіть звідси. Зараз від королівського павільйону прийдуть мої люди. Вони незадоволені тим, що отримали такий наказ, і я не можу їх за це звинувачувати і відповідати за їх дії! Я думаю, у вас вистачить часу, щоб дійти до села і поховалися по підвалах до їх приходу! Настійно раджу вам так вчинити! Пішли геть!


Вони вже йшли до села Майстрових, і попереду всіх – здоровань, який спробував заперечувати капітану. Фаррен щось буркнув і знову оглянув місце події. Зняв формену куртку і накрив обличчя сина їздового.


– Цікаво, хто з них вивернув кишені хлопця, вмираючого на дорозі. – Фаррен, схоже, розмірковував вголос. – Якщо б дізнався, повісив би на хресті ще до заходу сонця.


Джек промовчав.


Капітан довго стояв, дивлячись на мертвого юнака, однією рукою потираючи бугристий шрам на щоці. Потім повернувся до Джека, немов згадав, де знаходиться.


– Ти повинен піти, хлопець. Негайно. Поки Осмонд не вирішив, що хоче продовжити допит мого сина-ідіота.


– А що буде з вами? – запитав Джек.


Капітан посміхнувся.


– Якщо ти підеш, жодних проблем не виникне. Я скажу, що відіслав тебе до матері або що у приступі люті вдарив тебе поліном по голові і вбив. Осмонд повірить. Йому не до того. Їм всім не до того. Вони чекають, коли вона помре. Це станеться скоро. Якщо тільки...


Він не закінчив.


– Іди, – після паузи продовжив Фаррен. – Не марнуй часу. А коли почуєш наближення диліжанса Моргана, тікай з дороги в ліс. Глибоко в ліс. Інакше він почує тебе, як кішка – щура. Він миттєво дізнається про найменших відхиленнях від порядку. Від встановленого їм порядку. Він диявол.


– Я почую його наближення? Диліжанса? – тихо запитав Джек. Він дивився на дорогу за розбитими бочками. Вона трохи піднімалася до узлісся соснового лісу. Там буде темно, думав Джек, і якщо Морган поїде з іншого боку... Страх і самотність злилися воєдино і піднялися хвилею відчаю, яка обрушилася на нього. Спіді, я не зможу цього зробити! Чи ти цього не знаєш? Я всього лише дитина.


– Диліжанс Моргана запряжений шістьма парами коней, а тринадцята біжить попереду, – відповів Фаррен. – Коли вони мчать галопом, здається, що грім котиться по землі. Ти його почуєш, будь певен. І тобі вистачить часу, щоб сховатися. Тільки відразу йди з дороги.


Джек щось прошепотів.


– Що? – різко перепитав Фаррен.


– Я сказав, що не хочу йти, – трохи голосніше відповів Джек. Сльози підступили до очей, і він розумів: якщо вони поллються, йому їх не зупинити. Він розридається і почне просити капітана Фаррена забрати його звідси, захистити, зробити що-то...


– Думаю, вже пізно говорити про твої бажання, – похитав головою капітан Фаррен. – Я не знаю твоєї історії, хлопець, та й не хочу знати. Я навіть не хочу знати твоє ім'я.


Джек стояв, дивлячись на нього знизу вгору, згорбившись, з пекучими сльозами в очах і тремтячими губами.


– Розправ плечі! – з раптовою люттю заревів капітан. – Кого ти зможеш врятувати? Куди ти зможеш дійти? У такому вигляді ти не пройдеш і десяти кроків! Ти занадто молодий, щоб бути чоловіком, але ти хоча б можеш їм прикинутися, вірно? Ти схожий на побиту собаку!


Образившись, Джек розправив плечі й підняв голову. Його погляд впав на останки сина візника, і він подумав: принаймні я живий, поки живий. Він правий. Жаліти себе – це розкіш, яку я не можу собі дозволити. Що правда, то правда. Але при цьому Джек все одно злився на капітана зі шрамом на обличчі, з такою легкістю зазирнув йому в голову і натиснувшого потрібні кнопки.


– Так краще, – сухо прокоментував Фаррен. – Не набагато, але краще.


– Спасибі, – насмішкувато відповів Джек.


– Тобі не можна відступати, хлопець. Осмонд у тебе на хвості. Скоро до нього приєднається Морган. Та, мабуть... мабуть, там, звідки ти прийшов, теж не все в порядку. Але візьми це. Якщо Паркус прислав тебе до мене, значить, він хотів, щоб я дав тобі це. Бери і йди.


Капітан простягав Джеку монету. Повагавшись, хлопчик взяв її. Розміром монета була з півдолара часів Кеннеді, але набагато важче... важка, як золото, здогадався він, однак кольору тьмяного срібла. Джек дивився на профіль Лаури Делессиан... і його знову вразило – на мить, але в саме серце – схожість з матір'ю. Ні, не просто схожість: незважаючи на дрібні відмінності, скажімо, більш тонкий ніс і трохи сильніше закруглений підборіддя, це була його мати. Джек це знав. Він перевернув монету і побачив тварину з головою і крилами орла та тілом лева. Звір немов дивився на Джека. Злегка занервувавши, хлопчик засунув монету під камзол, де вона склала компанію пляшці з чарівним соком Спіді.


– Навіщо вона мені? – запитав Джек.


– Дізнаєшся. Коли прийде час, – відповів капітан. – Може, і не дізнаєшся. У будь-якому випадку я виконав свій обов'язок перед тобою. Скажи це Паркусу, коли побачиш його.


Джек знову відчув, як у нього прокотилася хвиля нереальності.


– Іди, синку, – додав Фаррен тихіше, але не набагато м'якше. – Роби свою роботу... або те, що зможеш зробити.


У підсумку саме відчуття нереальності – наполегливо переконуюче, що він частина чиєюсь галюцинації – і змусило Джека зрушити з місця. Ліва нога, права, сіно, солома. Стусаном відкинув убік дерев'яний уламок, просочений елем. Переступив через искореженное колесо. Обійшов край фургона, не звертаючи уваги ні на засыхавшую там кров, ні на кучерявих над нею мух. Що Джеку кров і дзижчать мухи, якщо йому все це мариться?


Він добрався до кінця залитого елем і засіяного уламками бочок ділянки дороги і озирнувся... але капітан Фаррен стояв до нього спиною, ймовірно, виглядаючи своїх людей, а може, щоб не дивитися на Джека. У будь-якому випадку причина значення не мала. Спина – вона і є спина. Чого на нього дивитися?


Він засунув руку під камзол, помацав монету, яку дав йому Фаррен, потім стис її в кулаці. Трохи підбадьорився. Стискаючи монету, як дитина стискає четвертак, який йому дали, щоб купити в кондитерській ласощі, Джек закрокував по дорозі.


7


Минуло, напевно, години дві, коли Джек почув звук, який капітан Фаррен назвав «громом, що котиться по землі»... а може, й усі чотири. Як тільки сонце сховалося за західним краєм лісу (а сталося це незабаром після того, як Джек увійшов у ліс), він втратив лік часу.


Кілька разів екіпажі проїжджали на схід, ймовірно, прямуючи до павільйону королеви. Всякий раз, чуючи наближення одного з них (здалеку – чисте повітря далеко розносив кожен звук, нагадуючи Джеку слова Спіді про те, як один чоловік вириває редиску, а другий, перебуваючи в півмилі, дізнавався про це), він думав про Моргана і спішно перебирався через кювет, щоб сховатися в лісі. Йому не подобалося, нехай навіть ненадовго, заходити під ці темні дерева, звідки було видно дорогу; приємного в лісі було мало, але ще менше Джеку хотілося, щоб дядько Морган (хлопчик як і раніше вірив: саме він – начальник Осмонда, що б не говорив капітан Фаррен) зловив його на дорозі.


Тому всякий раз, почувши фургон або карету, він йшов з дороги, а як тільки вона порожніла, повертався на неї. Одного разу, коли Джек перетинав сирої, зарослий бур'янами кювет по праву руку, щось пробігло – або проползло – на його нозі, і він скрикнув.


Звичайно, всі ці фургони та карети доставляли чимало клопоту, уповільнювали його просування, але при цьому і підбадьорювали: принаймні в цьому світі він був не один.


Однак йому все одно страшенно хотілося вибратися з Долин.


Більш противного ліки, ніж чарівний сік Спіді, Джеку пробувати не доводилося, але він з радістю зробив би великий ковток, якщо б знав, що хто-небудь – наприклад, сам Спіді – з'явиться перед ним і запевнить, що, відкривши очі, він першим ділом побачить золотисті арки «Макдоналдса», які його мати називала великими американськими цицьками. Всередині у Джека наростало відчуття гнітючої тривоги, відчуття, що ліс цей небезпечний сам по собі, що в ньому є істоти, які знають про його присутність, що, можливо, і сам ліс знає про його присутність. Адже дерева наблизилися до дороги, вірно? Так. Раніше їх зупиняли кювети. Тепер – ні. Перш ліс цілком складався з сосен і ялин. Тепер додалися і незнайомі види дерев; чорні стовбури деяких перепліталися один з одним, інші здавалися дивними хвойно-папоротниковыми гібридами. Огидного виду сірі коріння останніх хапалися за землю, як одутлі пальці. Наш хлопчик? – немов шепотіла вся ця мерзота в голові Джека. НАШ хлопчик?


Це тільки у тебе в голові, Джекі. Ти просто трохи наляканий.


Так, напевно, – але він у це не вірив.


Дерева дійсно змінювалися. Відчуття, що ліс тисне на нього, ставало все більш реальним. Як і відчуття, що за ним спостерігають. І він почав думати, що жахливі думки, крутившиеся у нього в голові, – це послання лісу... немов дерева щось повідомляли йому на коротких хвилях.


Але пляшка Спіді з чарівним соком вже спорожніла наполовину, адже потрібно, щоб вмісту вистачило на весь шлях через Сполучені Штати. А адже сік може закінчитися ще у Новій Англії, якщо він буде прикладатися до пляшки всякий раз, коли його охопить страх.


Думками він повернувся до того величезній відстані, яку подолав у своєму світі, коли перший раз повернувся з Долин. Сто п'ятдесят футів тут дорівнювали половині милі там. При такому співвідношенні – якщо тільки воно не варіювало, чого виключити було не можна, – він міг, пройшовши десять миль, залишити за спиною Нью-Гемпшир, немов надів чоботи-скороходи.


Але дерева... ці сірі пухкі коріння...


Коли дійсно почне темніти, коли небо з синього стане фіолетовим, я стрибаю назад. Це точно. Двох думок бути не може. Я не збираюся крокувати по цьому лісі в темряві. Якщо чарівний сік закінчиться в Індіані або трохи раніше, старина Спіді зможе відправити мені пляшку через «Ю-пі-ес».


Все ще думаючи про це, а також про те, що добре б мати план (нехай лише на кілька найближчих годин), – Джек раптово усвідомив, що наближається ще один екіпаж, запряжений великою кількістю коней.


Піднявши голову, він завмер посеред дороги. Його очі широко розкрилися, і в голові з неймовірною швидкістю прокрутилися два епізоди: спочатку виник великий автомобіль – не «мерседес» з двома чоловіками в салоні, а потім – автофургон «ДИКЕ ДИТЯ» з залитої кров'ю радіаторною решіткою, на величезній швидкості мчить по вулиці від трупа дядька Томмі. Він бачив руки на рульовому колесі фургона... тільки це були не руки. Дивні, зчленовані копита.


Коли вони мчать галопом, здається, що грім котиться по землі.


І тепер, почувши цей звук – ще далекий, але виразний, спасибі чистому повітрю, – Джек задавався питанням, як він міг приймати наближаються фургони або карети за диліжанс Моргана? Звичайно ж, ніколи більше такої помилки не зробить. Звук, що долинав до його вух, зловісний, віщує біду... такий міг видавати тільки катафалк, так, катафалк, яким правив сам диявол.


Джек застиг на дорозі, немов кролик, вихоплений з темряви променями фар. А звук наростав – гуркотіли колеса і копита, скрипіла шкіряна упряж. Тепер він чув голос кучера: Хі-і-йя! Хі-і-йя! ХІ-І-ЙЯ!


Джек стояв на дорозі, стояв, і його голова гула від жаху. Не можу поворухнутися, ох дорогий Боже ох дорогий Христос я не можу поворухнутися мама мама ма-а-а-а-а...


Він застиг, уявляючи, як щось велике й чорне, схоже на поштову карету, мчить по дорозі, запряженное чорними тваринами, більше схожими на пум, ніж на коней. Бачив чорні фіранки, які колишуться на вікнах карети, бачив стоїть на козлах кучера, з розгорнутими волоссям і дикими, як маніяка, очима.


Бачив, як вони наближаються до нього, не зменшуючи швидкості.


Бачив, як вони розмазують його по дорозі.


Тільки останнім і вирвало Джека зі ступору. Він побіг направо, до узбіччя, зачепився ногою за один з шишковатых коренів, упав, покотився по землі. Його спина, практично не давала про себе знати останні пару годин, спалахнула болем, обличчя хлопчика скривила гримаса.


Він піднявся і, зігнувшись, пірнув у ліс.


Встав за одним з чорних дерев, горбиста кора якого – стовбур нагадав Джеку баньяни, які він позаторік бачив на Гаваях, – була наче змащена якимось маслом, і дотик до неї викликало огиду. Джек перейшов до іншого дерева, сосни, що росте трохи лівіше.


Гуркіт диліжанса і його супроводу наростав. Кожну секунду Джек очікував, що вони проскочать повз, до села Майстрових. Його пальці стискалися, то розслаблялися на смолистої корі сосни. Він кусав губи.


Прямо перед ним виявився вузький просвіт між листям, папоротями і сосновими голками, через який він виразно бачив дорогу. І коли Джек вже почав думати, що загін Моргана так і не здасться, повз галопом проскакав десяток, а то й більше вершників, що прямували на схід. Перший тримав у руці прапор, але розгледіти його Джек не зумів... так, мабуть, і не хотів. А потім проскочив повз диліжанс.


У полі зору він перебував короткий час – не більше секунди, може, менше, але Джек розглянув його в усіх подробицях. Величезний, висотою не менше дванадцяти футів. Ще три фути додавали валізи і баули, міцно прив'язані до даху. Голову кожного коня прикрашав чорний плюмаж. Від вітру, возникавшего при такій швидкості, плюмажі стелилися по спинах коней. Джек потім подумав, що Моргану для кожної поїздки були потрібні нові коні, тому що ті, яких він бачив, бігли з останніх сил. Піна і кров пузирилися на мордах, очі шалено выкатывались з орбіт, виблискуючи білками.


В його уяві – а може, у нього на очах – чорні крепові фіранки колыхнулись за незасклені вікнами. Раптово в одному з цих чорних довгастих вікон виникло бліде обличчя, начебто обрамлене перукою. Його поява шокувало нітрохи не менше, ніж привид у віконному отворі будинку з привидами. Ця особа не належало Моргану Слоуту... але при цьому і належало.


І володар цієї особи знав, що Джек – або інша небезпека, настільки ж ненависна і особиста – зачаївся біля дороги. Джек це зрозумів, побачив широко розкрився очам і злобно искривившемуся роті.


Капітан Фаррен говорив: «Він почує тебе, як кішка – щура», – і тепер Джек в страху подумав: Він мене почув, це точно. Він знає, що я тут, і що тепер? Готовий сперечатися, він зупинить диліжанс і відправить солдатів в ліс, щоб вони знайшли мене.


Ще один загін вершників, що охороняли Моргана з тилу, промчав мимо. Джек чекав, утискуючи пальці в соснову кору, впевнений, що Морган дасть команду зупинитися. Але ніхто не зупинився, скоро гуркіт диліжанса і супроводжували його солдат почав затихати.


Його очі, ось у чому подібність. Темні очі на блідому обличчі. І...


Наш хлопчик? ТАК-С-С-С!


Щось поповзло за його стопі... вгору по нозі. Джек скрикнув і відсахнувся, думаючи, що це змія. Але, глянувши вниз, побачив, що це один із сірих коренів піднімається за його гомілки.


Це неможливо, тупо подумав він. Коріння не рухаються...


Він відступив назад, висмикнув ногу загрожують стиснутися сірих лещат. Відчув біль в гомілці, як від опіку. Підняв очі, і страх змією заповз в його серці. Він зрозумів, чому Морган, відчувши його, все одно поїхав. Морган знав: увійти в цей ліс – все одно що увійти в тропічну річку, що кишить піраньями. Чому капітан Фаррен не попередив його? Джек знайшов тільки одне пояснення: капітан зі шрамом на обличчі не знав, ніколи не заходив так далеко на захід.


Тепер прийшли в рух всі сірі коріння хвойно-папоротниковых гібридів. Вони приподнимались, падали, повзли по м'якій землі до Джека. Энты і їх дружини, промайнула в голові Джека божевільна думка. ПОГАНІ энты і їх дружини. Один надто товстий корінь, шість нижніх дюймів якого були темними і сирими від землі, піднявся і захитався перед ним, як кобра, вилізла з кошика факіра. НАШ хлопчик! ТАК-С-С-С!


Корінь нахилився до нього. Джек відскочив, віддаючи собі звіт, що коріння вже сформували живий бар'єр між ним і дорогий. Він притулився спиною до дерева... потім з криком подався вперед, тому що кора заворушилася... як спазматично скорочуються м'язи. Джек озирнувся і побачив одне з дерев з чорними стовбурами. Тепер стовбур рухався, звивався. На його горбистої поверхні сформувалося страшне обличчя, одне око широко розкрився, другий бридко підморгував. Пролунав огидний скрегіт: кора під очима розірвалася, з щілини закапала жовтувато-біла рідота. НАШ! О так-с-с-с!


Коріння, як пальці, пролізли між руками Джека і грудною кліткою, немов збираючись полоскотати його.


Він вирвався, неймовірним зусиллям волі вчепившись за рештки здорового глузду, заходився нишпорити під камзолом в пошуках пляшки Спіді. Чув – краєм вуха, – як щось вспарывалось або рвалося. Напевно, дерева виривали з землі. Толкін такого не писав.


Джек схопив пляшку за шийку і витягнув її. Взявся за кришку, і тут один із сірих коренів м'яко обвив йому шию, а миттю пізніше затягнувся зашморгом ката.


У Джека перехопило подих. Пляшка вислизнула з його руки, він цілком і повністю зосередився на корені-душителя. Джеку вдалося підсунути під нього пальці. На дотик корінь був не холодний і жорсткий, як дерево, а теплий і гнучкий, як плоть. Джек боровся, віддаючи собі звіт, що хрипить, задихаючись, і на підборіддя слина летить.


З неймовірним зусиллям йому вдалося відірвати корінь від шиї. Той спробував обвити зап'ясті, але Джек з криком відсмикнув руку. Подивився вниз і побачив, що пляшка вислизає від нього: інший корінь вхопив її за горло і тягнув кудись. Джек потягнувся до неї. Коріння чіпляли його за ноги, обвивали їх. Він важко впав на землю, намагаючись дотягнутися до пляшки. Пальці шкребли м'яку лісову грунт, щоб виграти дюйм-інший.


Він торкнувся зеленого скла... і схопив пляшку. Потягнув на себе з усієї сили, розуміючи, що коріння міцно прихопили його ноги і йому не вирватися. Зняв кришку. Ще один корінь опустився вниз, легка, як павутина, спробував відкинути пляшку в сторону. Джек відштовхнув корінь і підніс пляшку до губ. Раптово його огорнув запах гниючих фруктів.


Спіді, будь ласка, нехай твій сік спрацює.


Нові корені повзли по його спині, обвивали талію, повертаючи з боку в бік, але Джек вже жадібно пив, дешеве вино текло по щоках. Він проковтнув мерзенну рідина, зі стогонами і благаннями, але нічого не змінювалося, чари не спрацьовувало, Джек не відкривав очей, але відчував, як обплітають коріння руки і ноги, почував...


8


...як вода просочує джинси і сорочку, відчував запахи


Вода?


бруду і вогкості, чув


Джинси? Сорочку?


квакання жаб і


Джек відкрив очі і побачив помаранчевий світло призахідного сонця, що відбивалося від широкої річки. На східному березі стіною стояв густий ліс, на західному, де він перебував, до кромки води спускалося довге поле, подекуди подернутое вечірнім туманом. Земля хлюпала від вологи. Джек лежав біля самої води, в заболоченому місці, серед високої трави. До морозів залишалося не менше місяця, і Джек заплутався в рослинності, як людина, що прокидається від кошмару, плутається в простирадлах.


Остаточно вывалявшись в грязі, він насилу піднявся, лямки рюкзака різали пахви. Ще не оговтавшись від пережитого жаху, Джек струсив з рук та обличчя шматки трави. Відступив від води, оглянувся і побачив пляшку Спіді, що лежала в грязі поруч з пробкою. Частина чарівного соку вилилася або розплескати при боротьбі зі злісними деревами Долин. Тепер пляшка спорожніла вже на дві третини.


Він трохи постояв, дивлячись на річку, його заляпані брудом кросівки наполовину занурилися у вологу землю. Він повернувся у свій світ, в старі добрі Сполучені Штати Америки. Джек не бачив ні золотих арок, хоча й сподівався, що побачить, ні хмарочосів, ні супутника, виблискуючі в темніючому небі, але знав, де знаходиться і як його звуть. Питання полягало в наступному: а побував він в іншому світі?


Він вдивлявся в незнайому річку, в незнайому місцевість, вслухався в далеке спокійне мукання корів. Подумав: Це точно не Аркадія-Біч, Джекі.


Ні, не Аркадія-Біч, але він недостатньо добре знав околиці міста, щоб сказати, що знаходиться від нього далі, ніж у чотирьох або п'яти милях. Проте, в повітрі не відчувалося запаху Атлантичного океану, і Джек точно знав, що він у глибині материка. Він повернувся назад, немов прокинувшись від кошмару... нічого такого просто не могло бути, починаючи з візницею і його воза, на якому лежало обліплене мухами м'ясо, і закінчуючи живими деревами. Якийсь кошмар з ходінням у сні? Логічно. Його мати вмирала, і тепер він розумів, що знав про цьому досить давно: всі ознаки були очевидні, і підсвідомість зробив правильний висновок, хоча розум заперечував очевидне. Все це створювало сприятливі умови для самогіпнозу, а божевільний алкаш Спіді Паркер вніс свою лепту. Звичайно. Все складалося.


Дядькові Моргану це б сподобалося.


По тілу Джека пробігла дрож, він судорожно проковтнув. Відчув біль. Не таку, як при воспалившемся горлі, а як при м'язової травми.


Підняв ліву руку – в правій була пляшка – і легенько погладив долонею шию, немов жінка, що перевіряє, чи немає зморшок. Намацав вспухшую садно вище кадика. Кровоточила вона не сильно, але дотик до неї викликало болісні відчуття. Її залишив корінь, який ледь не задушив Джека.


– Ява, – прошепотів він, дивлячись на помаранчеву воду, слухаючи квакання жаб-биків і далеке мукання корів. – Все дійсність.


9


Джек почав підніматися по схилу до дальнього краю поля, залишаючи річку – і схід – позаду. Пройшов, мабуть, з півмилі, коли ритмічне ерзанье рюкзака за ниючий спині (наслідки прочуханки Осмонда нікуди не поділися, про що йому не дозволяв забути смещавшийся з боку в бік рюкзак) нагадало про дещо. Він відмовився з'їсти величезний сандвіч Спіді, але хіба Спіді не сунув те, що від нього залишилося, в рюкзак, поки він роздивлявся медіатор?


Шлунок від цієї думки радісно підстрибнув.


Джек зняв рюкзак, стоячи по коліна в тумані під вечірньою зіркою. Відстебнув один з клапанів – і так, там лежав сандвіч, не шматочок і не половина, а цілий, загорнутий в газету. Очі Джека наповнилися теплими сльозами. Йому хотілося, щоб Спіді опинився поруч і він зміг обійняти старого.


Десять хвилин тому ти називав його божевільним старим алкоголіком.


Обличчя Джека спалахнуло, але сором не завадив йому розправитися з сендвіч в п'ять укусів. Він застебнув клапан, закинув рюкзак на плечі і рушив далі. Настрій покращився: урчащую дірку в животі на якийсь час вдалося заткнути. Джек знову став самим собою.


Незабаром в сгущающейся темряві замерцали вогні. Фермерський будинок. Загавкав собака – хрипким басом великого пса, – і Джек завмер.


У будинку, подумав він. Або на прив'язі. Я сподіваюся.


Він взяв правіше, і через якийсь час собака перестав гавкати. Орієнтуючись по вогнів фермерського будинку, Джек скоро вийшов на вузьку дорогу з гудронным покриттям. Подивився направо, наліво, не знаючи, в яку сторону йти.


Що ж, друзі, а ось і Джек Сойєр, на півдорозі з нізвідки в нікуди, мокрий до кісток і в брудних кросівках. Ласкаво просимо, Джек!


Почуття самотності і туга по дому знову навалилися на нього. Джек спробував їх відігнати. Плюнув на вказівний палець лівої руки, потім різко вдарив по лівій долоні, правою рукою. Велика частина слини відлетіла вправо або так йому здалося, – і він повернувся і закрокував у вибраному напрямку. Сорок хвилин тому, коли його вже хитало від втоми (і, гірше того, знову нудило від голоду), він побачив гравійний кар'єр, а поруч з ним – якусь халупу, до якої вела перегороджена ланцюгом дорога.


Джек пірнув під ланцюг і пішов до халупі. На дверях висів замок, але з-під однієї стіни маленького будиночки вимило землю. Потрібна лише хвилина, щоб зняти рюкзак, підлізти під стіну халупи і затягнути рюкзак за собою. Тепер завдяки замку на дверях хлопчик відчував себе в безпеці.


Він озирнувся і побачив, що навколо повно дуже старих інструментів – кар'єр, судячи з усього, давно покинуте, і Джека це більш ніж влаштовувало. Він роздягнувся догола, щоб позбутися нарешті вологою брудного одягу. В одному з кишень джинсів намацав монету, яку дав йому капітан Фаррен: в компанії звичайної дрібниці вона здавалася гігантом. Джек витягнув її і побачив, що монета з профілем королеви на одній стороні і крилатим левом на інший перетворилася в срібний долар 1921 року. Якийсь час він дивився на профіль леді Свободи, а потім прибрав монету в кишеню.


Дістав чистий одяг, подумавши, що брудну складе в рюкзак вранці – вона до того часу висохне, – а може, выстирает її, або в пральні, або в ліпшій річці.


У пошуках шкарпеток його рука натрапила на щось вузьке і тверде. Джек витягнув цей предмет і побачив, що це зубна щітка. Миттєво виникли образи: будинок, безпека, розсудливість. Щітка символізувала все це. І не представлялося можливим придушити ці почуття або хоча б змусити їх відстати від нього. Зубну щітку належить бачити в яскраво освітленій ванній, коли на тобі бавовняна піжама, а на ногах теплі капці. Їй не місце на дні рюкзака в холодному і темному сараї для інструменту, на краю гравійного кар'єра в глухому безіменному селищі.


Самотність вирувало всередині, відчуття, ніби він став ізгоєм. Джек заплакав. Не істерично, як інший раз плачуть люди, намагаючись замаскувати лють сльозами, а тихо і безвихідно – так плаче людина, яка усвідомила, що він зовсім один і це надовго. Він плакав, тому що в світі не залишилося безпеки і розсудливості. Самотність стала реальністю, і до безумства був, можливо, лише один крок.


Джек заснув до того, як сльози повністю вичерпалися. Заснув, згорнувшись навколо рюкзака, голий, якщо не вважати чистого білизни і шкарпеток. Сльози проклали чисті смужки бруду, покривала його щоки, а в одній руці він стискав зубну щітку.


Розділ 8


Тунель Оутли


1


Шістьма днями пізніше Джек практично повністю вибрався з загрожував поглинути його відчаю. Після цих перших днів на дорозі він немов ступив з дитинства у доросле життя, минувши отроцтво. Дійсно, він не повертався до Долини з того моменту, як прокинувся на західному березі річки, але виправдовував своє рішення, нехай просувався на захід повільніше, бажанням зберегти сік Спіді на крайній випадок.


І потім, хіба Спіді не говорив йому, що краще подорожувати по дорогах цього світу? Просто йди вказівниками, дружок.


Коли яскраво світило сонце, автомобілі підвозили його на тридцять – сорок миль на захід, а набитий шлунок ні на що не скаржився, Долини здавалися неймовірно далекими і примарними; нагадували фільм, який він вже почав забувати, чисту фантазію. Іноді, якщо Джек відкидався на спинку пасажирського сидіння автомобіля якого-небудь вчителя і відповідав на звичайні запитання щодо своєї Історії, він дійсно про них забував. Долини йшли від нього, і він ставав майже ставав – звичайним хлопцем, яким був на початку цього літа.


Особливо на великих автострадах, де його зазвичай висаджували у з'їзду, а буквально через десять або п'ятнадцять хвилин поруч зупинялася наступна машина. Тепер він знаходився десь поруч з Батавией, в західній частині штату Нью-Йорк, йшов спиною вперед з резервної смузі автостради 90, піднявши руку з відстовбурченим великим пальцем, щоб дістатися до Буффало. Після Буффало він мав намір взяти на південь. Важливо, думав Джек, продумати найкращий спосіб щось зробити, а потім слідувати наміченим планом. «Ренд Макнеллі» та Історія дозволили йому подолати частину шляху, вже залишилася позаду. Тепер потрібен водій, який підвіз його до Чикаго або Денвера (або Лос-Анджелеса, якщо вже марити про удачу, Джекі-бій), і тоді він зміг відправитися в зворотний шлях ще до середини жовтня.


Він засмаг, у кишені лежали п'ятнадцять доларів, отримані на останньому місці роботи – посудомийником в придорожньому ресторані «Золота ложка» в Обурне, – м'язи зміцніли. Іноді йому хотілося плакати, але після тієї першої ночі в сараї він не давав волі сльозам. Тримав все під контролем, і це мало значення. Тепер він знав, що треба робити, дійшов до цього методом проб і помилок, нічого не пускав на самоплив і думав, що вже бачить перед собою кінець подорожі, хоча шлях був неблизький. Залишаючись головним чином в цьому світі, як і говорив йому Спіді, він міг просуватися до мети досить швидко і повернутися в Нью-Хемпшир з Талісманом, витративши не так вже багато часу. Джек вже відчував, що все вийде і проблем виникне набагато менше, ніж він спочатку очікував.


Про це, в усякому разі, думав Джек Сойєр, мружачись від бив в очі післяполудневого сонця, коли запилений синій «форд-фарлейн» звернув на узбіччя і зупинився, чекаючи, поки хлопчик підбіжить до нього. Тридцять чи сорок миль, думав він. Уявив собі сторінку «Макнеллі», яку вивчив цим вранці, і вирішив: Оутли. Схоже, нудне, маленьке і безпечне місце. Він рухався по наміченому шляху, і тепер ніщо не могло йому перешкодити.


2


Перш ніж відкрити дверцята «фарлейна», Джек нахилився і зазирнув у вікно. Заднє сидіння було завалено каталогами і флаєрами. Переднє пасажирське займали дві великі валізи. Чорнявий чоловік з черевцем практично скопіював позу Джека, нахилившись над рульовим колесом, щоб подивитися у вікно на підлітка. Комівояжер. Піджак синього костюма висів на плічках за спиною водія. Вузол краватки приспущений, рукави закатані. Комівояжер років тридцяти п'яти, неспішно объезжающий свою територію. І напевно люблячий поговорити, як і всі його колеги. Чоловік посміхнувся Джеку, взяв одну з валіз і переніс через спинку на завалене заднє сидіння. За першим пішов другий.


– Звільнимо тобі містечко.


І Джек знав, що першим ділом чоловік запитає його, чому він не в школі.


Він відкрив дверцята.


– Спасибі. – І сів.


– Далеко їдеш? – запитав комівояжер, подивившись у дзеркало заднього виду, перед тим як включити передачу і вирулити назад на проїжджу частину.


– У Оутли, – відповів Джек. – Думаю, тридцять миль.


– Ти тільки що провалив географію, – повідомив йому комівояжер. – До Оутли більше сорока п'яти миль. – Він повернувся до Джека і здивував хлопчика, підморгнувши йому. – Не ображайся, але мені не подобається, коли я бачу дітей, які голосують на дорозі. Тому завжди їх підводжу. Принаймні знаю, що зі мною вони в безпеці. Жодних пощупываний-погладжувань, розумієш, про що я? Тут надто багато божевільних, малюк. Ти читаєш газети? Я кажу про хижаків. А ти можеш опинитися дичиною.


– Звичайно, ви маєте рацію, – відповів Джек. – Але я намагаюся бути обережним.


– Як я розумію, ти живеш десь неподалік?


Чоловік, як і раніше дивився на нього, кидаючи короткі погляди на дорогу, а Джек гарячково порпався в пам'яті, згадуючи назву якогось міста, який залишився позаду.


– У Пальмірі. Я з Пальміри.


Комівояжер кивнув.


– Приємний містечко. – Він нарешті повернувся обличчям до дороги, і Джек трохи розслабився, привалившись до зручною плюшевою спинці. А потім чоловік нарешті запитав:


– Сподіваюся, ти не втік з дому? – І підійшов час Історії.


Джек розповідав її так часто, змінюючи тільки назви міст по мірі просування на захід, що вона вже сама монологом злітала з мови.


– Ні, сер. Мені просто треба потрапити в Оутли, щоб якийсь час пожити у тітки Елен. Елен Воен. Вона сестра моєї мами. Вчителька. Бачте, минулої зими помер мій тато, і жити нам стало важче... а два тижні тому у мами посилився кашель, і вона ледве могла піднятися по сходах, і лікар сказав, що їй добре б якийсь час провести в ліжку, от вона й запитала сестру, не візьме вона мене до себе. Вона вчителька і все таке, так що в Оутли я зможу ходити в школу. Тітонька Елен нікому не дозволить ледарювати, будьте впевнені.


– Ти хочеш сказати, що твоя мати дозволила тобі добиратися з Пальміри в Оутли на попутках? – запитав чоловік.


– Ні, звичайно ж, немає... вона б ніколи цього не зробила. Ні, вона дала мені гроші на автобус, але я вирішив їх заощадити. У нас вдома давно вже не так багато грошей, так і у тітки Елен з ними напруженість. Моя мама розсердилася б, дізнавшись, що я голосую на дорозі. Але мені здається, це марна трата грошей. Я вважаю, що п'ять баксів – це п'ять баксів, так чого віддавати їх водієві автобуса?


Чоловік скоса глянув на нього.


– І як довго ти збираєшся пробути в Оутли?


– Важко сказати. Я сподіваюся, мама скоро видужає.


– Тільки назад не добирайся на попутках, добре?


– У нас більше немає машини, – відповів Джек, розширюючи Історію. Йому це подобалося. – Можете повірити? Вони прийшли пізно вночі і забрали її. Жалюгідні боягузи. Знали, що всі будуть міцно спати. Прийшли вночі й забрали машину прямо з гаража. Містер, я б бився за нашу машину, і тоді мама відвезла би мене до тітки. А тепер, коли мамі треба до лікаря, їй доводиться спускатися вниз по пагорбу і йти ще приблизно п'ять кварталів до автобусної зупинки. Як вони могли це зробити? Просто прийшли і вкрали нашу машину! Як тільки у нас з'явилася б така можливість, ми знову почали виплати. Я хочу сказати, хіба це не злочин?


– Якби таке сталося зі мною, я б сказав, що злодійство, – кивнув чоловік. – Що ж, я сподіваюся, твоя мати швидко одужає.


– Ми обидва на це сподіваємося, – щиро відповів Джек.


Розмова тривала в тому ж дусі, поки на щитах-покажчиках не почала з'являтись інформація про з'їзді в Оутли. Комівояжер звернув на резервну смугу відразу за з'їздом, посміхнувся Джеку.


– Удачі тобі, малюк.


Джек кивнув і відкрив дверцята.


– Сподіваюся, тобі не доведеться провести в Оутли багато часу.


Джек запитливо подивився на нього.


– Ти ж знаєш, що це за місце?


– Трохи. Не так щоб дуже.


– Справжня діра. З тих, де їдять те, що розчавлять на дорозі. Гориллавилл. Їж пиво, потім п'єш склянку. Щось на зразок цього.


– Спасибі за попередження. – Джек виліз з машини. Комівояжер помахав рукою, і «фарлайн» поїхав, швидко перетворившись в темну точку, мчиться до низького помаранчевого сонця.


3


Приблизно милю або трохи довше дорога тяглася по нудною рівнині. Далеко попереду Джек бачив маленькі щитові двоповерхові будинки, притулившиеся на краю поля, бурих і порожніх, і ці будинки не виглядали фермерськими. Похмурі і рідкісні, вони дивилися на пустинні поля, застигнувши в сірій нерухомої тиші, яку порушували тільки далеким гулом, який доносився з автостради 90. Не мукали корови, не іржали коні – Джек не бачив ні тварин, ні сільськогосподарської техніки. Біля одного з будинків стояло кілька старих іржавих автомобілів. У цих будинках могли жити тільки люди, які настільки не зазнавали собі подібних, що навіть Оутли здавався їм надто густонаселеним містом. Порожні поля служили їм ровом, отгораживавшим їх щитові облуплені замки.


[16]Потім Джек вийшов на перехрестя, прямо-таки змалювали з коміксу: дві вузькі пустельні дороги, що перехрещуються в абсолютній порожнечі і йдуть в точно таку ж порожнечу. У Джека вже виникли сумніви в правильності обраного шляху, тому він поправив рюкзак і підійшов до іржавої чорного стовпа, на якому кріпилися два покажчика, такі ж чорні й іржаві, з назвами доріг. Може, зійшовши з автостради з'їзду, йому слід було піти наліво, а не направо? Згідно з вказівником, дорога, прокладена паралельно автостраді, називалася Догтаун-роуд. Догтаун? Джек пройшовся по ній поглядом. Чорна смужка асфальту серед безкраїх, як рівних стіл, зарослих бур'янами полів. Смужка асфальту, по якій ішов він, згідно іншому вказівнику, називалася Мілл-роуд. Приблизно за милю дорога пірнала в тунель, майже прихований кронами дерев та килимом плюща, здалеку нагадував лобкові волосся. Серед плюща виднівся білий курсор, ймовірно, на ньому тримався. З такої відстані напис Джек розібрати не міг. Він засунув руку в кишеню і стиснув монету, подаровану йому капітаном Фарреном.


Шлунок вже подавав голос. Пора і пообідати, так що треба рухати звідси і знайти місто, де він зможе відпрацювати свою їжу. Він вирішив не звертати з Мілл-роуд, у всякому разі, поки не мине тунель і не подивиться, що на іншій стороні. Джек продовжив шлях, і чорна діра в зеленій стіні дерев зростала з кожним кроком.


Холодний і сирий, пахне цегляної пилом і зораної землею тунель, здавалося, всмоктав його в себе, а потім почав стискатися. Джек навіть злякався, що тунель веде під землю – просвіту попереду не спостерігалося, – але потім зрозумів, що асфальт йде рівно. «УВІМКНІТЬ ФАРИ» – попереджав щит-вказівник на в'їзді в тунель. Джек натрапив на цегляну стіну і відчув, як на руки сипалася дрібна крихта.


– Фари, – сказав він собі, шкодуючи про те, що у нього немає навіть ліхтарика. Тунель, мабуть, трохи вигинався. Джек повільно і обережно, як сліпий, уперся витягнутими руками в стіну і пішов уздовж неї, торкаючись шорсткої поверхні пальцями. Коли таке відбувалося з Койотом в мультфільмах про Дорожнього бігуна, той зазвичай опинявся на капоті вантажівки.


Почулося метушливий шкрябання по асфальту, і Джек завмер.


Щур, подумав він. Може, кролик, зрізає шлях між полями. Ні, судячи по звуках, тварина було велике.


Звук повторився, віддаляючись. Джек зробив ще крок вперед. В глибині тунелю хтось вдихнув. Один раз. Хлопчик зупинився, гадаючи: Це тварина? Він торкався пальцями вологої стіни, чекаючи видиху. На тварина не схоже: ні пацюк, ні кролик не могли так глибоко вдихнути. Джек просунувся ще на кілька дюймів, не бажаючи признаватися собі, що боїться того, хто міг затаїтись у тунелі.


Він знову завмер, почувши що долинув з чорноти звук, дуже схожий на тихий смішок. У наступну секунду з глибин тунелю розлився запах, знайомий, хай поки Джек і не міг визначити, де з ним стикався, різкий, сильний і солодкий.


Хлопчик озирнувся. Вхід в тунель вже наполовину сховався завдяки повороту стіни, перебував далеко-далеко і розміром не перевищував кролячу норку.


– Хто тут? – запитав він. – Агов? Є тут хто-небудь? Хто-небудь?


Здається, далі по тунелю зашепотіли.


Він не в Долинах, нагадав собі Джек, у найгіршому випадку він міг злякати якогось дурного пса, який зайшов у тунель, щоб подрімати в прохолодній темряві. І тоді він просто врятував псу життя, розбудивши до того, як його розчавить автомобіль.


– Гей, песик! – крикнув він. – Песик!


І тут же його винагородили звуки лап, що біжать по тунелю. Але... вони наближалися або вилучалися? Прислухаючись до м'якого постукуванню, він не міг визначити, біжить чи тварину до нього або від нього. Потім подумав, що джерело цих звуків, можливо, не попереду, а позаду, повернув голову і виявив, що входу в тунель вже не видно.


Щось заскреблось у футі або двох позаду, Джек рвонувся вперед і сильно вдарився плечем про вигин стіну.


Розгледів у темряві силует – начебто собачий. Джек зробив крок і знову зупинився – він настільки втратив орієнтацію, що вирішив, ніби перенісся в Долини. Тунель наповнював різкий мускусний, тваринний запах, і наближався до нього точно не пес.


Подих холодного повітря принесло нові запахи: машинного масла і перегару. Джек почував, що силует все ближче.


Лише на мить перед ним виникло зависле в темряві обличчя, немов підсвічується зсередини слабенький, ледь тліючого лампочкою: довге, скривджене, тільки позірна молодим. Йому супроводжували запахи поту, машинного масла, перегару. Джек вжимался в стіну, піднявши кулаки, і стояв так навіть після того, як особа розчинилося в темряві.


Охоплений жахом, він подумав, що чує кроки, легкі і швидкі, віддалялися до входу в тунель, і, відірвавши погляд від квадратного фута чорноти, озирнувся. Темрява, тиша. Тунель спорожнів. Джек сунув руки під пахви і відкинувся на цегляну стіну, притулившись до неї рюкзаком. Через хвилину продовжив шлях.


Вийшовши з тунелю, він обернувся, щоб подивитися в нього. Ніяких звуків, ніяких дивних істот, які поспішають до нього. Він наблизився до тунелю на три кроки, вдивився в його жерло. А потім серце його мало не зупинилося, тому що до нього летіли два величезних помаранчевих очі. Половину відстані, що розділяло їх і Джека, вони подолали в лічені секунди. Він не міг зрушити з місця: його ноги по щиколотки пішли в асфальт. Нарешті він зумів витягнути перед собою руки, долонями вперед, немов намагаючись відштовхнути небезпека. Очі насувалися на нього, загудів клаксон. За секунду до того, як автомобіль вирвався з тунелю – за кермом сидів червонопикий чоловік, розмахуючи кулаком, – Джек встиг відстрибнути в сторону.


– ГО-О-ОВ-НЮ-Ю-Ю... – долинуло з нахиленої рота. Ще не прийшовши до тями, Джек повернувся і дивився, як автомобіль мчить вниз по схилу до містечка, судячи з усього, Оутли.


4


Розташований серед занедбаних полів Оутли расползался від двох основних вулиць. Перша, продовження Мілл-роуд, починалася від величезного обшарпаного будинку, що височів посеред величезною автостоянки. Фабрика, подумав Джек. Далі тяглися салони старих автомобілів (з обвислими прапорами), ресторани швидкого обслуговування (великі американські цицьки), боулінг з гігантською неоновою вивіскою («БОУЛ-А-РАМА!»), продовольчі магазини, заправні станції. Після них Мілл-роуд перетворювалася в п'ять або шість кварталів ділового району, зі старими двоповерховими будинками, перед якими автомобілі паркувалися капотом до тротуару. На інший основний вулиці, ясна річ, знаходилися будинки найважливіших жителів міста – великі, з верандами і широкими галявинами. На перетині цих вулиць у світлі предвечернего сонця блимав червоним світлофор. Ще один світлофор, кварталах у восьми, загорівся зелений. Неподалік знаходилася велика будівля з безліччю вікон, яке виглядало як лікарня для душевнохворих, хоча, найімовірніше, було школою. Ці вулиці оточували маленькі будиночки, серед яких зустрічалися споруди невідомого призначення, обгороджені високим сітчастим парканом.


Багато вікна фабрики були вибиті, а частина вікон в центрі міста закривали листи фанери. У обнесених сітчастим парканом бетонованих дворах лежали купи сміття. Навіть вдома важливих городян здавалися запущеними, з просевшими мостини веранд, облупленою фарбою. Належали вони, схоже, власникам автосалонів, стоянки яких заповнювали непродаваемые автомобілі.


Джек вже зібрався було розвернутися і відправитися в Догтаун, незважаючи на назву, але в цьому випадку йому знову довелося б пройти тунелем на Мілл-роуд. В торговому районі хтось натиснув клаксон, і від цього звуку Джека охопили нестерпне відчуття самотності і ностальгія.


Він не міг розслабитися, поки не порівнявся з ворітьми фабрики. Тунель на Мілл-роуд залишився далеко позаду. Приблизно третина вікон на брудно-цегляному фасаді була відсутня, багато інші витріщалися на Джека великими квадратами коричневого картону. Навіть на дорозі відчувалися запахи машинного масла, закопчених конвеєрних стрічок, лязгающих шестерень. Джек сунув руки в кишені і швидким кроком попрямував до центру міста.


5


Поблизу Оутли виглядав ще більш похмурим, ніж з вершини пагорба. У салонах автомобілів продавці стояли біля вікон своїх офісів, навіть не виходячи на вулицю. Прапори обвисли, пошарпані і безрадісні; оптимістичні плакати, вивішені вздовж потрісканого тротуару перед рядами автомобілів – «ОДИН ВЛАСНИК! ФАНТАСТИЧНА КУПІВЛЯ! АВТОМОБІЛЬ ТИЖНЯ!», – пожовкли. Чорнило розповзлися і стікали з деяких літер, наче їх змило дощем. Дуже мало людей ходило по цих вулицях. Прямуючи до центру міста, Джек побачив старого із запалими щоками і сірою шкірою, який намагався влаштувати порожній візок для продуктів на бордюрний камінь. Коли хлопчик наблизився, старий щось прорипів, вороже і злякано, вискаливши чорні, як у борсука, десни. Він подумав, що Джек хоче відняти у нього візок.


– Вибачте. – Серце Джека знову гучно забилося. Старий всім тілом прикривав візок, захищаючи її, демонструючи ворогу чорні десни. – Вибачте, – повторив Джек. – Я тільки хотів допомогти...


– Пайшивый виття! Пайшивый ПО-О-ОЙ! – вискнув старий, сльози покотилися по його зморшкуватих щоках.


Джек поспішив піти.


Двадцять років тому, в шістдесятих, Оутли, повинно бути, процвітав. Частина Мілл-роуд у межах нагадувала про ті часи, коли акції росли, бензин коштував дешево і ніхто не чув слів «дискреційний дохід»[17], тому що грошей вистачало всім. Люди вкладали їх у франшизи і маленькі магазинчики, і якщо не процвітали, то хоча б трималися на плаву. Ці короткі квартали все ще вселяли примарну надію, але у франшизних ресторанчиках сиділи лише нечисленні підлітки, потягивавшие колу, а в скляних вітринах багатьох магазинів висіли плакати – старі, як і в автосалонах, – з написами: «ОСТАННЯ РОЗПРОДАЖ! ПОВНА ЛІКВІДАЦІЯ!». Джек не побачив жодного оголошення про найм на роботу.


У центрі Оутли реальність прозирала крізь радісні клоунські кольору, що залишилися від шістдесятих. Джек тягнувся вздовж понурых цегляних будинків, рюкзак ставав все важчим, а ноги боліли все сильніше. Він би пішов у Догтаун, якщо б не ноги і необхідність знову пройти тунелем на Мілл-роуд. Зрозуміло, в темряві не ховався скалящийся людина-вовк – в цьому він уже себе переконав. І ніхто не заговорював з ним в тунелі. Просто Долини дуже його вразили. Спочатку королева, потім убитий хлопчина у перевернутій вози, половина обличчя якого перетворилося на криваву пульпу. Нарешті, Морган і дерева. Але це сталося там, де подібне могло статися... навіть, ймовірно, вважалося нормальним. Тут цим речам не місце.


Він опинився перед довгим брудним вікном, над яким ледь читалася обдерта напис на цегляній стіні: «МЕБЛЕВИЙ СКЛАД». Джек приклав руки до очей, вдивився в скло. Побачив дерев'яну підлогу, а на ньому – диван і стілець, вкриті білими чохлами, на відстані п'ятнадцяти футів один від одного. Рушив далі, гадаючи, чи не доведеться йому випрошувати їжу.


Трохи попереду четверо чоловіків сиділи в автомобілі перед магазином з забитими дошками вікнами. Джек подивився на автомобіль, древній чорний «десото», який виглядав так, наче з нього зараз вискочить Бродерік Кроуфорд, відзначив відсутність покришок. На лобовому склі красувався приклеєний скотчем прямокутник жовтого паперу п'ять на вісім дюймів, який проголошував: «КЛУБ ГАРНОЇ ПОГОДИ». Чоловіки – двоє на передньому сидінні, двоє на задньому – грали в карти. Джек підійшов до переднього пасажирського вікна.


– Вибачте, – звернувся він до чоловіків, і сидів ближче інших картяр глянув на нього риб'ячим сірим оком. – Ви не знаєте, де...


– Відвали, – сипло, немов з набитим ротом, відповів чоловік. Половину обличчя, звернену до Джека, испещряли старі шрами від вугрів, а сама особа виглядало на диво плоским, наче хтось наступив на нього ще в дитинстві.


– Я просто хотів дізнатися, чи немає тут місця, де я міг би попрацювати кілька днів.


– Спробуй Техас, – запропонував чоловік, що сидів на кріслі, і пара на задньому сидінні загоготала, розплескавши пиво на свої карти.


– Я сказав тобі, хлопець, відвали. – Плосколицый рыбьеглазый чоловік подивився на Джека. – Або я особисто виб'ю з тебе все лайно.


І Джек розумів, що той каже правду: затримайся він ще на секунду, і чоловік вилізе і поб'є його в кров. Потім повернеться в машину і відкриє нову банку пива. Пол був усіяний банками «Роллінг рок»: випиті валялися на боці, повні стояли в пластикових упаковках. Джек відступив на крок; «риб'яче око» вже відвернувся від нього.


– Напевно, дійсно спробую пошукати роботу в Техасі. – Він рушив далі, чекаючи почути, як за спиною відкриється дверцята «десото», але почув тільки, як розкрили чергову банку пива.


Спочатку тріск, потім шипіння.


Джек пішов не озираючись.


Він добрався до кінця кварталу і опинився на перехресті з іншою головною вулицею. На засихаючої галявині з жовтими бур'янами стояли фібергласові фігурки, віддалено нагадували диснеївських оленят. Безформна стара з мухобійкою в руці дивилася на нього з дивана-гойдалок, що стоїть на веранді.


Джек відвернувся від її підозрілого погляду і побачив перед собою останній з сумних цегляних будинків на Мілл-роуд. Три бетонні сходи вели до розкритої сітчастої двері. У довгому темному вікні світилася рекламний напис «БУДВАЙЗЕР». На фут правіше красувалася вивіска: «БАР АПДАЙКА В ОУТЛИ», – а кількома дюймами нижче до скла був приклеєний жовтий паперовий прямокутник, такий же, як на вітровому склі «десото», тільки з бажаними словами «ПОТРІБНІ ПОМІЧНИКИ». Джек зняв з плечей рюкзак, сунув під пахву і піднявся по сходах. І коли він переходив з стомленого сонячного світла в темряву бару, йому раптом згадався густий плющ на в'їзді в тунель на Мілл-роуд.


Розділ 9


Джек в «Ловчем глечику»


1


Менш ніж через шістдесят годин Джек Сойєр, який перебував у зовсім іншому стані духу, ніж той Джек Сойєр, який наважився увійти в тунель Оутли у середу, знаходився у холодній коморі «Бару Апдайка», ховав рюкзак за діжечками «Буша», що стояли в далекому кутку, як алюмінієві кеглі на боулинговой доріжці велетня. Джек збирався втекти через дві години, після закриття бару. Слово це – не піти, не покинути, а втекти – свідчило про те, якою запеклою, на його думку, ситуації він опинився.


Мені було шість, Джону Б. Сойєру було шість, Джекі було шість. Шість.


Думка ця, безсумнівно, абсурдна, в той вечір виникла у нього в голові і почала повторюватися. Він вважав її черговим свідченням того, як він наляканий, наскільки впевнений, що потрапив у пастку, яка ось-ось закриється. Він поняття не мав, що означає ця думка, вона просто крутилася і паморочилося в голові, як дерев'яна конячка, закріплена на поворотному колі каруселі.


Шість. Мені було шість. Джекі Сойєру було шість.


Знову і знову, по колу і по колу лине вона.


Комора примикала до загального залу бару, і сьогодні розділяла їх стіна вібрувала від шуму, пульсувала, як шкіра на барабані. Лише двадцятьма хвилинами раніше це був п'ятничний вечір, а по п'ятницях текстильна фабрика Оутли і завод гумотехнічних виробів Догтауна виплачували зарплату. І тепер народу в барі набилося під зав'язку... і навіть більше. Зліва від барної стійки висіло велике оголошення: «ОДНОЧАСНЕ ПЕРЕБУВАННЯ В ЗАЛІ ПОНАД 220 ОСІБ Є ПОРУШЕННЯМ ПУНКТУ 331 ПРАВИЛ ПРОТИПОЖЕЖНОЇ БЕЗПЕКИ, що ДІЮТЬ НА ТЕРИТОРІЇ ОКРУГУ ДЖЕНЕСИ». Ймовірно, пункт 331 тимчасово припиняв свою дію по завершенні робочого тижня, тому що, за підрахунками Джека, в барі зібралося більше трьохсот чоловік, отрывавшихся під музику кантрі-вестерн-групи, именовавшей себе «Хлопці з Дженні-Веллі». Вони грали жахливо, але у них була педальная стіл-гітара. «Тутешні хлопці люблять педал-стіл, Джек», – пояснив йому Смокі.


– Джек! – проорала Лорі, перекриваючи стіну звуку.


Лорі, жінка Смокі. Джек не знав її прізвища. Він ледве чув голос Лорі за гуркотом музичного автомата, волаючого на повну потужність, тому що група пішла на перерву. Всі п'ятеро музикантів стояли біля дальнього кінця барної стійки і накачувалися «Чорним російською», який відпускався їм за півціни. Лорі сунула голову в комору. Тьмяні світле волосся утримували дитячі білі шпильки, поблескивавшие під флуоресцентним світлом.


– Джек, якщо ти зараз же не прикатишь цей барило, боюся, він зламає тобі руку.


– Добре, – відповів Джек. – Скажи йому, що зараз буду.


У нього по шкірі побігли мурашки, та не від холоду. У Смокі Апдайка не забалуєш. Смокі, який раз у раз міняв паперові кухарські ковпаки, нахлобучивая їх на вузьку голову, Смокі з великими пластмасовими вставними щелепами, купленими за поштовим каталогу, наводячи жах і надто красивими у своїй ідеальної рівності, Смокі з лютими карими очима і брудно-жовтими склерами старого. Смокі Апдайк, який якимось чином, як і раніше незрозумілим для Джека – і від того ще більш страхітливим, – зумів перетворити хлопчика у в'язня.


Музичний автомат тимчасово замовк, залишився рев натовпу, який навіть трохи посилився, щоб компенсувати музичну паузу. Якийсь ковбой з озера Онтаріо затягнув грубим п'яним голосом: «Ї-і-і-ХО-О!» Скрикнула жінка. Розбилося щось скляне. Знову включився музичний автомат, заревів, як двигуни ракети «Сатурн» при зльоті.


З тих місць, де їдять те, що розчавлять на дорозі.


Сирим.


Джек нахилився над алюмінієвим бочонком, перетягнув його приблизно на три фути, скривив рот від болю. Незважаючи на холод, на лобі виступив піт, спина запротестувала. Бочонок скреготав, просуваючись по нерівному бетону. Джек зупинився, важко дихаючи, у вухах у нього дзвеніло.


Він підвіз ручний візок до бочонку. Поставив його на обід, покотив вперед, до візка, і коли вже опускав, втратив над ним контроль – той важив лише на кілька фунтів менше Джека. Бочонок важко плюхнувся на передню частину візка, де лежав шматок килима, щоб пом'якшувати подібні удари. Джек спробував влаштувати бочонок на візок, одночасно забравши руки, щоб їх не розчавило між бочонком і бортом візки. Не встиг. Тим не менш руки залишилися цілі. Джек сунув пульсуючі болем пальці лівої руки в рот і посмоктала, в його очах стояли сльози.


Гаразд, пальці він лише злегка прищемив, але чув шипіння газу, що виходить з дренажного клапана на кришці бочки. Якщо Смокі підключить бочонок і піде піна... або, гірше того, якщо відкриє кришку і пиво гейзером ударить йому в обличчя...


Краще про таке не думати.


Минулого вечора, в четвер, коли він спробував прикотити Смокі барило, той впав на бік. Дренажний клапан зірвало. Пиво, пенясь, потекло по підлозі до зливного отвору. Джек стояв, переляканий і застиглий, не слухаючи криків Смокі. З барильця витікав не «Буш» – «Кингсленд». Не пиво, а ель... королівський ель.


Тоді Смокі вдарив його перший раз, відкинувши хлопчика на занозистую стіну комори.


– Це твоя платня за сьогодні, – прогарчав Смокі. – І більше так не роби, Джек.


У цій фразі, «більше так не роби», найсильніше Джека налякало припущення, що у нього буде ще багато можливостей зробити це. Тобто Смокі Апдайк очікував, що він пробуде тут довгий, довгий час.


– Джек, поквапся!


– Вже йду, – важко дихаючи, відповів Джек. Спиною вперед покотив візок до дверей, намацав ззаду ручку, повернув, відчинив двері. Вона вдарилася об щось велике, м'яке і податливе.


– Господи, дивись, куди преш!


– Ой, вибачте.


– Я тобі зараз ойкну, гівнюк, – відповів голос.


Джек почекав, поки не вщухнуть важкі кроки в коридорі, знов спробував відкрити двері.


Вузький коридор був пофарбований яскраво-зеленою фарбою. У ньому смерділо гівном, і сечею, і миючим засобом «Тайди Боул». Стіни покривали графіті – творчість нудьгуючих п'яниць, дожидавшихся можливості використовувати за призначенням «ПОЙНТЕРОВ» або «СЕТТЕРІВ». Найбільша напис, зроблений чорним маркером, розтягнулася майже на всю зелену стіну і здавалася апофеозом тупий, безцільної люті, що накопичилася в Оутли: «ВІДПРАВИТИ ДО ІРАНУ ВСІХ АМЕРИКАНСЬКИХ НІГГЕРІВ І ЄВРЕЇВ».


Шум загального залу проникав і в комору. В коридорі він вже гримів. Джек кинув погляд поверх барила на візку, щоб переконатися, що його рюкзак не видно від дверей.


Він розумів, що повинен піти. Повинен. Молчащий телефон нарешті заговорив і, здавалося, закував його в капсулу темного льоду... це було погано. Але Рендолф Скотт був ще гірше. Звичайно, цей хлопець не був Рэндолфом Скоттом, просто він виглядав як Рендолф Скотт у фільмах п'ятдесятих. Смокі Апдайк, можливо, був ще гірше... хоча Джек у цьому сумнівався. З того моменту, як побачив (або подумав, що побачив), що очі людини, схожого на Рэндолфа Скотта, змінюють колір.


Але гірше всього був сам Оутли... це Джек знав напевно.


Оутли, штат Нью-Йорк, в самому серці округу Дженеси, тепер здавався жахливої пасткою, яку поставили на Джека... прямо-таки муніципальним «ловчим глечиком». Одне з чудес природи, «ловчий глечик». Потрапити в нього легко. Вибратися практично неможливо.


2


Високий чоловік з величезним, покачивающимся животом стояв, чекаючи, коли звільниться чоловічий туалет. Він перекочував з одного куточка рота в іншу пластикову зубочистку і пильно дивився на Джека. Підліток вирішив, що потрапив дверима цього пузатого.


– Гівнюк, – повідомив пузатий, та тут двері туалету відкрилася. З нього вийшов чоловік. На мить очі Джека зустрілися з його очима. Той самий чоловік, схожий на Рэндолфа Скотта. Але не кінозірка – звичайний робітник з Оутли, пропивающий тижневу платню. Потім він поїде на наполовину сплачене «мустанг» з дребезжащими дверцятами або на оплаченому на три чверті мотоциклі – великому старому доброму «харлеї», можливо, з наклейкою «КУПУЙ АМЕРИКАНСЬКЕ» на боці.


Його очі стали жовтими.


Ні, це твоя уява, Джек, всього лише твоя уява. Він всього лише...


...всього лише робітник, який придивляється до нього, тому що він – новенький. Сам-то, напевно, вчився тут у старшій школі, грав у футбол, накачав дівчину-католичку з групи підтримки і одружився на ній, дівчисько розтовстіла на шоколаді і готових обідах «Штоуффера». Звичайний невдаха з Оутли, всього лише...


Але його очі стали жовтими.


Припини! Не стали!


І все-таки щось у ньому змусило Джека подумати про те, що трапилося по дорозі в місто... трапилося в темряві тунелю.


Товстун, який обізвав його говнюком, відскочив від сухощавого чоловіки в джинсах «Левайс» і чистій білій футболці. Рендолф Скотт рушив до Джека, розмахуючи великими жилавими руками.


Його очі блиснули крижаний синявою... і почали змінюватися, каламутитись і світлішати.


– Малюк, – промовив він, і Джек квапливо дременув, відкривши задом двері, не хвилюючись про те, кого вона могла вдарити.


Шум обрушився на нього. Кенні Роджерс ревів хвалебну пісню якомусь Рубену Джеймсу. Ти завжди підставляв іншу щоку, – утовкмачував Кенні набившимся в зал п'яницям, – адже лагідних чекає прекрасний кращий світ. Лагідних в залі Джек не бачив. «Хлопці з Дженні-Веллі» поверталися на естраду і розбирали інструменти. Всі виглядали п'яними і втраченими... можливо, не розуміли, де знаходяться, за винятком грав на педальній стіл-гітарі. На обличчі хлопця читалася нудьга.


Зліва від Джека жінка щось гаряче говорила в трубку телефону-автомата. Сам Джек, будь його воля, більше ніколи не доторкнувся б до трубки, навіть за тисячу доларів. Поки вона говорила, п'яний супутник лапал її, засунувши руку під ковбойку. На великий танцмайданчику не менше сімдесяти пар топталися і обіймалися незалежно від того, яка звучала музика, швидка або повільна. Просто обіймалися, вжимаясь один в одного, руки м'яли сідниці, губи зливалися з губами, піт тік по щоках і проступав великими колами під пахвами.


– Слава тобі, Господи! – вигукнула Лорі і відкрила хвіртку, щоб Джек міг вкотити бочонок за стійку. Смокі стояв в середині, наповнював піднос Глорії джин-тоніком, горілкою з лимонним соком і коктейлем «Чорний росіянин», який дійсно складав конкуренцію пива в боротьбі за право називатися самим популярним напоєм Оутли.


Джек побачив Рэндолфа Скотта, що виходить в зал з коридору. Він дивився в бік Джека, його сині очі тут же зловили погляд хлопчика. Рендолф легенько кивнув, як би кажучи: Ми поговоримо. Так, сер. Може, ми поговоримо про те, що може, а чого не могло бути в тунелі Оутли. Або про батогах. Або про хворих матерів. Може, поговоримо про те, що ти проведеш в окрузі Дженеси багато-багато часу, поки не станеш старим, плачучи над візком для продуктів. Що думаєш щодо цього, Джекі?


По тілу Джека пробігла дрож.


Рендолф Скотт посміхнувся, немов побачив цю тремтіння... або відчув. Потім пірнув у натовп.


Миттю пізніше сильні тонкі пальці Смокі вп'ялися в плече Джека – шукали найболючіше місце і, як завжди, знайшли. Розумні пальці, знають, де проходять нерви.


– Джек, ти повинен ворушитися швидше. – В голосі Смокі майже чулося співчуття, але пальці давили, рухалися, шукали. Від нього пахло рожевими пастилками «Канада мінт», які він раз у раз кидав у рот. Куплені поштою вставні щелепи клацали і клацали. Іноді чулося мерзенне плямкання, коли вони сповзали, а він засасывал їх на належне місце. – Ти повинен ворушитися швидше, а то мені доведеться змастити тобі зад скипидаром. Ти розумієш, що я кажу?


– Д-да, – відповів Джек, намагаючись не застонать.


– Гаразд. Це добре. – На мить пальці Смокі вжались сильніше, натиснули на нервовий вузол. Джек застогнав. Смокі це цілком влаштувало. Він прибрав руку.


– Допоможи мені приєднати барило, Джек. І давай зробимо це швидко. Вечір п'ятниці, люди хочуть пити.


– Ранок суботи, – тупо поправив його Джек.


– І тоді теж хочуть. За справу.


Джеку як вдалося допомогти Смокі підняти бочонок на квадратну підставку під стійкою. Тонкі, схожі на мотузки м'язи Смокі збурювалися і звивалися під футболкою з написом «БАР АПДАЙКА В ОУТЛИ». Паперовий ковпак на вузькій голові цього тхора залишався на місці, край завжди торкався лівої брови, всупереч закону всесвітнього тяжіння. Джек спостерігав, затамувавши подих, як Смокі відвертає червоний дренажний клапан-пробку. Бочонок почав дихати більш шумно, але не вспенился. Тихий зітхання полегшення зірвався з губ Джека.


Смокі вже катил до нього порожню бочку.


– Відвези його в комору, а потім прибери в туалеті. Пам'ятаєш, я говорив тобі сьогодні вдень?


Джек пам'ятав. В три години дня завила сирена, немов сповіщаючи про повітряному нальоті, і Джек мало не вистрибнув зі штанів. Лорі засміялася і повернулася до Смокі: «Глянь на Джека, Смокі. Думаю, він тільки що обмочився». Смокі похмуро, без тіні посмішки глянув на Джека і покликав його помахом руки. Пояснив, що ця сирена повідомляє про початок виплати тижневої платні на текстильній фабриці Оутли. Сказав, що така ж сирена сповіщає про початок виплати на заводі гумотехнічних виробів Догтауна. Там виготовляли пляжні іграшки, надувних ляльок і презервативи з такими назвами, як «Реберця задоволення». Скоро, сказав Смоукі, в бар потягнеться народ.


– І ти, і я, і Лорі, і Глорія повинні стати швидкими як блискавка, – наставляв його Смоукі, – тому що в п'ятницю після крику орла ми повинні заробити ті гроші, які недоотримуємо кожне неділю, понеділок, вівторок, середу та четвер. Коли я крикну тобі, що треба привезти бочонок пива, ти повинен це зробити, перш ніж згасне мій крик. І кожні півгодини заходь у туалет зі своєю шваброю. У п'ятницю ввечері кожен відвідувач полегшується раз на чверть години, а то й частіше.


– Жіночий я беру на себе, – додала підійшла Лорі. Її тонкі волосся вилися золотом, білизна шкіри змагалася з вампірами з коміксів. Вона то застудилася, то сиділа на кокаїні, тому що постійно шмыгала носом. Джек вважав, що це застуда. Він сумнівався, що в такій дірі, як Оутли, хто міг дозволити собі кокаїн: занадто дороге задоволення. – Жінки краще за чоловіків. Не набагато, але все-таки краще.


– Заткнися, Лорі.


– Сам замовкни, – огризнулася вона, і рука Смокі мигнула блискавкою. Прогримів грім, і раптово на блідій щоці Лорі виник відбиток п'ятірні Смоукі, як перекладна татуювання. Лорі заплакала... але Джек, до свого повного подив, побачив, що її очі світяться щастям. Вона ставилася до жінок, вірили в принцип «б'є – значить, любить».


– Не сиди склавши руки, і в тебе не виникне проблем, – продовжив Смокі. – Пам'ятай, що повинен пошевеливаться, якщо я крикну, що треба привезти бочонок. І пам'ятай, що треба заходити кожні півгодини зі шваброю в чоловічий туалет і підтирати блевоту.


Тут він знову сказав Смоукі, що хоче піти, а Смокі повторив свою брехливу обіцянку щодо другої половини неділі... Але який сенс думати про це?


Крики стали голосніше, до них додався грубий сміх. Пролунав тріск ламається стільця і пронизливий крик болю. Кулачний бій – третій за вечір – зав'язався на танцмайданчику. Смокі вилаявся і протиснувся повз Джека.


– Прибери цей бочонок.


Джек поклав порожній бочонок на візок і повіз до дверей у коридор, побоюючись знову натрапити на Рэндолфа Скотта. Але побачив, що той стоїть у натовпі навколо забіяк, і трохи розслабився.


В коморі він поставив порожню бочку на вантажну платформу – за цей вечір у «Барі Апдайка в Оутли» спустошили вже шість бочок. Покінчивши з цим, знову перевірив, чи на місці рюкзак. Його охопила паніка – рюкзак вкрали, – і серце закалатало паровим молотом. У рюкзаку лежала і пляшка з чарівним соком, і монета з Долин, яка стала в цьому світі срібним доларом. Спітнівши від жаху, Джек змістився праворуч, засунув руку між двох наступних діжок. Намацав через зелений нейлон рюкзака округлість пляшки Спіді. Серцебиття початок вирівнюватися, але Джека трясло, а ноги підгиналися – так буває, коли ледь не трапилася біда.


Чоловічий туалет викликав огиду. Раніше Джека могло вирвати від одного виду блювотини, але за цей вечір звик до смороду... і вважав, що це не найгірше. Він налив гарячої води, додав порошку «Комет» і почав згрібати все це місиво до зливного отвору, думками повернувшись до подій останніх двох днів, хвилюючись, як хвилюється тварина, що потрапило лапою в капкан.


3


Коли Джек вперше увійшов до «Бар Апдайка в Оутли», його зустріли темрява і порожнеча. Музичний автомат і ще два, для гри в пінбол та «Космічних загарбників», були вимкнені. Світилася тільки реклама пива «Буш» над барною стійкою: цифрові годинник між двох гірських піків, що нагадували небачену літаючу тарілку.


Трохи посміхаючись, Джек подався до стійки. І майже підійшов до неї, коли за спиною пролунав безпристрасний голос:


– Це бар. Неповнолітніх тут не обслуговують. Ти що, тупий? Пішов геть.


Джек мало не вистрибнув зі штанів. Він намацав у кишені гроші, думаючи, що все буде як в «Золотий ложці»: він сяде на високий стілець, щось замовить, потім запитає про роботу. Зрозуміло, наймати на роботу такого, як він, незаконно, у всякому разі, без дозволу, підписаного батьками або опікуном, але зате йому можна платити менше встановленого законом мінімуму. Набагато менше. І переговори про платню зазвичай починалися з Історії № 2 – «Джек і злий вітчим».


Він розвернувся і побачив чоловіка, що сидів на самоті в одній з кабінок і дивився на нього з холодною, презирливою настороженістю. Чоловіка худого, але міцного – мотузки м'язів ходили під білою футболкою і на шиї. Футболці складали компанію мішкуваті білі кухарські штани і паперовий кухарський ковпак, зрушений на ліву брову. Вузькою головою чоловік нагадував тхора. Короткі волосся серебрились на скронях. Між великими руками лежала стопка рахунків і калькулятор «Тексас инструментс».


– Я побачив ваше оголошення про роботу, – відповів Джек, не відчуваючи особливих надій. Цей чоловік не збирався його наймати, та він і сам не знав, чи хоче тут працювати. Чоловік виглядав злим і скупим.


– Побачив, значить? – гмикнув той. – Повинно бути, навчився читати в один із перерв між прогулами. – На столі лежала пачка «Філліс черутс». Чоловік дістав одну.


– Я не знав, що це бар. – Джек відступив на крок до дверей. Сонячне світло пробивалося крізь брудне скло, а потім, здавалося, падав замертво на підлогу, немов «Бар Апдайка в Оутли» перебував у іншому вимірі. – Напевно, я подумав, що це... ви розумієте, бар і гриль. Щось таке. Я вже йду.


– Підійди сюди. – Карі очі чоловіка пильно дивилися на нього.


– Ні, все гаразд, – нервово відповів Джек. – Я вже...


– Підійди сюди. Сядь. – Чоловік запалив дерев'яну сірник, зачепив про ніготь великого пальця, раскурил сигару. Муха, яка сиділа на кухарському ковпаку, дзижчали, полетіла в темряву. Його погляд не відривався від Джека. – Я тебе не вкушу.


Джек повільно підійшов до кабінці, після короткого вагання ковзнув за столик навпроти чоловіка, чинно склав руки перед собою. Шістдесят годин, з падаючими на очі вологими від поту волоссям, подтирая сечу і блевоту в чоловічому туалеті в половині першого ночі, думав Джек – ні, знав, що його безглузда самовпевненість дозволила пастці закритися (і вона зачинилися в той момент, коли він сів навпроти Смокі Апдайка, нехай тоді він про це не здогадувався). Венерина мухоловка закривається, якщо всередину залітає нещасну комаху. «Ловчий глечик» з його тонким ароматом і гладкими як скло стінками чекає, поки який-небудь крилатий ідіот не виявиться всередині, де і потоне в скопилася на дні дощовій воді. У Оутли глечик наповнювала не вода, а пиво – інших відмінностей не спостерігалося.


Якби він тоді втік...


Але він не втік. І ще подумав, намагаючись витримати холодний карий погляд, а раптом він все-таки отримає роботу. Майнетт Банберри, жінка, якій належала «Золота ложка» в Обурне, поставилася до Джеку по-доброму, обняла на прощання, поцілувала в щоку і навіть дала три великих сандвіча в дорогу, але він чудово розумів, що до чого. М'якість і навіть якусь подобу доброти не приховували холоднокровною націленості на одержання прибутку, тобто, відверто кажучи, жадібності.


У штаті Нью-Йорк мінімальна годинна заробітна плата становила три долара сорок центів. Як і вимагав закон, ця інформація висіла на кухні «Золотий ложки»: яскраво-рожевий лист, розмірами майже не поступався кіношному постеру. Але тут працював кухарем гаитянин, який ледь говорив по-англійськи і напевно в'їхав в країну нелегально. Так, у всякому разі, думав Джек. Готував він як бог, скибочки картоплі і молюски не проводили в киплячому маслі ні секунди довше покладеного. Дівчина, яка допомагала місіс Банберри обслуговувати клієнтів, дуже мила, але з порожніми очима, потрапила до неї за програмою забезпечення роботою розумово відсталих. У таких випадках закон про мінімальної годинної заробітної плати не застосовувався, і шепелява слабоумная красуня з непідробним захопленням повідомила Джеку, що заробляє долар двадцять п'ять центів кожна година, і всі ці гроші – її.


Сам Джек отримував півтора долара. Він виторгував собі таку оплату і знав: якби місіс Банберри не виявилася в скрутному положенні – її посудомийник змився, пішов випити чашечку кави і не повернувся, – вона б торгуватися не стала. Або погоджуйся на долар двадцять п'ять центів, синку, або скатертиною дорога. Це вільна країна.


І тепер, думав він з незнайомим йому цинізмом, який був частиною його нової самовпевненості, перед ним інша місіс Банберри. Чоловік, а не жінка, міцний і худий, а не товстий і привітний, кислий, а не усміхнений, але в принципі – все та ж місіс Банберри.


– Значить, шукаєш роботу? – Чоловік у білих штанях і паперовому ковпаку поклав сигару в попільничку зі словом «КЭМЕЛС» на дні. Муха перестала мити ніжки і полетіла.


– Так, сер, але ви говорите, що це бар і все таке...


Передчуття біди знову ворухнулося в ньому. Ці карі очі і жовті склери його турбували – очі старого кота-мисливця, який розправився з багатьма і багатьма пахвами.


– Так, це мій бар. Смокі Апдайк. – Він простягнув руку. Джек здивовано протягнув свою. Чоловік стиснув її один раз, майже до болю. Потім ослабив хватку... але руки Джека не випустив. – Ну?


– Що? – Джек розумів, що виглядає безглуздо і навіть злякано... але він відчував себе нерозумно і трохи злякався. І потім, він хотів, щоб Апдайк відпустив його руку.


– Хіба батьки не навчили тебе представлятися?


Запитання прозвучало так несподівано, що Джек ледь не назвав свої справжні ім'я та прізвище, а не ті, якими скористався в «Золотий ложці». Їх він називав і подвозившим його людям, якщо вони хотіли знати, кого посадили в свій автомобіль. Він вже звикся з тим, що Льюїс Фаррен – його «дорожнє ім'я».


– Джек Зі... е... Сотель, – відповів він.


Апдайк ще секунду стискав його руку, карі очі не кліпаючи, дивилися на хлопчика. Потім розтиснув пальці.


– Джек З-е-Сотель. Напевно, найдовша клята прізвище у всьому телефонному довіднику, так, малюк?


Джек почервонів, але промовчав.


– Ти не такий вже здоровий. Думаєш, зможеш поставити на обід девяностофунтовый барило з пивом і влаштувати його на ручний візок?


– Гадаю, що зможу, сер, – відповів Джек, не знаючи, зможе чи ні. Втім, особливої проблеми він не бачив: у такому порожньому барі барила, схоже, доводилося міняти тільки по великих святах.


Апдайк немов прочитав його думки.


– Так, зараз нікого немає. У чотири-п'ять годин ми починаємо крутитися. А по вихідних тут дійсно повно народу. Саме тоді тобі доведеться відпрацьовувати свої гроші, Джек.


– Ну, я не знаю. А скільки ви будете платити?


– Долар на годину, – відповів Апдайк. – Хотів би платити більше, але... – Він знизав плечима і постукав пальцем по пачці рахунків. Навіть посміхнувся одними губами, як би кажучи: Сам бачиш, як йдуть справи, малюк, все в Оутли сповільнюється, як дешеві кишенькові годинники, які забули завести... все сповільнюється з сімдесят першого року. Його очі, як і раніше невідривно спостерігали за особою Джека, пильні, як у кота.


– Не так щоб багато. – Джек говорив повільно, але думати намагався дуже швидко.


«Бар Апдайка в Оутли» – могила... за стійкою не було навіть нещасного алкоголіка, посасывающего пиво і не отрывающего очей від телевізора. Якщо в Оутли і п'ють, так це в тому автомобілі-«клубі». Півтора долара в годину – важко зароблені гроші, якщо працювати, не розгинаючи спини. У такому місці долар на годину – легка робота.


– Так, – погодився Апдайк, повертаючись до калькулятору, – не багато. – Його голос говорив, що Джек може погодитися або піти. Обговорення закінчилося.


– Може, мені й підійде.


– Що ж, це добре, – кивнув Апдайк. – Тепер ми повинні з'ясувати ще один момент. Від кого ти біжиш і хто тебе шукає? – Карі очі повернулися до обличчя Джека і тепер буравілі його. – Якщо хтось йде по твоєму сліду, я не хочу, щоб він псував мені життя.


Це питання не похитнув самовпевненості Джека. Він не вважав себе генієм, але йому вистачало розуму, щоб зрозуміти: в дорозі знадобиться ще одна легенда, призначена для потенційних роботодавців. Історія № 2 – «Злий вітчим».


– Я з маленького містечка у Вермонті. Фендервилла. Мої мати і батько розлучилися два роки тому. Батько намагався отримати опіку наді мною, але суддя віддав мене матері. Так вони надходять практично завжди.


– Саме так вони і роблять. – Апдайк знову зайнявся рахунками і так низько схилився над калькулятором, що мало не торкався носом клавіш, але Джек почував, що він все одно слухає.


– Мій батько поїхав до Чикаго і там знайшов роботу. Він пише мені приблизно раз в тиждень, але перестав приїжджати в минулому році, після того як Обрі побив його. Обрі...


– Твій вітчим, – вставив Апдайк, і Джек примружився: до нього повернулося недавнє недовіру. В голосі Апдайка не було співчуття. Той ніби сміявся над ним, знаючи, що історія Джека – вигадка чистої води.


– Так, – кивнув Джек. – Моя мама вийшла заміж півтора року тому. Він мене часто б'є.


– Сумно, Джек. Дуже сумно. – Апдайк підняв голову, сардонические недовірливі очі знову дивилися на Джека. – І ти дременув у Чикаго, де ви з батьком будете щасливо жити до кінця віку.


– Я на це сподіваюся, – відповів Джек, і тут його осяяло. – Я точно знаю, що мій справжній батько не буде підвішувати мене за шию в стінній шафі. – Він одсунув воріт футболки, показавши відмітину. Вона вже зблякла, але поки він працював в «Золотий ложці», залишалася яскравою і огидно лілово-червоного. Як тавро. Проте «Золотий ложці» у нього не було приводу демонструвати її. Зрозуміло, залишив цю мітку корінь, який ледь не обірвав життя Джека в іншому світі.


Експромт вдався: він побачив, як очі Апдайка широко розкрилися від здивування, а може, і шоку. Чоловік нахилився вперед, зсунувши кілька жовтих і рожевих листків.


– Господи Ісусе, малюк. Це зробив твій вітчим?


– Тоді я і вирішив втекти.


– Він може з'явитися тут в пошуках свого автомобіля або мотоцикла, або гаманця, або грьобаній заначки травки?


Джек похитав головою.


Смокі ще кілька секунд дивився на Джека, потім вимкнув калькулятор.


– Підемо в комору, малюк.


– Навіщо?


– Хочу подивитися, чи ти зможеш поставити один із цих діжок на ребро. Якщо зможеш привезти барило, коли він мені знадобиться твоя робота.


4


Джек, до повної задоволеності Апдайка, продемонстрував, що може поставити великий алюмінієвий бочонок на ребро, а потім, перекочуючи, поставити на візок. Він впорався без особливих проблем – тільки днем пізніше він упустить бочонок і отримає в ніс.


– Що ж, непогано, – кивнув Апдайк. – Ти, звичайно, малуватий для такої роботи і, можливо, наживеш гребаной грижу, але тебе ніхто не неволив.


Він сказав Джеку, що починати той буде опівдні і працювати до першої години ночі («У всякому разі, поки зможеш»), а платити йому будуть щовечора при закритті. Готівкою.


Вони повернулися в зал і там побачили Лорі, у темно-синіх баскетбольних шортах, таких коротких, що з-під них виднілися краю віскозних трусиків, і блузки без рукавів, яку вона напевно придбала у «Маммот-березні» в Батавії. Її рідкі світлі волосся утримували пластмасові шпильки, і вона курила «Пел-Мелл», густо вимазавши фільтр помадою. Великий срібний хрест бовтався між грудьми.


– Це Джек, – представив свого нового працівника Апдайк. – Можеш прибрати оголошення.


– Біжи, малюк, – порадила йому Лорі. – Ще є час.


– Закрий хлебало.


– Змусь мене.


Апдайк ляснув її по заду, досить сильно, щоб вона відлетіла до стійки. Джек моргнув, згадавши, як клацав батіг Осмонда.


– Селюк. – Очі Лорі заблищали від сліз... але вона виглядала дуже задоволеною, ніби вважала, що так і повинно бути.


Тривога Джека тепер відчувалася виразніше, гостріше... перейшла в страх.


– Не звертай на нас уваги, малюк. – Лорі попрямувала до жовтого прямокутника оголошення. – Все буде добре.


– Його звуть Джек – не малюк. – Смокі повернувся в кабінку, де проводив «співбесіду» з Джеком, і почав збирати рахунку. – Малюк – це гребаной козеня. Чи тебе не вчили цього в школі? Приготуй хлопцеві пару бургерів. Він буде починати роботу опівдні.


Лорі зняла з вікна оголошення і поклала за музичний автомат з таким виглядом, ніби робила це багаторазово. Проходячи повз Джека, підморгнула йому.


Задзвонив телефон.


Всі троє глянули на нього, здригнувшись від різкого звуку. Джеку здалося, що до стіни прилип великий чорний слимак. Хлопчик наче випав із часу. Встиг помітити блідість Лорі – кольором виділялися тільки побляклі цятки прищів. Встиг вдивитися в жорстке, потайне особа Апдайка, побачити випирають вени на його довгих китицях. І прочитати пожелтевшее оголошення над телефонним апаратом: «будь ЛАСКА, ОБМЕЖТЕ РОЗМОВА ТРЬОМА ХВИЛИНАМИ».


У повислій тиші телефон дзвонив і дзвонив.


Джек, охоплений раптовим жахом, подумав: Це мене. Здалеку... з далекого, ДУЖЕ далекого далека.


– Відповідай, Лорі, – кинув Апдайк, – чого стоїш?


Лорі пішла до телефону.


– «Бар Апдайка в Оутли». – Її тихий голос тремтів. Вона послухала. – «Бар Апдайка в Оутли». Алло? Алло?.. Твою матір.


І з тріском повісила трубку.


– Нікого. Хлопчаки, напевно. Іноді хочуть знати, чи є у нас «Принц Альберт» в бляшанці. Які ти любиш бургери, малюк?


– Джек! – заревів Апдайк.


– Джек, добре, добре, Джек. Які ти любиш бургери, Джек?


Джек відповів, що не сильно просмаженими, з коричневою гірчицею і бермудським цибулею. Він розправився з їжею в мить ока і випив склянку молока. Тривога пішла разом з голодом. Хлопчаки, сказала вона. Але його очі раз у раз поверталися до телефону, і він задавався питанням, чи дійсно це були хлопчики?


5


Рівно о четвертій пополудні двері відчинилися, немов порожнеча бару служила хитро розставленою пасткою, покликаної привернути його (як «ловчий глечик» приваблює невинним виглядом і солодким запахом), і в зал увійшли чоловіка у робочому одязі. Лорі включила музичний автомат і автомати для гри в пінбол та «Космічних загарбників». Кілька чоловік голосно привітали Смокі, який сухо посміхнувся у відповідь, продемонструвавши куплені поштою вставні щелепи. Більшість замовив пиво. Двоє чи троє – «Чорного російського». Один – член «Клубу гарної погоди», Джек у цьому практично не сумнівався – кидав в музичний автомат четвертаки, викликаючи голоси Міккі Джилі, Едді Рэббита, Уэйлона Дженнінгса та інших. Смокі велів Джеку взяти в коморі відро і швабру і вимити танцмайданчик перед естрадою, яка пустувала в очікуванні п'ятниці і «Хлопців з Дженні-Веллі». А після того як майданчик просохне, сказав Смоукі, треба взяти «Пледж» і натерти її. «Ти зрозумієш, що все зроблено за правилами, коли побачиш в ній свою усміхнену фізіономію», – пояснив він.


6


Так Джек почав працювати в «Барі Апдайка в Оутли».


У чотири-п'ять годин ми починаємо крутитися.


Що ж, Смокі йому не збрехав. До того моменту, як Джек відсунув тарілку і почав заробляти гроші, бар практично порожній. До шостої години зібралося чоловік п'ятдесят, і на роботу прийшла офіціантка Глорія, дівчина міцної статури. Деякі відвідувачі зустріли радісними криками і криками «Ур-р-ра». Глорія приєдналася до Лорі, розносячи вино, безліч «Чорних росіян» і океани пива.


Крім діжок «Буша», Джек тягав з комори пляшкове пиво «Будвайзер», само собою, а також місцевих фаворитів – «Дженеси», «Утіка-клаб» і «Роллінг рок». На руках з'явилися пухирі, заболіла спина.


Між походами в комору за ящиками з пивом і походами в комору після команди: «Привези мені барило, Джек» (ця фраза вже викликала в нього тремтіння жаху), – він повертався на танцмайданчик зі шваброю і великою пляшкою «Пледж». Один раз порожня пивна пляшка пролетіла повз його голови, розминувшись з нею на кілька дюймів. Він пригнувся, з гулко забившимся серцем, і пляшка розбилася об стіну. Смокі вигнав п'яного хулігана он, його вставні щелепи оголилися на крокодилячій посмішці. Виглянувши у вікно, Джек побачив, як хуліган вдарив паркувальний лічильник з такою силою, що вискочила червона табличка «ПОРУШЕННЯ».


– Іди сюди, Джек, – нетерпляче гукнув його Смокі, який повернувся за стійку. – Вона пролетіла повз, так? Прибери осколки.


Півгодини потому Смокі відправив його в чоловічий туалет. Чоловік середніх років з зачіскою а-ля Джо Пайн стояв, похитуючись, у одного з пісуарів. Однією рукою він тримався за стіну, інший тряс величезний необрізаний член. Між його стоптанными робочими черевиками диміла калюжу блювотиння.


– Прибери тут, малюк. – Чоловік, похитуючись, рушив до дверей, по шляху так грюкнувши Джека по спині, що ледь не звалив хлопчика з ніг. – Потрібно звільняти місце будь-яким доступним способом, вірно?


Джек зумів дочекатися, поки за чоловіком закриється двері, а потім його вирвало.


Йому вдалося скористатися єдиною кабінкою, де в унітазі плавала несмытая смердюча блювання попереднього відвідувача. Джек выблевал залишки обіду і пару разів судомно вдихнув, після чого його знову вирвало. Тремтячою рукою він намацав кнопку зливу, натиснув. Через стіну долинали приглушені голоси Уэйлона і Віллі, співаючих про Лакенбахе, штат Техас.


Раптово перед Джеком виникло обличчя матері, більш прекрасний, ніж на екрані, з величезними очима, потемнілими і сумними. Він побачив її одну, яка сидить в їх номері у «Альгамбра», забута цигарка диміла в попільничці. Вона плакала. Плакала про нього. Його серце заболіло дуже сильно, і він подумав, що зараз помре від любові до неї і бажання бути поруч... від прагнення до життя, де немає тварюк, що в тунелях, ні жінок, радіють отвешенным їм оплеухам, після яких вони могли поплакати, ні чоловіків, які блюють між ніг, поки відливають. Йому хотілося повернутися в «Альгамбру», і він ненавидів Спіді Паркера чорною ненавистю за те, що той переконав його піти цією жахливою дорогою на захід.


В цей самий момент останні рештки самовпевненості зникли, остаточно і безповоротно. Розсудливість змінив йде зсередини первісний дитячий крик: Я хочу до мами будь ласка, Господи, я хочу до МАМИ...


З кімнати він виходив на ватяних ногах, думаючи: Нехай з мене вистачить пішов ти Спіді цей хлопчик відправляється додому, де б він не знаходився. У цей момент його не турбувала вмирає мати. У цей момент нестерпного болю він думав тільки про себе, його хвилювало тільки самозбереження, ніби він перетворився в переслідуване хижаком тварина – оленя, зайця, білку, бурундука. У цей момент він погоджувався на смерть матері від раку за які розлазяться по всьому тілу метастазами, якщо тільки перед смертю вона зможе обійняти його і поцілувати. Побажати йому спокійної ночі і сказати, щоб він не слухав ліжка чортів транзисторний приймач і півночі не читав під ковдрою при світлі кишенькового ліхтарика.


Він сперся рукою об стіну і мало-помалу прийшов до тями. Свідомим цей процес Джек б не назвав, просто він повільно, але вірно брав себе в руки. Це він успадкував від Філа Сойєра і Лілі Кавано. Він допустив помилку, так, але назад не піде. Долини існували, і Талісман швидше за все теж. Він не збирався вбити матір свою слабохарактерність.


Джек наповнив відро гарячою водою з крана в коморі і змив блевоту.


Коли він повернувся до зали, годинник показував пів на одинадцяту, і юрба почала рідшати: Оутли був робочим містечком, і випивохи-трудяги по буднях розходилися рано.


Смокі відіслав його в комору за бочонком пива.


– Ти блідий як тісто, Джек, – зауважила Лорі. – Усе нормально?


– Як гадаєш, можу я випити імбирного елю? – запитав він.


Вона принесла йому стакан, і він випив ель, закінчуючи натирати танцювальний майданчик. Без чверті дванадцять Смокі велів йому привезти бочонок пива. Джек впорався – але на межі. У чверть першого Смокі почав кричати на інших відвідувачів, пропонуючи їм розійтися. Лорі відключила музичний автомат – Дік Керлесс з протяжним стогоном замовк під мляві крики протесту. Глорія відключила ігрові автомати, одягла светр (рожевий, як пастилки «Канада мінт», які постійно смоктав Смоукі, як ясна його вставних щелеп) і пішла. Смокі почав вимикати лампи і підштовхувати до дверей решти чотирьох або п'ятьох клієнтів.


– Молодець, Джек, – похвалив він хлопчика, коли зал остаточно спорожнів. – Ти добре попрацював. Ще є до чого прагнути, але початок гідне. Ти можеш лягти спати до комори.


Замість того щоб попросити зароблені гроші (Смокі їх йому не запропонував), Джек поплентався до комори. Він так втомився, що хитався, наче зменшена копія п'яниць, яких нещодавно попросили за двері.


В коморі він побачив Лорі, яка сиділа в кутку навпочіпки – баскетбольні шорти задралися до непристойності високо, – і з притупленою тривогою подумав, що вона риється в його рюкзаку. Потім зрозумів, що вона розстеляє пару ковдр на джутових мішках з-під яблук. Лорі поклала з одного кінця маленьку атласну подушку з написом «НЬЮ-ЙОРКСЬКА ВСЕСВІТНЯ ВИСТАВКА».


– Я подумала, що влаштую тобі затишне гніздечко, малюк.


– Спасибі. – Це добра справа не являло собою нічого особливого, але Джек ледь не розридався. Він стримав сльози і зумів посміхнутися. – Величезне спасибі, Лорі.


– Дурниці. Все буде добре, Джек. Смокі не такий вже поганий. Як тільки ти побачиш його, зрозумієш, що він зовсім непоганий. – В голосі Лорі чулася підсвідома туга, ніби їй хотілося, щоб так воно і було.


– Напевно, непоганий, – відповів Джек, а потім імпульсивно додав: – Але завтра я піду. Мабуть, Оутли не для мене.


– Може, і підеш, Джек... а може, вирішиш трохи затриматися. Чому не відкласти рішення до ранку? – В її маленькій мови звучало щось натужне і неприродне, і нічого не залишилося від щирої посмішки, з якою вона сказала: «Я подумала, що влаштую тобі маленьке гніздечко, малюк». Джек це помітив, але занадто втомився, щоб робити якісь висновки.


– Гаразд, побачимо.


– Звичайно, – погодилася Лорі, попрямував до дверей. Послала йому повітряний поцілунок з брудній долоні. – Добраніч, Джеку.


– Спокійної ночі.


Він почав знімати сорочку... залишив її, вирішивши, що зніме лише кросівки: у коморі було дуже холодно і неприємно. Сів на мішки, розв'язав вузли, зняв одну кросівку, потім другу. І вже зібрався влягтися на принесену Лорі подушку-сувенір з «НЬЮ-ЙОРКСЬКОЇ всесвітнього ЯРМАРКУ» – і заснув би, ще перш ніж голова торкнулася її, – коли в барі задзвонив телефон, пронизує тишу, вгвинчуючись у неї, змушуючи подумати про гойдаються сірих коренях, і батогах з кісками з сиром'ятної шкіри, і двоголових поні.


Дзи-инь, дзи-инь, дзи-волинь – у тишу, в мертву тишу.


Дзвоник, дзвоник, дзвоник, в годину, коли хлопчаки, які цікавляться «Принцом Альбертом» в бляшанці, давно вже сплять. Дзи-инь, дзи-инь, дзи-инь. Привіт, Джекі, це Морган, і я відчув твою присутність у моїх лісах, маленький шустрий гівнюк, я ПОЧУВ тебе в моїх лісах, і з чого ти взяв, що в своєму світі ти будеш у безпеці? Там теж мої ліси. Це твій останній шанс, Джекі. Повертайся додому, а то я вишлю війська. Проти них тобі не встояти. Ти не...


Джек піднявся і в шкарпетках перетнув комору. Холодний піт, від якого кидало в тремтіння, здавалося, покривав все його тіло.


Він прочинив двері.


Дзвінок, дзвінок, дзвінок, дзвінок.


І нарешті:


– Алло. «Бар Апдайка в Оутли». І краще б вам дзвонити по справі. – Голос Смокі. Пауза. – Алло? – Ще пауза. – Твою матір! – Смокі з гуркотом повісив трубку, і Джек почув, як той іде до дверей, а потім піднімається по сходах в маленьку квартирку на другому поверсі, яку він обіймав з Лорі.


7


Джек, не вірячи своїм очам, переводив погляд з листка зеленої папери в лівій руці на кілька банкнот – по одному долару – і дрібниця в правій. Настав ранок четверга, і він попросив з ним розплатитися.


– Це що? – запитав він, як і раніше, не в силах повірити побаченому.


– Ти вмієш читати, – відповів Смоукі, – і рахувати теж. На роботі ти, звичайно, ще гальмуєш, Джек, у всякому разі, поки що, але розуму тобі вистачає.


Тепер він сидів з зеленим листком в одній руці і грошима в інший. Тупа злість почала пульсувати по центру лоба, як відень. «ЧЕК ГОСТЯ» – значилося на зеленому листку. Точно такі ж місіс Банберри видавала клієнтам «Золотий ложки». Далі йшов замовлення:


1 гамбургер $1.35


1 гамбургер $1.35


1 великий стакан молока.55


1 імбирний ель.55


Податок.30


Внизу великими цифрами – загальна сума, $4.10, обведена ручкою. Джек заробив дев'ять доларів, почавши роботу в чотири години дня, і закінчивши в годину ночі. Смокі відняв майже половину. У нього залишилося чотири долара дев'яносто центів. Він підняв голову, охоплений люттю. Подивився спочатку на Лорі, яка начебто зніяковіла, потім на Смокі, який незворушно зустрів його погляд.


– Це обман, – пискнув Джек.


– Джек, це неправда. Подивись на ціни в меню...


– Я про інше, і ви це знаєте!


Лорі скривилася, наче очікувала, що Смокі вдарить Джека... але Смокі лише терпляче дивився на хлопчика.


– Я не взяв з тебе за постіль, правда?


– Ліжко! – крикнув Джек, відчуваючи, як кров приливає до щік. – Та ще постіль! Мішки з-під яблук на бетонній підлозі! Та ще постіль! Не вистачало брати з мене і за це, брудний обманщик!


Лорі злякано ахнула і кинула погляд на Смокі... але той спокійно сидів у кабінці навпаки Джека, а між ними вився густий синюватий сигарний дим. На вузькій голові Смокі красувався новий паперовий кухарський ковпак, як зазвичай, зрушений на ліву брову.


– Вчора ми говорили про твій нічлігу, – нагадав Смокі. – Ти запитав, чи отримаєш його разом з оплатою. Я відповів, що так. Про твою їжі мови не було. Якщо б ти поставив це питання, думаю, ми б щось придумали. Може, і немає. Але ти цього не торкнувся, так що поки отримуєш тільки те, про що ми домовлялися.


Джека трясло, сльози безпорадною злості стояли в очах. Він спробував щось сказати, але з губ зірвався лише здавлений стогін. Від люті він втратив дар мови.


– Зрозуміло, якщо ти хочеш зараз обговорити знижку на їжу і напої для співробітників...


– Ідіть до біса! – нарешті видавив він з себе, підняв руку з чотирма доларами і дріб'язком. – Хотілося б, щоб це стало хорошим уроком наступного хлопчику, який прийде сюди найматися на роботу. Я йду!


Він попрямував до дверей, але, незважаючи на злість, знав – не просто думав, а знав напевно, що до тротуару йому не дійти.


– Джек.


Він взявся за дверну ручку, збираючись повернути її і вийти... але голос, наповнений прихованою загрозою, не допускав заперечень. Джек розтиснув пальці і обернувся, злість йшла. Раптово він відчув себе ссохшимся і старим. Лорі пішла за стійку і, наспівуючи, підмітала підлогу. Судячи з усього, вона вирішила, що Смокі не пустить у хід кулаки, а оскільки решта значення не мало, виходило, що все добре.


– Ти ж не хочеш залишити мене в складному становищі напередодні уїк-енду.


– Я хочу звідси піти. Ви мене обдурили.


– Ні, сер, – відповів Смокі. – Я все пояснив. Якщо хто і обрахував тебе, так це ти сам. Тепер ми можемо обговорити твій стіл – п'ятдесятивідсоткова знижка на їжу, мабуть, і безкоштовно газована вода. Раніше я не йшов на такі поступки молодим працівникам, яких час від часу наймаю, але в цей уїк-енд народу буде особливо багато, враховуючи сезонних робітників, які з'являються тут при зборі яблук. І ти мені подобаєшся, Джек, тому я і не врізав тобі, коли ти підняв на мене голос, хоча, напевно, і слід було. Але на цей уїк-енд ти мені потрібен.


Джек відчув, як лють спалахнула знову, але відразу ж згасла.


– А якщо я піду? – запитав він. – Я все одно заробив п'ять доларів, а відхід з цього маленького говняного містечка цілком можна вважати премією.


Дивлячись на Джека, Смокі сухо посміхнувся.


– Ти пам'ятаєш, як учора ввечері пішов в туалет, щоб прибратися за хлопцем, який похвалився харчишками?


Джек кивнув.


– Пам'ятаєш, як він виглядав?


– Короткі волосся. Хакі. І що?


– Це Землекоп Этуэлл. Взагалі-то його ім'я Карлтон, але він десять років пропрацював на міських кладовищах, і всі називають його Землекопом. Це було... так, двадцять чи тридцять років тому. Він пішов у міську поліцію приблизно в той час, коли Ніксона обрали президентом. Тепер він начальник поліції.


Смокі підняв сигару, затягнувся, подивився на Джека.


– Ми з Землекопом давні друзі, – продовжив він. – І якщо ти просто підеш звідси, Джек, я не можу гарантувати, що в тебе не виникне проблем з Землекопом. Все може закінчитися тим, що він відправить тебе додому. А може, тобі доведеться збирати яблука в садах, що належать місту... у нас, якщо не помиляюся, їх сорок акрів. А може, тебе поб'ють. Або... я чув, старине Землекопу подобаються бродячі дітки. Особливо хлопчики.


Джек подумав про пеніс розміром з кийок. Його замутило. Всередині все похололо.


– Тут ти, як кажуть, під моїм крилом. А як тільки ступнеш за поріг... як знати? Землекоп часто кружляє по вулицях. Ти можеш піти з міста без проблем, але, з іншого боку, поруч з тобою в будь-який момент може зупинитися великий «плімут», на якому він їздить. Землекоп не так вже й розумний, але нюх у нього є, а іноді... хтось може йому і подзвонити.


За стійкою бару Лорі розставила вимиті тарілки, витерла руки, включила радіо і почала підспівувати старій пісні «Степпенволф».


– Ось що я тобі скажу. Затримайся тут, Джек. Попрацюй вихідні. Потім я посаджу тебе в свій пікап і сам вивезу з міста. Ти поїдеш звідси в полудень неділі з тридцятьма баксами в кишені, яких у тебе не було, коли ти сюди прийшов. І після цього ти не будеш думати, що Оутли таке вже погане місце. Що скажеш?


Джек подивився в ці карі очі з жовтими склерами і маленькими червоними крапками. Відзначив широку, щиру посмішку Смоукі, що відкрила вставні щелепи. Навіть відчув дивне, лякаюче відчуття дежавю, побачивши, що муха повернулася на паперовий кухарський ковпак і миє тонкі лапки.


У тому, що Смокі бреше, він не сумнівався. І підозрював, що Смокі про це знає. Закінчивши роботу далеко за північ, в неділю Джек цілком міг проспати до двох годин дня. І Смокі відмовиться везти його, тому що Джек проспав, а він, Смокі, тепер хоче подивитися футбольний матч «Кольтів» і «Патріотів». А Джек не піде пішки не тільки тому, що все тіло буде боліти від втоми, але і зі страху, що Смокі зможе відірватися від гри на хвилину-другу, щоб подзвонити своєму доброму другові Землекопу Этуэллу і сказати: «Землекоп, старина, він зараз йде по Мілл-роуд, чому б тобі не забрати його? А на другу половину гри приїжджай сюди. Пиво безкоштовно, але, будь ласка, не блюй в пісуар, поки не повернеш мені хлопця».


Таким уявлявся йому один сценарій. Він міг придумати і інші, що відрізняються в дрібницях, але з однаковим результатом.


Посмішка Смокі Апдайка стала ширше.


## Глава 10


Елрой


1


Коли мені було шість...


Два попередніх вечора «Бар Апдайка» до цього часу починав стихати, але нині гулянка тільки набирала хід, немов відвідувачі розраховували зустріти тут зорю. Джек побачив, що два столу зникли – пали жертвами кулачного бою, що почався перед походом в туалет. Тепер на тому місці, де вони стояли, танцювали люди.


– Саме час, – пробурчав Смоукі, коли Джек протягнув вздовж стійки ящик з пляшками і поставив біля холодильника. – Постав їх на полицю і повертайся з гребаным «Бадом». Тобі слід було принести його першим.


– Лорі не сказала...


Палюча, нестерпний біль пронизав ногу Джека, коли Смокі опустив на неї важкий черевик. Підліток здавлено скрикнув і відчув, як від сліз защипало в очах.


– Заткнися. Лорі не відрізнить гівна від гуталіну, а ти досить розумний, щоб це знати. Бігом в комору і притащи мені ящик «Бада».


Він пішов, накульгуючи, кривлячись від болю в нозі, яку віддавив Смоукі, гадаючи, не зламані пальці. Цілком можливо. Голова тріщала від диму, і шуму, і б'є по вухах вереску «Хлопців з Дженні-Веллі», двоє з яких ледве трималися на ногах. Тільки одна думка чітко проглядалася застилающем розум тумані: не можна чекати до закриття. Він просто не витримає так довго. Якщо Оутли був в'язницею, а «Бар Апдайка» – камерою в ній, то втома була не менш суворим наглядачем, ніж Смокі Апдайк.


Незважаючи на всі тривоги, пов'язані з Долинами і тим, що могло його там очікувати, чарівний сік почав здаватися єдиним способом вирватися. Він міг зробити ковток і стрибнути... а потім, якщо б йому вдалося пройти милю, максимум дві на захід, він ковтнув ще і повернувся в США, далеко-далеко на захід від адміністративної межі цього моторошного маленького містечка, бути може, біля Бушвилла або навіть Пемброука.


Коли мені було шість, коли Джекі було шість, коли...


Він підняв ящик «Бада», виніс у коридор і потягнув до дверей у зал... а там стояв і дивився на нього високий худорлявий ковбой з довгими руками, який виглядав як Рендолф Скотт.


– Привіт, Джек, – привітався він, і підліток відчув, як його захльостує хвиля жаху, бо очі чоловіка були жовтими, мов курячі лапки. – Хіба тобі не казали, що треба піти? Ти не дуже уважно слухаєш, вірно?


Джек застиг з ящиком «Бада», оттягивающим руки вниз, дивлячись у ці жовті очі, і раптом страшна думка увірвалася в розум: а адже це він міг затаїтись у тунелі – цей чоловік-нежить з мертвими жовтими очима.


– Залиште мене в спокої. – Слова зірвалися з губ ледь чутним шепотом.


Ковбой ступив уперед.


– Тобі вже слід було піти.


Джек позадкував... але уперся в стіну, і ковбой, який виглядав як Рендолф Скотт, нахилився до нього. Джек відчув, що в його диханні запах гниючого м'яса.


2


У четвер, між полуднем, коли Джек почав роботу, і чотирма годинами дня, коли в «Барі Апдайка» з'явилися перші відвідувачі, у яких робочий день закінчився, телефон-автомат з написом «будь ЛАСКА, ОБМЕЖТЕ РОЗМОВА ТРЬОМА ХВИЛИНАМИ» дзвонив двічі.


Коли це сталося в перший раз, Джек анітрохи не злякався – і дійсно, зателефонував адвокат з «Юнайтед фонд».


Двома годинами пізніше, коли Джек укладав у мішок останні порожні пляшки, що залишилися після вчорашнього вечора, пролунав другий дзвінок. На цей раз Джек різко скинувся, немов тварина, почувствовавшее вогонь у сухому лісі... тільки війнуло на нього не жаром, а холодом. Він повернув голову до телефонного апарату, відокремленому від місця його роботи якимись чотирма футами, почув, як хрустнули хребці в шиї. Очікував побачити, що телефонний апарат заповнений льодом, тала вода проступає на чорному пластмасовому корпусі, що капає з отворів трубки, бурульки звисають з набірного диска і стирчать з лотка для повернення монет.


Але побачив звичайний телефонний апарат, а холод і смерть ховалися всередині.


Хлопчик дивився на нього як загіпнотизований.


– Джек! – гаркнув Смокі. – Відповідай на цей гребаной дзвінок! Якого хріна я плачу тобі гроші?


Джек обернувся до Смокі з відчайдушними, як у загнаного в кут звіра, очима... але Смокі дивився, підібгавши губи; таке ж вираз – «моє терпіння-на-кінець» – з'явилося у нього на обличчі перед тим, як він впоров Лорі. Джек попрямував до телефону, ледве усвідомлюючи, що ноги рухаються. Він все глибше і глибше входив у печеру холоду, відчуваючи мурашки біжать по руках, відчуваючи, як волога замерзає в ніздрях.


Він простягнув руку і взявся за слухавку. Кисть оніміла.


Підніс слухавку до вуха. Воно оніміло.


– «Бар Апдайка в Оутли», – сказав він в мертву чорноту, і у нього онімів рот.


З трубки долинув не голос, а надламаний, хрипкий скрегіт чогось давно померлого, якогось істоти, якого не бачив ніхто із нині живих. Один його вид звів би живої людини з розуму або вбив, залишивши зі звисаючими з губ бурульками і виряченими очима, покритими катарактами льоду.


– Джек, – прошепотів цей деренчливий, скрипучий голос з телефонної трубки, і обличчя хлопчика оніміло, як буває, коли доведеться провести важкий день в кріслі дантиста і той впорскує подвійну дозу новокаїну. – Валі додому, Джек. Швидко.


Здалеку, схоже, з відстані у кілька світлових років, до Джека долинув власний голос:


– Це «Бар Апдайка». Хто говорить? Алло?.. Алло?..


Холодно, як холодно. Його горло оклякло. Він вдихнув – і відчув, як замерзли легені. Скоро серце перетвориться в лід, і він впаде мертвим.


А арктичний голос прошепотів:


– Погане може трапитися з хлопчиком, якщо він один на дорозі, Джек. Спитай кого хочеш.


Джек різко повісив трубку. Прибрав руку, постояв, дивлячись на телефонний апарат.


– Той самий гівнюк, Джек? – запитала Лорі, і її голос теж долітав здалеку... але був трохи ближче, ніж його власний кількома хвилинами раніше. Світ повільно повертався. На трубці телефону-автомата відбився слід руки Джека, оточений блискучою памороззю. У нього на очах паморозь танула і краплями стікала по чорному пластику.


3


В той вечір – вечір четверга – Джек побачив чоловіка, так схожого на Рэндолфа Скотта, але проживав, судячи з усього, в окрузі Дженеси. Народу зібралося менше, ніж у середу – воно й зрозуміло, день перед виплатою платні, – але відвідувачів вистачило, щоб заповнити стійку і всі столики і кабінки.


Ці люди мешкали в містечку, розташованому в сільській місцевості, та тільки плуги давно вже іржавіли в сараях. Місцеві жителі, можливо, і хотіли б стати фермерами, але забули, як це робиться. Багато носили бейсболки з написом «Джон Дір», однак, на думку Джека, лише лічені відчували б себе вільно за кермом трактора. Серед них були чоловіки, що ходили в сірих чиносах, і коричневих чиносах, і зелених чиносах; чоловіки з вишитими золотою ниткою іменами на нагрудних кишенях синіх сорочок, чоловіки в міцних ковбойських чоботях «Дінго» з квадратними мисами і величезних робочих черевиках «Сервайверс». Ці чоловіки носили ключі на поясних ременях. На обличчях цих чоловіків вистачало зморшок, але тільки не від сміху. Ці чоловіки віддавали перевагу ковбойським капелюхів, і, як зауважив Джек, як мінімум вісім відвідувачів за стійкою нагадували Чарлі Деніелса на рекламі жувального тютюну. Але ці чоловіки нічого не жували. Вони курили цигарки, і у великій кількості.


Джек протирав передню панель музичного автомата, коли до зали увійшов Землекоп Этуэлл. Музичний автомат не працював: по кабельному каналу показували гру «Янкіз», і чоловіки не відривали очей від екрану. Вчора Этуэлл одягся місцевої спортивної моди (чиносы, сорочка кольору хакі з безліччю авторучок в одному з двох великих нагрудних кишень, робочі чоботи зі сталевими миска). Сьогодні він прийшов у синій поліцейській формі. Оброблена деревом рукоятка великого револьвера стирчала з кобури, що погойдувалася на поскрипывавшем широкому шкіряному ремені.


Землекоп Этуэлл подивився на Джека, якому відразу згадалися слова Смокі: «Я чув, старине Землекопу подобаються бродячі дітки. Особливо хлопчики», – і хлопчик зіщулився, ніби відчув, що в чомусь завинив. Губи Землекопа Этуэлла неспішно розійшлися в широкій посмішці.


– Вирішив ще якийсь час тут попрацювати?


– Так, сер, – пробурмотів Джек і бризнув «Уиндексом» на передню панель музичного автомата, яка і так вже виблискувала чистотою. Він просто чекав, коли Этуэлл піде. І через якийсь час той пішов. Джек повернувся, щоб проводити поглядом масивного копа, прямує до стійки... і в цей момент чоловік, який сидів з лівого краю, обернувся і подивився на нього.


Рендолф Скотт, подумав Джек, вилитий Рендолф Скотт.


Але, незважаючи на глибокі, в'їдаються в щоки зморшки, в особі цього Рэндолфа Скотта проступав незаперечний героїзм, і нехай воно здавалося суворим, не викликало сумнівів, що зморшки можуть скластися в чарівну посмішку. А цей чоловік в «Барі Апдайка» виглядав нудьгуючим і трохи божевільним.


Джек злякався по-справжньому, усвідомивши, що чоловік дивиться саме на нього, на Джека. Не просто відвернувся від телевізора під час рекламної паузи, щоб оглянути сидять в барі. Обернувся, щоб подивитися на Джека. Джек це знав.


Телефон. Дзвонить телефон.


З неймовірним зусиллям Джеку вдалося відвести очі. Він витріщився на музичний автомат і побачив злякане обличчя, примарою зависле над пластинками.


На стіні задзвонив телефон-автомат.


Чоловік, що сидів біля лівого краю стійки, подивився на телефон... знову перевів погляд на Джека, який застиг як бовдур з пляшкою «Уиндекса» в одній руці і ганчіркою – в іншій. Волосся хлопчика встали дибки, шкіра похолодела.


– Якщо знову цей гівнюк, Смокі, я дістану собі свисток і буду свистіти в трубку всякий раз, як він набере цей номер, – сказала Лорі, з рішучим виглядом прямуючи до телефону-автомату. – Клянусь Богом, дістану.


Вона могла бути актрисою в п'єсі, а всі відвідувачі бару – членами масовки, що одержували стандартні тридцять п'ять доларів в день. В реальному ж світі існували тільки дві людини: Джек і цей жахливий ковбой з великими руками і очима, які Джек... не міг... розгледіти.


Раптово ковбой одними губами вимовив ті самі слова: Вали додому, Джек. І підморгнув.


Телефон перестав дзвонити, як тільки Лорі підняла руку, щоб зняти трубку.


Рендолф Скотт повернувся до стійки, допив пиво і крикнув:


– Принеси мені ще склянку бочкового, лади?


– Будь я проклята, – пирхнула Лорі. – В телефоні завівся привид.


4


Пізніше, в коморі, Джек запитав Лорі, хто цей хлопець, схожий на Рэндолфа Скотта.


– Схожий на кого?


– На старого актора, який грав ковбоїв. Він сидів біля краю стійки.


Вона знизала плечима.


– Для мене вони всі на одне обличчя, Джек. Козли, прийшли розслабитися. По четвергах вони зазвичай розплачуються грошима, які їх дружини відкладають на їжу.


– Він попросив склянку бочкового.


Її очі блиснули.


– Ах цей. Виглядає таким мерзенним. – Але в її голосі чулося схвалення... немов вона захоплювалася його прямим носом або білозубою посмішкою.


– Хто він?


– Імені я не знаю, – відповіла Лорі. – Він тут тиждень чи два. Напевно, на фабриці знову наймають робітників. Це...


– Святий Боже, Джек, хіба я не просив тебе швидко привезти мені барило?


Джек вже поставив великий бочонок «Буша» на ребро і закочував на ручний візок. Оскільки його власна вага не дуже відрізнявся від ваги барильця, цей процес вимагав точності в рухах. Коли Смокі гаркнув з дверного отвору, від несподіванки Лорі скрикнула, а сам Джек підстрибнув. І втратив контроль над бочонком, який впав на бік. Запобіжний клапан вилетів, як пробка з пляшки шампанського, пиво вдарило пінистої біло-золотистої струменем. Смокі раніше кричав на нього, але Джек міг тільки дивитися на пиво як заворожений... поки Смокі не вдарив його.


Коли двадцять хвилин він повернувся в зал, притискаючи паперову серветку до розпухлого носа, Рендолф Скотт вже пішов.


5


Мені шість.


Джону Бенджаміну Сойєру шість.


Шість...


Джек труснув головою, намагаючись звільнитися від цієї нав'язливої думки, а фабричний робітник, який не був фабричним робітникам, нахилявся все ближче і ближче. Його очі були... жовтими і якимись лускатими. Він... він... моргнув, очі швидко закрилися і відкрилися, і Джек зрозумів, що очні яблука покривають мігательного перетинки.


– Тобі вже слід було піти, – знову прошептало чудовисько і потягнулося до Джеку руками, які почали звиватися, расплющиваться і тверднути.


Двері відчинилися, в комору увірвалися хрипкі голоси «Оук рідж бойз».


– Джек, якщо не перестанеш валяти дурня, я змушу тебе про це пошкодувати, – прогарчав Смокі за спиною Рэндолфа Скотта. Той відступив убік. Перестав змінюватися, копита зникли, руки знову стали руками, великими і сильними, з випирають венами. Він знову моргнув, як птиця, без участі століття... а потім жовтизна зникла з блякло-синіх очей. Ковбой кинув на Джека останній погляд і пройшов у чоловічий туалет.


Смокі підійшов до Джека, трохи нахиливши вузьку, як у тхора, голову. Паперовий ковпак нависав над особою, губи розійшлися, оголюючи крокодилячі зуби.


– Не вынуждай мене знову говорити з тобою. Це останнє попередження, і не думай, що це всього лише слова.


Як і у випадку з Осмондом, у Джека раптом палахкотіла лють, та її різновид, що безпосередньо пов'язана з відчуттям безпорадності перед обличчям несправедливості, особливо сильна в дванадцять років. Студенти коледжів іноді думають, що відчувають її, але звичайно це лише інтелектуальне ехо.


На цей раз лють вихлюпнулася назовні.


– Я не ваша собака, так що нічого ставитися до мене як до собаки. – Джек ступив до Смокі на все ще ватних від страху ногах.


Здивований – може, навіть вражений – цілком несподіваним спалахом люті Джека, Смокі відступив на крок.


– Джек, я попереджаю тебе...


– Ні, це я попереджаю вас, – Джек почув свій голос. – Я не Лорі. Я не хочу, щоб мене били. І якщо ви мене вдарите, я вдарю у відповідь або що-небудь зроблю.


Замішання Смокі Апдайка тривало лише секунду. Звичайно ж, не викликало сумнівів, що він побачив далеко не все на світі – та й звідки, живучи в Оутли, – але Смокі вірив у зворотне, а деколи однієї впевненості більш ніж достатньо навіть для гравця нижчої ліги.


В наступну мить він уже схопив Джека за комір.


– Ти мені не будь дуже розумною, Джек. – Смокі підтягнув хлопчика до себе. – Поки ти в Оутли, ти моя собака. Поки ти в Оутли, я буду гладити тебе, коли захочу, й бити, коли захочу.


І Смокі сильно трусонув його. Джек прикусив язик і скрикнув. Плями злості спалахнули на блідих щоках Смоукі, немов він скористався дешевими рум'янами.


– Ти, можливо, не думаєш, що це так, але чи в цьому впевнений. Поки ти в Оутли, ти моя собака, і ти будеш Оутли, поки я не вирішу, що ти можеш піти. І ми прямо зараз почнемо заучувати цей урок.


Він підняв стиснуту в кулак руку. Три лампочки за шістдесят ват, що висіли під стелею вузького коридору, яскраво блиснули на діамантової крихті перстені-підкови, який він носив на мізинці. Потім кулак пішов вниз і врізався в щоку Джека. Його відкинуло до списаного стіні, половина обличчя палахкотіла вогнем і оніміла. У роті з'явився присмак крові.


Смокі дивився на нього – пильним, розсудливим поглядом людини, що роздумує, чи купувати йому телицю або лотерейний квиток. Повинно бути, в очах Джека він не побачив того, що хотів побачити, тому що знову схопив оглушеного хлопчика за комір, маючи намір вдруге познайомити його зі своїм кулаком.


У цей момент в залі пронизливо закричала жінка: «Ні, Глен! Немає!» Пішли чоловічі крики, здебільшого стривожені. Скрикнула ще одна жінка, голосно і пронизливо. Гримнув постріл.


– Лайно на хлібі! – вигукнув Смоукі, чітко вимовляючи кожне слово, прямо-таки актор на бродвейській сцені. Він відкинув Джека до стіни і кинувся в зал. Пролунав другий постріл, що супроводжується криком болю.


Джек точно знав тільки одне: прийшла пора змотуватися. Не в кінці зміни, не завтра, не в неділю вранці. Прямо зараз.


Шум начебто вщухав. Ніяких сирен, може, нікого і не підстрелили... але Джек пам'ятав, що фабричний робітник, схожий на Рэндолфа Скотта, все ще в туалеті.


Він повернувся в холодну, пахне пивом комору, опустився на коліна біля алюмінієвих діжок, сунув між ними руку в пошуках рюкзака. Знову з'явилася перехоплює дух впевненість – пальці намацали тільки повітря і брудну підлогу, – що один з них, Смокі або Лорі, помітив, як він ховає рюкзак, і забрав його. Кращий спосіб утримати його в Оутли, дорога. Потім він відчув полегшення, від якого дух перехопило майже так само, як від страху: пальці торкнулися нейлону.


Джек надів рюкзак і з надією подивився на ворота в дальньому кінці комори, біля вантажної платформи. Він би вважав за краще скористатися ними, а не пожежної дверима в кінці коридору. Вона знаходилася занадто близько від чоловічого туалету. Але відкрий він ворота на стійці загориться червона лампочка. Навіть якщо Смокі досі розбороняв забіяк, Лорі могла побачити її і сказати йому.


Тому...


Джек пішов до дверей у коридор. Відкрив її і визирнув. Порожньо. Що ж, це кльово. Рендолф Скотт спорожнив сечовий міхур і повернувся туди, де вирувало життя, поки Джек забирав рюкзак. Відмінно.


Так, але, можливо, він і досі тут. Тобі хочеться зіткнутися з ним у коридорі, Джекі? Хочеться знову подивитися, як його очі стають жовтими? Почекай, поки не переконаєшся, що його немає.


Але чекати він не міг. Смокі побачить, що в залі немає, що він не допомагає Лорі і Глорії прибирати зі столів, нічого не приносить за стійку, не завантажує посудомийну машину. Смокі повернеться в комору, щоб закінчити урок, пояснити Джеку, де його місце в загальному порядку речей. Так що...


Що? Сматывайся!


Може, він чекає тебе, Джекі... може, збирається вискочити перед тобою, як великий поганий чорт з табакерки...


Наречена чи тигр? Смокі або фабричний робітник? Агонія нерішучості тривала ще секунду. Затаївся в туалеті чоловік з жовтими очима – це ще питання, а повернення Смокі – невідворотність.


Джек відкрив двері і вийшов у вузький коридор. Рюкзак на спині, здавалося, додав у вазі – красномовне свідчення намірів хлопчика для кожного, хто його побачить. Він рушив до кінця коридору навшпиньки, незважаючи на гучну музику і рев натовпу. Серце гучно калатало в грудях.


Мені було шість, Джекі було шість.


І що? Чому ця думка повертається?


Шість.


Коридор як ніби подовжився. Джек немов йшов по транспортеру проти руху. Двері в дальньому кінці наближалася, але занадто повільно. Лоб і верхню губу Джека вкривав піт. Погляд так і притягувала двері праворуч, з чорним собачим контуром, під яким було написано слово «ПОЙНТЕРЫ». Червона фарба двері в дальньому кінці вицвіла і лупилася. Напис на ній зазначалося: «КОРИСТУВАТИСЯ ТІЛЬКИ ЗА НАДЗВИЧАЙНИХ ОБСТАВИН! ПРИ ВІДКРИТТІ СПРАЦЬОВУЄ СИГНАЛІЗАЦІЯ!» Насправді дзвінок сигналізації вже два роки як зламався. Лорі сказала про це Джеку, коли той ніяк не наважувався відкрити двері, щоб винести сміття.


Майже у мети. Навпроти «ПОЙНТЕРОВ».


Він там. Я знаю, він там... і якщо він вискочить, я закричу... я... я...


Джек поклав яка трусилася праву руку на металеву ручку пожежної двері, божественно прохолодну на дотик. У цей момент він дійсно повірив, що зможе вислизнути з «ловецького глечика» і розчинитися в ночі... вільним.


А потім за його спиною раптово з тріском відчинилися двері з написом «СЕТЕРИ», і рука схопила його рюкзак. З губ Джека зірвався пронизливий, відчайдушний крик спійманого звіра, і він рвонувся до червоної двері, не хвилюючись не про рюкзаку, ні про пляшці чарівного соку, яка в ньому лежала. Якби лямки відірвалися, він би просто помчав через засмічений, зарослу бур'янами пустку позаду «Бару Апдайка», ні про що не думаючи.


Але лямки з міцного нейлону не порвалися. Двері прочинилися, показавши чорну смужку ночі, а потім зачинилися знову. Джека втягнули в жіночий туалет. Потім розгорнули і відкинули назад. Якщо б він приклався спиною до стіни, пляшка розбилася б і чарівний сік залив би одяг і дорожній атлас, поділившись з ними запахом сгнившего винограду. Але Джек приклався попереком до єдиної раковині жіночого туалету. Все тіло пронизав біль.


Фабричний робітник повільно прямував до нього, підтягуючи джинси руками, які почали звиватися і расплющиваться.


– Тобі вже слід було піти. – Голос ставав все більш хрипким, все дужче нагадував гарчання тварини.


Джек почав зміщуватися вліво, його погляд не відривався від імені чоловіка. Очі останнього здавалися майже прозорими, не просто жовтими, але підсвіченими зсередини... очі огидного хэллоуиновского ліхтаря з гарбуза.


– Але ти можеш довіритися старовини Элрою. – Псевдоковбой посміхнувся, продемонструвавши повний рот кривих зубів; від деяких залишилися тільки иззубренные коріння, інші почорніли. Джек закричав. – Ти можеш довіритися старовини Элрою. – Слова все більше нагадували собаче гарчання. – Він не заподіє тобі сильної болі. Все буде добре, – гарчав ковбой, наближаючись до Джеку, – все буде добре, так, все... – Він продовжував говорити, але Джек уже не розбирав слів. Чув лише гарчання.


Нога Джека зачепила високу урну для сміття, що стояла на підлозі. І коли псевдоковбой потягнувся до нього схожими на копита руками, Джек схопив скриньку і кинув її. Вона потрапила Элрою в груди. Джек вискочив у коридор і рвонув наліво, до червоної двері, врізався в металеву ручку, знаючи, що Елрой наступає на п'яти. Вискочив у темряву за «Баром Апдайка».


Праворуч стояли заповнені сміттям контейнери. Джек один за іншим перевернув три, почув, як вони загупали, вдаряючись об бетон, почув крик люті наткнувшегося на них Елроя.


Він розвернувся і встиг побачити, як монстр впав. Встиг навіть усвідомити – ох дорогий Ісус хвіст у нього щось подібне до хвоста, – що псевдоковбой перетворився в якусь тварину. Очі променіли золотом, немов яскраве світло проникав через дві однакові замкові свердловини.


Джек позадкував від монстра, знімаючи рюкзак зі спини, намагаючись впоратися із зав'язками задерев'янілими пальцями, в голові ревла мішанина...


...Джекі було шість Господи допоможи мені Спіді Джекі було ШІСТЬ Господи, будь ласка...


...думок і безладних зв'язків до тих, хто швидше за все допомогти не міг. Монстр гарчав і крутився серед сміттєвих контейнерів. Джек побачив, як одна рука-копито піднялася, а потім вдарила по металевого контейнеру, зробивши в ньому звивисту дірку довжиною в ярд. Монстр піднявся, похитнувся, знову мало не впав, потім почав просуватися до Джека, продовжуючи гарчати, опустивши обличчя, тобто морду, на рівень грудей. Крізь ревіння, Джек зміг розібрати слова тварі: «Тепер я не просто буду молотити ваше тебе, маленький курча. Тепер я вб'ю тебе... після».


Він чув це вухами? Або голос звучав в голові?


Не мало значення. Простір між цим світом і тим стислося, з всесвіту перетворився на ледь помітну мембрану.


Елрой загарчав і пішов на Джека, нестійкий хитаючись на задніх ногах і рухаючись незграбно. Тіло розпирало одяг у незвичних місцях, язик вивалився з іклатого рота. Але ось вже і пустир за «Баром Апдайка в Оутли», нарешті-то пустир, зарослий бур'янами упереміж зі сміттям. Тут – іржава пружинна ліжко, там – не менше іржава радіаторна решітка «форда» моделі п'ятдесят сьомого року і примарний півмісяць, що нагадує зігнуту кістка, завис у небі над головою, перетворює кожен уламок скла в таращащийся мертвий очей. А адже все почалося не в Нью-Хемпширі. Так. Все почалося після того, як мама захворіла, і не з появою Лестера Паркера. Все почалося, коли...


Джекі було шість. Коли ми всі жили в Каліфорнії, і ніхто не жив десь ще, і Джекі було...


Джек розв'язав рюкзак.


Чудовисько наближалося, погойдуючись, немов у танці, нагадавши йому в мінливому місячному світлі якогось персонажа з мультфільмів Діснея. Божевілля, але Джек розреготався. Потвора загарчала і стрибнула на нього. Важкі копита-кігті розминулися з ним на пару дюймів – він встиг відскочити в бур'яни та сміття. Елрой наступив на іржаву пружинну ліжко і заплутався в ній. Завиваючи, він рвався, кидаючи в повітря білі клапті піни, тяг ногу, повертав, смикав, але вона міцно засіла серед іржавих пружин.


Джек вже рився в рюкзаку у пошуках пляшки. Шкарпетки, брудні труси, джинси... його пальці обхопили шийку і витягли пляшку з рюкзака.


Елрой, оголосивши ніч лютим криком, нарешті звільнився від ліжка.


Джек впав на жорстку, зарослу бур'янами горбисту землю, відкотився вбік, два пальці лівої руки – мізинець і безіменний – чіплялися за лямку рюкзака, права стискала пляшку. Великим і вказівним пальцями лівої він відкручував кришку, рюкзак бив по боці. Кришка зіскочила.


Він зможе піти за мною? – майнула нескладна думка, коли він підніс пляшку до губ. А раптом, стрибаючи, я пробиваю десь діру? Чи зможе він піти за мною через неї і прикінчити мене на іншій стороні?


Рот Джека заповнив смак гнилого винограду. Він давився, горло перехопило. Тепер жахливий смак заповнив носові пазухи і канали, і Джек видав довгий, деренчливий стогін. Він чув, як кричить Елрой, але крик долинав здалеку, немов монстр тільки входив в тунель Оутли, а він, Джек, швидко падав до іншого кінця. Виникло виразне відчуття падіння, і Джек подумав: Господи, що, якщо я тільки що стрибнув з тамтешнього скелі або гори?


Він тримався за рюкзак і пляшку, відчайдушно стискав повіки, чекаючи, що буде тепер – Елрой або ніякого Елроя. Долини або смерть, – і думка, яка заважала йому весь вечір, повернулася, розгойдуючись, як танцює карусельна конячка, Срібна Леді або, можливо, Спритна Елла. Джек зловив її і помчав на ній хмара жахливого запаху чарівного соку, тримаючись за неї в очікуванні, відчуваючи, як змінюється його одяг.


Шість о так коли нам усім було шість і ніхто не був кимось ще і це була Каліфорнія хто грає на саксофоні тато Декстер Гордон або це і що має на увазі коли мама каже що ми живемо на розломі і куди куди про куди ти ходиш тато ти і дядька Морган ох тато іноді він дивиться на тебе як ох як ніби розлом в його голові і землетрус відбувається за його очима і ти вмираєш про татко!


Падаючи, вигинаючись, повертаючись посеред незнамо де, повертаючись посеред запаху, схожого на пурпурове хмара, Джек Сойєр, Джон Бенджамін Сойєр, Джекі, Джекі


...йому було шість, коли це почалося, і хто дув у той саксофон? Хто дув в нього, коли мені було шість, коли Джекі було шість, коли Джекі...


Розділ 11


Смерть Джеррі Бледсоу


1


Джекі було шість... було шість... коли паровози, які врешті-решт привезли його в Оутли і повезуть далі, тільки запыхтели, рушаючи з місця. Голосно грав на саксофоні. Шість. Джекі було шість. Спочатку він цілком і повністю зосередився на іграшці, яку дав йому батько, масштабної моделі лондонського таксі, важкої як цегла, і до чого приємні звуки видавала машинка на гладкому дерев'яній підлозі нового кабінету, їдучи через кімнати, якщо з силою її штовхнути. Вечір, перший клас – по іншу сторону серпня, акуратна нова машинка котиться, як танк, по смужці паркету за диваном, приємна розслабленість кондиційованого кабінету... робота на сьогодні закінчена, немає таких телефонних дзвінків, які не можна перенести на завтра. Джек штовхав важке іграшкова таксі по смужці паркету, ледь чуючи погромыхивание литих гумових коліс крізь соло саксофона. Чорний автомобільчик вдарився об ніжку дивана, його розвернуло, він зупинився. Джек підповз до нього, а дядько Морган сидів в одному з крісел по інший бік дивана. Чоловіка тримали в руках склянки, але вже незабаром збиралися поставити їх, вимкнути програвач і підсилювач і спуститися вниз до автомобілів.


...коли нам усім було шість і ніхто не був кимось ще і відбувалося все в Каліфорнії...


– Хто грає на саксофоні? – почув він питання, заданий дядьком Морганом, і, немов у грезе, вловив у знайомому голосі щось нове: щось шепоче і затаївся в голосі Моргана Слоута заползло у вухо Джекі. Він торкнувся даху іграшкового таксі, і пальці його замерзли, немов іграшка була з льоду, а не з англійської сталі.


– Декстер Гордон, хто ж ще, – відповів батько. Його голос звучав ліниво і приязно, як і завжди, і Джек обняв рукою важке таксі.


– Хороша платівка.


– «Тато грає на трубі». Дійсно, славна платівка.


– Я її пошукаю. – І тут Джек подумав, що знає, яку дивина вловив у голосі дядька Моргана: той зовсім не любив джаз, але вдавав, що любить, в присутності батька Джека. Цю особливість Моргана Слоута Джек знав все своє дитинство і не розумів, чому батько цього не помічає. Дядько Морган не збирався шукати платівку «Тато грає на трубі», він просто хотів сказати приємне Філу Сойєру... і можливо, Філ Сойєр не бачив цього з однієї простої причини: як і всі інші, він не звертав особливої уваги на Моргана Слоута. Дядько Морган, розумний та честолюбний («Розумний, як росомаха, слизький, як судовий адвокат», – говорила Лілі), добрий старий Морган не притягував поглядів – сторонній очей просто ковзав по ньому. Джек міг посперечатися, що в школі вчителі Моргана з працею згадували його прізвище.


– Уяви собі, ким цей хлопець став би там. – І ці слова дядька Моргана разом насторожили Джека. Фальш все ще лунала в його голосі, але не лицемірство Слоута змусило Джека підняти голову і стиснути пальцями важку іграшку. Слово «там» вплыло прямо в розум і тепер дзвеніло дзвонами. Тому що під «там» малася на увазі країна Денних мрій Джека. Він це зрозумів миттєво. Його батько і дядько Морган забули, що він за диваном, і говорили про Денних мріях.


Його батько знав про країну Денних мрій. Джек ніколи не говорив про це ні батька, ні матері, а батько знав про Денних мріях, просто знав, і все. Більш того, на емоційному рівні – не логічно – Джек відчув, що саме його батько допомагав забезпечити безпеку країни Денних мрій.


Але з якоїсь причини, яку він теж не міг перевести з емоцій в слова, Джеку стало не по собі, коли він зрозумів, що і Моргану Слоуту відомо про існування цієї країни.


– Гей! – вигукнув Морган. – Цей хлопець навчив би їх музиці, вірно? Вони, напевно, б йому присвоїли титул герцога Проклятих земель або щось таке.


– Напевно, ні, – відповів Філ Сойєр. – Ні, якщо б він сподобався їм, як подобається нам.


Але дядькові Моргану він не подобається, тату, думав Джекі, раптово усвідомивши, що це важливо. Йому він зовсім не подобається, він думає, що музика дуже гучна, він думає, що вона щось у нього відбирає...


– Так, ти знаєш про це набагато більше за мене. – Голос дядька Моргана звучав легко і розслаблено.


– Що ж, я бував там частіше. Але ти скорочуєш відставання. – І Джекі почув, як батько посміхається.


– Звичайно, дещо я для себе з'ясував, Філ. Але насправді, знаєш... Я перед тобою в неоплатному боргу за те, що ти мені це показав. – Обидва складу слова «боргу» заповнювали дим і хрускіт битого скла.


Але всі ці маленькі попередження могли тільки трохи пом'яти броню безмірною, прямо-таки божественної задоволеності Джека. Вони говорили про країну Денних мрій. Дивно, що таке можливо. Він не розумів, про що вони говорять (терміни і слова, звичні дорослим), але шестирічний Джек знову відчув веселощі і радість цієї країни і міг уловити хоча б загальний зміст їхньої розмови. Країна Денних мрій існувала, і Джекі якимось чином ділив її з батьком. І половина його радості полягала у цьому.


2


– Дозволь мені висловитися прямо, – відчеканив Морган Слоут, і Джекі побачив, що слово «прямо» – як дві лінії, що обвивають один одного, немов змії. – У них магія, як у нас – фізика, вірно? Аграрна монархія, використовує магію замість науки.


– Точно, – відповів Філ Сойєр.


– І, судячи з усього, вони живуть століттями. Їх життя ніколи особливо не змінювалася.


– За винятком періодів політичних переворотів, це точно.


Голос дядька Моргана напружився, хвилювання, яке він намагався приховати, щелкало маленькими батогами в його приголосних.


– Гаразд, забудемо про політику. Давай заради різноманітності подумаємо про нас. Ти скажеш – і я з тобою погоджуся, Філ, – що ми вже непогано попрацювали в Долинах і треба проявляти особливу обережність з введенням там якихось змін. Я дотримуюсь тієї ж думки.


Джекі чув мовчання батька.


– Гаразд, – продовжив Слоут. – Давай виходити з того, що ситуація в принципі вигідна для нас і ми можемо заохотити тих, хто на нашій стороні. Ми не будемо жертвувати нашою перевагою, але ми не жадібні. Ми у цих людей в боргу, Філ. Подивися, що вони зробили для нас. Я думаю, тут ми цілком можемо досягти синергії. Наша енергія може підживлювати їх енергію, і вийде результат, про який ми ніколи не думали, Філ. І в результаті ми будемо виглядати великодушними, а ми такі і є... причому нам це абсолютно не зашкодить. – Тепер він хмурився, нахилившись вперед, склавши долоні разом. – Зрозуміло, я не можу повністю оцінити ситуацію, ти це знаєш, хоча думаю, що одна тільки синергія – достатня ціна за вхід, якщо вже чесно. Але, Філ... Ти уявляєш, яке гребаное вплив ми могли б знайти, запропонувавши їм хоча б електрику? А якщо дати сучасне зброю кому слід? Що ти думаєш з цього приводу? По мені, від цього захоплює дух. Просто захоплює дух. – Вологий, шлепающий звук стикнувшись долонь. – Я не хотів застати тебе зненацька або щось в цьому роді, але я подумав, що нам саме час вирушити в цьому напрямку, подумати про розширення нашого впливу на Долини.


Філ Сойєр все мовчав. Дядько Морган знову ляснув у долоні. Нарешті Філ ухильно мовив:


– Ти хочеш подумати про розширення нашого впливу.


– Мені здається, це шлях, яким треба йти. Звичайно, я можу надати тобі точну та повну інформацію, Філ, але необхідності в цьому немає. Ти пам'ятаєш, і я теж, як все було до того, як ми почали з'являтися там разом. Звичайно, можливо, нам вдалося всього досягти самим, можливо, ми б і досягли, але якщо говорити про мене, я вдячний за те, що більше не доводиться представляти інтереси двох паршивих стриптизерок і Маленького Тіммі Типтопа[18].


– Пригальмуй, – порадив батько Джека.


– Літаки. Подумай про літаки.


– Пригальмуй, пригальмуй, Морган. У мене є думки, які, очевидно, ще не прийшли тобі в голову.


– Я завжди готовий до нових ідей. – Голос Моргана знову заволокло димом.


– Добре. Я думаю, ми повинні бути обережніше з тим, що там робимо, партнер. Я думаю, все серйозне – дійсно важливі зміни – може обернутися проти нас і схопити за дупу. У всього є наслідки, і деякі можуть виявитися вкрай неприємними.


– Наприклад? – запитав дядько Морган.


– Наприклад, війна.


– Це маячня, Філ. Ми нічого такого не бачили... якщо тільки ти не про Бледсоу...


– Я про Бледсоу. Це був збіг?


Бледсоу? – здивувався Джек. Начебто він пам'ятав це прізвище, але дуже смутно.


– Слухай, м'яко кажучи, та це ще була війна, та й я все одно не вловлюю.


– Добре. Ти пам'ятаєш розповіді про те, як Чужинець убив старого короля... досить-таки давно. Ти чув ці розповіді?


– Так, напевно, – відповів дядько Морган, і Джек знову відчув фальш у його голосі.


Крісло батька заскрипіло – він прибирав ноги зі столу, щоб нахилитися вперед.


– Вбивство поклало початок маленькій війні. Прихильникам старого короля довелося придушувати заколот, який очолили два або три незадоволених дворянина. Ці хлопці побачили шанс прийти до влади і правити країною – захоплювати землю, конфісковувати власність, садити ворогів у в'язницю, багатіти.


– Але почекай, – втрутився Морган. – Я теж чув про це. Вони також хотіли навести політичний порядок у шалено неефективній системі... Іноді треба застосувати силу, щоб покласти початок змінам. Я це розумію.


– Не нам судити про їхній політиці, я згоден. Але ось моя точка зору. Та маленька війна тривала приблизно три тижні. Коли вона закінчилася, загинуло, може, сто чоловік. Швидше за все менше. Тобі хто-небудь говорив, коли почалася війна? В якому році? В який день?


– Ні, – пробурмотів дядько Морган ображеним голосом.


– Першого вересня тисяча дев'ятсот тридцять дев'ятого року. Тут цього дня Німеччина напала на Польщу. – Батько замовк, а Джекі, стискаючи чорне іграшкова таксі, безшумно, але широко позіхнув.


– Ось ті на, – нарешті вимовив дядько Морган. – Їх війна почала нашу? Ти справді в це віриш?


– Я в це вірю, – відповів батько Джека. – Я вірю, що тритижнева заварушка там якимось чином розпалила війну тут, і вона тривала шість років, забравши мільйони життів. Так.


– Ну... – почав дядько Морган, і Джек бачив, що він готовий дати задній хід.


– Більш того, там я говорив про це з багатьма людьми, і, на мою думку, вони вірять, що незнайомець, який убив короля, був справжнім Чужинцем, якщо ти розумієш, про що я. Ті, хто бачив його, говорили, що в одязі Долин він відчував себе незатишно. І поводився так, ніби погано знає місцеві звичаї... не відразу зрозумів, що в них за гроші.


– Ага.


– Так. Якщо б його не розірвали на шматки після того, як він всадив ніж у короля, ми могли б тепер знати напевно, але я тим не менш впевнений, що він був...


– Таким же, як ми.


– Як ми. Абсолютно вірно. Гостем. Морган, я не думаю, що слід дуже вже активно туди влазити. Тому що ми просто не знаємо, якими будуть наслідки. По правді кажучи, я думаю, на нас впливає те, що відбувається в Долинах. Хочеш, я скажу тобі щось ще, не менш божевільна?


– Чому ні? – відповів Слоут.


– Долини – не єдиний інший світ.


3


– Нісенітниця собача, – пирхнув Слоут.


– Я серйозно. Коли я там бував, пару раз у мене з'являлося відчуття, що я поруч з чимось ще. З Долинами Долин.


Так, подумав Джек, це правильно, так і повинно бути, Денні мрії Денних мрій, ще більш прекрасне, а на іншій стороні – Денні мрії Денних мрій Денних мрій, а ще далі – світ, ще більш прекрасний. І вперше зрозумів, що йому дуже хочеться спати.


Денні мрії Денних мрій...


Він практично відразу заснув, з важким маленьким таксі на колінах, обмякнув, притулившись до смужці паркетної підлоги, відчуваючи божественну легкість.


Розмова, мабуть, тривав, і Джекі напевно багато втратив. Він піднімався і падав, важкий і легкий, поки звучала друга сторона батьківській платівки «Тато грає на трубі», і все це час Морган Слоут, напевно, спочатку сперечався – м'яко, але стискаючи кулаки, морщачи лоб, – відстоюючи свій план, потім, повинно бути, показав, що готовий відступитися, і в результаті здався під натиском сумнівів свого партнера. В кінці цієї розмови, спогад про яке повернулося до дванадцятирічному Джеку Сойєру в небезпечний момент переходу з Оутли, штат Нью-Йорк, в безіменну село Долин, Морган Слоут не тільки дозволив, щоб його переконали, але і висловив подяку за отриманий урок. І коли Джек прокинувся, він почув запитання батька: «Ей, Джек зник, чи як?» На що дядько Морган відповів: «Чорт, я відчуваю, ти прав, Філ. Вмієш ти бачити суть проблеми, добре це в тебе виходить».


– Так де, чорт забирай, Джек? – запитав батько, і Джек ворухнувся за диваном, тепер остаточно прокинувшись. Чорне таксі впало на підлогу.


– Ага, – хмикнув дядько Морган. – Діти люблять слухати, так, курча?


– Ти за диваном, малюк? – запитав його батько.


Почувся шум отодвигаемых крісел, чоловіки встали.


– О-О-О-х, – промимрив Джек і повільно підняв таксі на коліна. Ноги затекли, здавалися чужими: встанеш, і в них розпочнеться поколювання.


Його батько розсміявся. Кроки попрямували до нього. Червоне повне лице Моргана з'явилося над диваном. Джек позіхнув і уперся колінами в спинку дивана. Поруч зі Слоутом з'явилося обличчя батька. Він посміхався. Секунду-дві голови дорослих чоловіків, здавалося, плавали над диваном. «Пішли додому, соня!» – вигукнув батько. Подивившись на дядька Моргана, хлопчик побачив розважливість, потопаючу в шкірі, уползающую під щоки товстуна-веселуна, як змія відповзає під камінь. Він знову здавався папулей Річарда Слоута, старим добрим дядьком Морганом, який завжди приносив розкішні подарунки на Різдво і день народження, старим добрим, рясно потеющим дядьком Морганом, якого так легко не помітити. Але як він виглядав трохи раніше? Як людське землетрус, як людина, рушащиеся за розлив за його очима, як щось взведенное і готове вибухнути.


– Як щодо морозива по дорозі додому, Джек? – запитав його дядько Морган. – Звучить непогано?


– Так, – відповів Джек.


– Мабуть, заглянемо в кафе на першому поверсі, – кивнув батько.


– Ням-ням, пальчики оближеш, – погодився дядько Морган. – Тепер ми точно говоримо про синергії. – І знову посміхнувся Джеку.


Це сталося, коли йому було шість, і повторилося в розпал невагомого польоту між світами: огидний ліловий смак соку Спіді заповнював глотку і пазухи в носі, і вся ця неспішна друга половина дня, закінчена шість років тому, програвалася в його свідомості. Він бачив усе, тому що чарівний сік дозволив усе згадати, і пережите ним у той день уклалася в ті кілька секунд, коли Джек зрозумів, що на цей раз його вирве.


Очі дядька Моргана затягнуло димом, а в голові Джека димом затягувало питання, який вимагав, щоб його нарешті побачили повністю.


Хто викликає...


Що змінюється що змінюється


Хто викликає ці зміни, татку?


Хто...


...вбив Джеррі Бледсоу? Чарівний сік повернувся в рот хлопчика, нудотними голками заходився колоти носові проходи, заповнюючи їх зсередини, і в той момент, коли земля захиталася під його руками, Джек здався. Що вбило Джеррі Бледсоу? Мерзенна лілова жижа вирвалася з рота, ледь не задушивши Джека, і він інстинктивно подався назад – його ноги заплуталися у високій жорсткій траві. Джек підвівся навколішки і чекав другої хвилі, терплячий як мул, з роззявленим ротом. Скрутило шлунок, і підліток навіть не встиг застонать, перш ніж смердючий сік піднявся по стравоходу і горла і виплеснувся з рота. Рожева слина товстими соплями звисала з губ, і Джек змахнув її тремтячою рукою. Потім витер долоню об штани. Джеррі Бледсоу, так. Джеррі – який ходив у куртці з вишитим на ній ім'ям, як працівники автозаправних станцій, який помер, коли... Хлопчик похитав головою і знову провів рукою по губах. Сплюнув у острівець зубчастої дикої трави, що стирчить з сіро-коричневої землі, як букетик квітів, приколотий до корсажу велетня. Якийсь глибинний інстинкт – незрозумілий Джеку – змусив його закидати землею рожеве блювотний озерце. Інший спонукав ще раз витерти долоні об штани. Нарешті Джек озирнувся.


Він стояв на колінах у гаснущем вечірньому світлі на краю путівця. Жахливий Елрой не переслідував його – це він зрозумів миттєво. Собаки, замкнені в дерев'яному, схожому на клітку загоні, гавкали і гарчали, просовуючи носи в широкі щілини. На іншій стороні дороги Джек бачив оброслий прибудовами дерев'яний будинок, з якого до безкрайньому небу піднімалися крики, що дуже нагадували собаче гавкання. І вони анітрохи не відрізнялися від криків, які він тільки що чув по іншу сторону стіни в «Барі Апдайка»: п'яні мужики кричали один на одного. Бар – тут таверна або трактир, припустив Джек. Тепер, коли його більше не нудило від соку Спіді, він відчував б'ють у ніс дріжджові запахи солоду і хмелю. І розумів, що люди в таверні не повинні його побачити.


Він представив себе удирающим з усіх ніг від тявкающих і гарчали собак, тыкающихся носами в щілини, потім піднявся. Небо, здавалося, нахилилася і потемніло. А в його світі, що відбувалося там? Що за маленька катастрофа обрушилася на центр Оутли? Може, невеликий потоп, милий скромний пожежа? Джек позадкував від таверни, потім бочком, бочком рушив по високій траві. Побачив свічки, горевшие у вікнах іншого будинку, розташованого ярдах в шістдесяти. Звідкись праворуч доносився запах свиней. Коли Джек отшагал половину відстані до будинку, собаки перестали гавкати і гарчати, і тоді він повільно попрямував до Західної дорозі. Ніч видалася темною і безмісячної.


Джеррі Бледсоу.


4


Виявилося, що будинків набагато більше, але Джек помічав їх, тільки коли підходив зовсім близько. Якщо не вважати галасливих випивак, які залишилися в таверні, у сільській місцевості Долин люди лягали спати з заходом сонця. У маленьких квадратних вікнах не горіли свічки. Приземкуваті і темні будинки з кожного боку Західної дороги стояли в дивній ізоляції – щось було неправильно, як на картинці в дитячому журналі, пропонує знайти десять відмінностей, але Джек не міг зрозуміти, в чому справа. Нічого догори ногами, нічого згорілого, нічого екстравагантного. Хіба що у більшості будинків пухнасті даху нагадували скирти зі стрижкою, однак Джек припустив, що вони з соломи – він про таких чув, але ніколи не бачив. Морган, раптово подумав він у приступі паніки. Морган з Орріса, – і побачив їх обох, чоловіка з довгим волоссям і рясно потіють трудоголіка, партнера свого батька; на мить вони злилися воєдино в прихрамывающего Моргана Слоута з піратською гривою. Але Морган – Морган цього світу – не мав відношення до питання: «Що не так на цій картинці?»


Джек як раз проходив повз присадкуватого одноповерхового будинку, що нагадував роздуту клітку для кроликів, стіни якого були укріплені схрещеними дерев'яними балками. Топорщащаяся соломою дах покривала і його. Якби він ішов з Оутли – тобто, не будемо грішити проти істини, якщо б тікав з Оутли, – що б він побачив в єдиному темному вікні цієї клітини для гігантських кроликів? Джек знав: мерехтливий відсвіт телевізійного екрану. Але зрозуміло, в Долинах не могло бути й мови про телевізорі в будинку, і в безвихідь його поставило не відсутність кольорового мерехтіння. Щось ще, щось связывавшее воєдино придорожні будинку. Нестача цього чогось залишала діру в ландшафті. І ця діра виразно кидалася в очі, хай поки Джек не міг сказати, чого саме бракувало.


Телебачення, телевізори... Джек минув присадкуватий будинок і побачив трохи попереду ще одне маленьке, навіть карликова житло, парадні двері якого знаходилася в кількох дюймах від краю дороги. Цей будинок був покритий соломою, а дерном. Джек посміхнувся: село нагадала йому Гобітон. Хоббитонский укладальник кабелю підійде сюди і скаже господині цієї... халупи? собачої будки?.. не важливо, скаже: «Мадам, ми прокладаємо кабель в окрузі, і за скромну щомісячну плату – приєднуйтесь прямо зараз – ви отримаєте п'ятнадцять нових каналів, ви отримаєте «Міднайт блю», ви отримаєте всі спортивні канали і всі канали про погоду, ви отримаєте...»


І тут він збагнув, чого не вистачає. Перед будинками не було стовпів. Ніяких проводів! Жодних телевізійних антен, затуляють небо! Високі дерев'яні стовпи не марширували вздовж Західної залізниці, тому що в Долинах не знали електрики. Ось чому він не міг визначити відсутній елемент ландшафту. Джеррі Бледсоу був – у всякому разі, частину свого життя – електриком і механіком (точніше, майстром на всі руки) компанії «Сойєр і Слоут».


5


Коли його батько і Морган згадали цю прізвище, Бледсоу, він думав, що ніколи не чув її раніше... хоча, згадавши, про кого мова, зрозумів, що напевно чув раз або два. Але Джеррі Бледсоу зазвичай звали просто Джеррі, як і значилося у вишитій над нагрудним кишенею написи на його спецівці. «Може Джеррі щось зробити з кондиціонером?», «Попросіть Джеррі змастити петлі цій двері, добре? Скрип зводить мене з розуму». Джеррі приходив, завжди в чистенькій і вигладжений робочому одязі, з акуратно причесаними рідкого рудуватим волоссям, у круглих окулярах, що знає свою справу, і швидко і спокійно усував всі поломки і незручності. Існувала місіс Джеррі, яка стежила, щоб стрілки на світло-коричневих робочих штанях залишалися гострими, а самі штани – чистими, і кілька маленьких Джеррі: про них компанія «Сойєр і Слоут» незмінно згадувала напередодні Різдва. Джек, в силу віку, звичайно ж, асоціював Джеррі з вічним суперником кота Тома і уявляв собі, що електрик, і місіс Джеррі, і маленькі Джеррі живуть в гігантській мишачої нірці, в яку веде арка, вирізана в плінтусі.


Але хто вбив Джеррі Бледсоу? Його батько і Морган Слоут, завжди такі добрі до дітей Бледсоу на Різдво?


Джек ступив у темряву Західної залізниці, шкодуючи, що не повністю забув електрика компанії «Сойєр і Слоут», жалкуючи, що не заснув, як тільки заповз з іграшковим таксі за диван. Поспати – ось чого йому хотілося зараз, і хотілося набагато більше, ніж мати справу з неприємними думками, викликаними спогадом про те подслушанном розмові шестирічної давності. Джек пообіцяв собі, що знайде місце для ночівлі, отшагав пару миль від останнього будинку. Поле цілком підійде, навіть канава. Ноги більше не хотіли рухатися. М'язи і кістки немов подвоїли вагу.


Сталося це одразу після одного з тих випадків, коли Джек заходив слідом за батьком в якесь закрите приміщення з одними дверима і виявляв, що Філ Сойєр дивним чином зник. Його батькові вдавалося зникнути з спальні, із їдальні, з конференц-залу компанії «Сойєр і Слоут». В той раз він виконав свій загадковий трюк в гаражі поряд з їх будинком на Родео-драйв.


Джек, який сидів на невеликому підвищенні, яке в цій частині Беверлі-Хіллз могло зійти за пагорб, побачив, як батько вийшов з будинку через парадні двері, перетнув лужок, риючись в кишенях у пошуках грошей або ключів, увійшов в гараж через бічні двері. Джек чекав, що через кілька секунд піднімуться білі ворота в правій стіні, але цього не сталося. Потім він зрозумів, що батьківський автомобіль в це раннє суботній ранок припаркований біля тротуару перед будинком. І автомобіля Лілі в гаражі теж немає: вона сунула сигарету в рот і оголосила, що їде на перегляд «Брудної доріжки», останнього фільму режисера «Коханої смерті», і нікому не радить її зупиняти. Так що гараж пустував. Кілька хвилин Джек чекав, але ні бічні двері, ні ворота не відчинялися. Нарешті він спустився з зарослого травою пагорба, попрямував до гаражу і увійшов. Нікого і нічого, лише темні плями масла на бетонній підлозі. І інструменти, що висять по стінах на сріблястих гачках. Джек здивовано завмер, потім покликав: «Тато?» – і знову все оглянув, щоб переконатися, що очі його не обманюють. На цей раз виявив цвіркуна, який стрибав до тіні біля стіни, і майже повірив, що якийсь злобний чаклун виявився поруч і... Цвіркун дістався до стіни і прошмигнув у якусь щілину. Ні, його батька не перетворювали в цвіркуна. Зрозуміло, немає. «Гей», – вирвалося у хлопця... мабуть, він звертався до самого себе. Він повернувся до бічних дверей і вийшов з гаража. Сонячне світло заливало викошені галявини Родео-драйв. Він міг комусь подзвонити, але кому? У поліцію? Мій тато зайшов у гараж, і я не можу його там знайти, і тепер я боюся.


Двома годинами пізніше Філ Сойєр з'явився з боку Беверлі-Уїлшир. Він йшов не поспішаючи, з піджаком, перекинутим через плече, розпустивши вузол краватки – немов людина, що повертається з навколосвітньої подорожі.


Джек покинув пагорб заклопотаності і побіг до батька. «Як швидко ти бігаєш, – посміхнувся той, коли Джек притулився до його ніг. – Я думав, ти спиш, Мандрівник Джек».


Вони йшли по доріжці до вхідних дверей, коли почули, що дзвонить телефон, і якийсь інстинкт – можливо, інстинкт триматися ближче до батька – змусив Джекі взмолиться, щоб телефон вже зателефонував з десяток разів і набрав номер поклав трубку до того, як вони доберуться до вхідних дверей. Батько скуйовдив йому волосся, поклав велику теплу руку на плечі, відчинив двері і в п'ять довгих кроків опинився біля телефонного апарату. «Так, Морган, – почув Джекі голос батька. – Що? Погані новини? Краще скажи». Пішла довга пауза, протягом якої до Джека лунав металевий, деренчливий голос дядька Моргана, ковзний по телефонних дротах. «Ох, Джеррі. Господи. Бідний Джеррі. Зараз приїду. – Потім батько подивився на нього, не посміхаючись, не підморгуючи, не роблячи нічого, але показуючи, що вони – єдине ціле. – Я приїду, Морган. Мені доведеться привезти Джека, але він зможе почекати в машині». Джек відчув, як розслабилися м'язи, і відчув таке полегшення, що навіть не запитав, а чому він повинен чекати в машині, хоча в будь-якому іншому випадку обов'язково поставив би це питання.


Філ проїхав по Родео-драйв до готелю «Беверлі-Хіллз», повернув ліворуч на Сансет, взявши курс на офісну будівлю. Машину він вів мовчки.


Дочекавшись просвіту в зустрічному транспортному потоці, він звернув на стоянку біля офісної будівлі. Там вже стояли два патрульних автомобіля, один пожежний, мініатюрний білий кабріолет «мерседес» дядька Моргана і старий іржавий дводверний «плімут», на якому їздив електрик. За вхідними дверима дядько Морган розмовляв з поліцейським, який повільно-повільно хитав головою, безсумнівно, співчуваючи. Права рука Моргана Слоута обіймала за плечі худеньку молоду жінку, одягнену в великоватое для неї сукню. Вона уткнулась обличчям йому в груди. Місіс Джеррі, Джек зрозумів, бачачи, що більша частина обличчя закрита носовою хусткою, який вона притискала до очей. У коридорі, досить далеко від них, пожежний в касці і дощовику збирав на безформну купу шматки понівеченого металу і пластика, попіл і уламки скла. «Посидь тут пару хвилин, добре, Джекі?» І батько побіг до входу в будівлю. Молода китаянка говорила з поліцейським у бетонної огорожі автомобільної стоянки. Перед нею лежало щось скривлене, і Джек не відразу зрозумів, що це велосипед. Вдихнувши, хлопчик відчув гіркий дим.


Двадцятьма хвилинами пізніше його батько і дядько Морган вийшли з будівлі. Все ще обіймаючи місіс Джеррі, дядько Морган попрощався з Сойерами і повів жінку до пасажирського сидіння свого автомобільчика. Батько Джека виїхав зі стоянки на Сансет.


– Джеррі поранився? – запитав Джек.


– Якийсь дивний нещасний випадок, – відповів батько. – Електрика... могло загорітися всю будівлю.


– Джеррі поранився? – повторив Джек.


– Бідний сучий син так поранився, що помер, – відповів батько.


Джеку і Річарду Слоуту знадобилося два місяці, щоб відновити повну картину того, що сталося з уривків підслуханих розмов. Мати Джека та домоправительниця Річарда додали подробиці, домоправительниця – самі несамовиті.


Джеррі Бледсоу приїхав в суботу, щоб спробувати виправити дефекти системи безпеки будівлі. Зайнявшись охоронною системою у робочий день, він переполошив б орендарів виттям сирени. Електроживлення охоронна система отримувала від головного розподільного щита, який перебував за двома знімними панелями горіхового дерева на першому поверсі. Джеррі приготував інструменти і зняв панелі, попередньо переконавшись, що в будинку нікого немає і ніхто не вистрибне з штанів, якщо завоет сирена. Потім пішов у свою майстерню в підвалі, зателефонував у місцевий поліцейський відділок і попросив не реагувати на виклики з будівлі компанії «Сойєр і Слоут» до його наступного дзвінка. У той самий момент, коли він повернувся в хол, щоб залізти в сорочье гніздо проводів, що стікаються до розподільного щита з усіх кінців будівлі, двадцятитрирічна китаянка Лоретта Чан в'їхала на велосипеді на автомобільну стоянку. Вона поширювала рекламні листки ресторану, який через п'ятнадцять днів відкривався неподалік.


Пізніше міс Чан повідомила поліції, що вона заглянула у вестибюль через парадні двері й побачила чоловіка у робочому одязі, який піднявся з підвалу. Перед тим як чоловік взяв викрутку і простягнув руку до розподільного щита, вона відчула, як автомобільна стоянка під ногами заходила ходором. Вирішила, що це міні-землетрус: у Лос-Анджелесі Лоретта Чан жила з народження і не звертала уваги на поштовхи, які нічого не руйнували. Вона побачила, як Джеррі Бледсоу трохи розставив ноги (тобто він теж відчув, як затряслася земля, хоча більше ніхто цього не помітив), похитав головою, а потім обережно вставив кінчик викрутки в переплетення проводів.


І тут вестибюль і коридор першого поверху будівлі «Сойєр і Слоут» перетворилися в вогняне пекло.


Першим спалахнув прямокутний розподільний щит. Синювато-жовті дуги світла, нагадували блискавки, вирвалися з нього і уклали чоловіка в свої обійми. Завили сирени: «КА-БА-А-А-А-М! КА-БА-А-А-А-М!» Куля вогню діаметром шість футів вирвався з стіни, відкинув убік вже мертвого Джеррі Бледсоу і покотився по коридору до вестибюлю. Прозора вхідні двері розлетілася вщент, повалив дим, ударною хвилею понищився дверну коробку. Лоретта Чан кинула велосипед і поїхала до телефону-автомату на іншій стороні вулиці. Поки вона повідомляла адресу будівлі пожежним і дивилася на свій велосипед, акуратно зігнутий навпіл невідомою силою, що вирвалася з дверей, підсмажений труп Джеррі Бледсоу так і стояв перед вибухнув розподільним щитом. Тисячі вольт вливалися в тіло, розгойдуючи його взад-вперед в постійному ритмі. Все волосся електрика і велика частина одягу згоріли, шкіра здулася і посіріла. Оправа окулярів з коричневого пластику обліпила ніс, як припарка.


Джеррі Бледсоу. Хто викликає ці зміни, татку? Минувши останній будинок, Джек ще півгодини змушував ноги рухатися. Над головою незнайомі зірки складалися в незнайомі сузір'я – послання на невідомому йому мовою.


## Глава 12


Джек відправляється на ярмарок


1


Ніч він проспав у копиці пахучого сіна Долин. Спочатку занурився в нього, але потім ліг ближче до виходу, щоб вдихати свіже повітря в прорытом тунелі. Він сторожко прислухався до скребущим звуків – почув чи десь прочитав, що польові миші дуже люблять копиці сіна. Але якщо в цьому стогу і жили миші, то велика миша на ім'я Джек Сойєр так їх налякала, що вони не вирішувалися і ворухнутися. Мало-помалу він розслабився, лівою рукою погладжуючи пляшку Спіді. Заткнув її пухнастим мохом, який нарвав у маленької річечки, де зупинявся, щоб попити. Він розумів, що частина моху обов'язково попаде в пляшку, а може, вже потрапила. Яка жалість: звичайно ж, мох зіпсує і відмінний смак і тонкий букет.


Лежачи в стозі сіна, нарешті зігрівшись, вже дуже сонний, він відчував головним чином полегшення... немов на ньому висіла дюжина десятифунтовых млинці для штанги, а якась добра душа розстебнула застібки, і вони впали на землю. Він знову потрапив в Долини, місце, що такі милі люди, як Морган з Орріса, Осмонд-кнутовщик і Елрой, дивний чоловік-козел, називали будинком, в Долини, де могло статися що завгодно.


Але Долини могли бути й гарними. Він це пам'ятав з раннього дитинства, коли всі жили в Каліфорнії і ніхто не жив десь ще. Долини могли бути хорошими, і він відчував, що зараз гарний оточує його, спокійний і милий, як запах сіна, як аромат самого повітря.


Відчувають полегшення муха або сонечко, коли налітає несподіваний порив вітру і перевертає «ловчий глечик», дозволяючи потопаючому комасі вибратися з нього? Джек нічого про це не знав, але знав, що вибрався з Оутли і тепер далеко від «Клубу гарної погоди» і від старих, які плачуть, захищаючи вкрадені візки для продуктів, далеко від запахів пива і блювотиння... а найголовніше, далеко від Смокі і «Бару Апдайка в Оутли».


Він подумав, що якийсь час може подорожувати і по Долинах.


І з цими думками заснув.


2


На ранок він отшагал дві чи три милі по Західній дорозі, насолоджуючись сонячним світлом і приємним, земляним запахом полів, на яких вже дозрів урожай, коли поруч зупинилася підвода і вусатий фермер, одягнений в якусь подобу тоги та бриджі з грубої матерії, прокричав:


– На ярмарок, хлопець?


Джек витріщився на нього, усвідомивши, що чоловік не говорить англійською. Які там «Скажіть на милість» або «Куди це ви прямуєте, юний паж?». Це взагалі був не англійська.


Компанію вусатому фермеру становила жінка в широкому сукню. Вона сиділа поруч, тримаючи на колінах хлопчика років трьох. Жінка приязно всміхнулася Джеку і закотила очі, повернувшись до чоловіка.


– Він же дурник, Генрі.


Вони говорять не англійською... але, якою б мовою вони не говорили, я їх розумію. Я навіть думаю цією мовою... і це ще не все... я бачу на ньому, або через нього, або вже не знаю, як це сказати. Джек зрозумів, що те ж саме відбувалося і в минулий раз... тільки тоді він перебував у такому замішанні, що не помітив цього: події розгорталися дуже швидко, все здавалося надто дивним.


Фермер нахилився до нього, усміхнувся, продемонструвавши страшні зуби.


– Ти дурник, малюк? – запитав він дуже по-доброму.


– Ні. – Джек посміхнувся у відповідь, віддаючи собі звіт, що не вимовив: «ні», а якесь долинське слово: при стрибку змінювалася не тільки мова, але і спосіб мислення (образ уяви як мінімум: слово це в його словниковому багажі було, але він розумів, що говорить), точно так само, як одяг. – Дурник – це не про мене. Просто мама каже, що треба бути обережним з людьми, яких зустрічаєш на дорозі.


Тепер посміхнулася дружина фермера.


– Твоя мама говорить правильно. Ти йдеш на ярмарок?


– Так, – кивнув Джек. – Я іду по дорозі... на захід.


– Тоді залізай в воза, – запропонував фермер Генрі. – День йде. Я хочу продати все, що в мене є, якщо зможу, і повернутися додому до заходу сонця. Кукурудза вродила погано – вже остання в цьому році. Мені пощастило, що я зібрав її в дев'ятому місяці. Хто-небудь купить.


– Дякую. – Джек заліз у віз через задній борт. Тут лежало безліч кукурудзяних качанів, пов'язаних з десять грубою мотузкою і укладених, як дрова. Якщо це погано уродившаяся кукурудза, подумав Джек, тоді я і уявити собі не можу, якою вона буде, якщо вродить добре. Ніколи в житті він не бачив таких величезних качанів. Тут же лежали гірки кабачків, патисонів і начебто гарбузів, тільки червоні, а не помаранчевих. Джек не знав, які вони на смак, але вважав, що дивовижні. Його шлунок сердито забурчав. Відправившись в далеку дорогу, він дізнався, що таке голод – не швидкоплинний знайомий, скромно заглядывающий після школи, якого можна догодити кількома булочками і склянкою молока, присмачений «Несквиком», а близький друг, який іноді трохи відходить в сторону, щоб відразу ж повернутися.


Він сидів спиною до фермера і його дружині, взуті в сандалі ноги бовталися в повітрі, ледь не торкаючись щільно утрамбованої поверхні Західної залізниці. Возів та фургонів в цей ранок вистачало, більшість, як припустив Джек, прямували на ярмарок. Час від часу фермер голосно вітав когось із знайомих.


Джек усе ще гадав, який смак у цих гарбузів яблуневого цвіту – і як йому взагалі добути їжі, – коли маленькі рученята схопили його за волосся і смикнули так різко, що на очі навернулися сльози.


Він повернувся і побачив трирічного малюка, який босоніж стояв позаду нього і широко усміхався. У кожному кулачку залишилося кілька волосків Джека.


– Джейсон! – вигукнула мати – але в її голосі чулися поблажливі нотки (Ви бачили, як він вирвав у нього волосся? Ну й силач!). – Джейсон, так не можна!


Джейсон досить посміхався. Ця широка, дурнувата, сонячна усмішка чимось нагадувала аромат копиці сіна, в якому Джек провів ніч. Він сам не міг не посміхнутися у відповідь... і зрозумів, що завоював дружбу дружини Генрі.


– Сесь. – Джейсон погойдувався взад-вперед, немов бувалий матрос. І продовжував посміхатися Джеку.


– Що?


– На.


– Не розумію тебе, Джейсон.


– Сесь-на.


– Не поні...


А потім Джейсон, хлопчисько для свого віку великий, гепнувся на коліна Джека, все так же посміхаючись.


Сесь-ну, так, звичайно, тепер зрозумів, подумав Джек, відчувши, як тупий біль в придавлений мошонці розповзається по низу живота.


– Джейсон поганий хлопчик! – Все той же прощає голос матері – «ну-хіба він не милий?» – і Джейсон, який знав, хто тут головний, знову заусміхався – дурнувато, ніжно, чарівно.


І тут до Джека дійшло, що Джейсон обдулся, так налив так, що мало не здасться.


Ласкаво просимо в Долини, Джекі.


І, сидячи з дитиною на колінах, відчуваючи, як тепла волога повільно просочує одяг, Джек розсміявся, піднявши обличчя до синього-синього неба.


3


Кілька хвилин потому дружина Генрі дісталася до заднього борту воза, де сидів Джек з дитиною на колінах, і забрала Джейсона.


– О-О-о, так ти мокрий, поганий хлопчисько. – Але її голос продовжував пробачати все. Так, він надув в штани, і скільки! – подумав Джек і знову розсміявся. Його прикладу послідував Джейсон, а потім місіс Генрі.


Переодягаючи Джейсона, вона задала Джеку кілька питань, які він досить часто чув у своєму світі. Але тут доводилося дотримуватися велику обережність. Він мало що знав про Долинах і міг потрапити в приховану пастку. Він чув, як батько говорив Моргану: «...справжній Чужинець, якщо ти розумієш, про що я».


Джек почував, що чоловік жінки слухає дуже уважно. Він відповідав на її запитання трохи зміненою Історією – не тієї, яку розповідав, коли наймався на роботу, а інший, призначеної для водіїв.


Він сказав, що родом із села Майстрових – мати Джейсона щось чула про таке, але не більше. Невже він зумів так багато пройти, вона захотіла дізнатися. Джек відповів, що так. І куди він іде? Він відповів їй (і мовчазно слухав Генрі), що тримає шлях в село Каліфорнія. Про такий мати Джейсона гадки не слыхивала, це назва не миготіло навіть у розповідях коробейників. Джека це не сильно здивувало. І він порадів, що ні один не вигукнув: «Каліфорнія? Так хто чув про село з назвою Каліфорнія? Кому ти пудришь мізки, хлопець?» В Долинах вистачало місць і територій, і сіл, про які люди, що живуть у власних маленьких мирках, нічого не чули. Ні телеграфу. Ні електрики. Ні кіно. Ніякого кабельного телебачення, щоб розповісти, скільки всього чудового в Малібу або Сарасота. Була відсутня в Долинах і «Ма Белл», ніде не висіли рекламні листки, повідомляють, що тепер після п'ятої вечора трихвилинну розмову з Пограниччям коштує всього п'ять доларів вісімдесят три центи плюс податки (на Різдво та інші свята тариф може бути підвищено). Вони живуть в оточенні таємничого, подумав Джек. А якщо живеш в оточенні таємничого, що не ставиш питань про село тільки тому, що ніколи про неї не чув. Село Каліфорнія звучить нітрохи не гірше села Майстрових.


Так що в існуванні такої села вони не засумнівалися. Він розповів їм, що батько помер роком раніше, а мати тяжко захворіла (подумав, чи не додати, що королівські податківці прийшли вночі й забрали їх осла, посміхнувся і вирішив, що цю частину Історії краще опустити). Мати дала йому грошей, скільки змогла – тільки на цьому дивному мовою він вимовив не «грошей», а якесь інше слово, щось на кшталт «деревинок», – і відправила в село Каліфорнія, пожити у тітки Елен.


– Часи зараз важкі, – визнала місіс Генрі, притискаючи до себе Джейсона, переодягненого в сухе.


– Село Майстрових адже біля літнього палацу, вірно? – Генрі відкрив рот вперше з того моменту, як Джек заліз на віз.


– Так, – відповів Джек. – Досить близько. Я...


– Ти не сказав, від чого помер твій батько.


Тепер фермер повернув голову. Він пильно й підозріло вдивлявся в Джека, від колишньої доброти в його очах не залишилося й сліду, вона згасла, ніби піднявся вітер задув свічки. Так, пастки тут безумовно були.


– Він хворів? – запитала місіс Генрі. – Зараз стільки хвороб... віспа, чума... важкі часи...


І тут Джек дико захотів відповісти: Ні, він не хворів, місіс Генрі. Він отримав потужний вольта розряд, мій батько. Бачте, якось у суботу він пішов виконати одну роботу і залишив місіс Джеррі і всіх маленьких Джеррі – включаючи мене вдома. Це сталося, коли ми всі жили в дірі в плінтусі і ніхто не жив десь ще, бачте. І знаєте що? Він сунув викрутку в переплетення проводів, і місіс Фіні, вона працює у будинку Річарда Слоута, вона чула, як дядько Морган говорив по телефону, і він сказав, що електрика перейшло в викрутку, вся електрика, і воно поджарило його, поджарило так сильно, що окуляри розплавилися у нього на носі, тільки ви нічого не знаєте рахунок очок, тому що тут їх немає. Немає очок... немає електрики... немає «Міднайт блю»... немає літаків. Сподіваюся, місіс Генрі, вас не буде чекати той же результат, що і місіс Джері. Сподіваюся...


– Не важливо, чи хворів він чи ні, – втрутився вусатий фермер. – Він займався політикою?


Джек мовчки дивився на нього. Його губи ворушилися, але з них не злітало ні звуку. Він не знав, що відповісти. Надто багато пасток.


Генрі кивнув, ніби отримав відповідь.


– Злазь, хлопець. Ярмарок за наступним підйомом. Я вважаю, звідси ти дійдеш і сам, правда?


– Так, – кивнув Джек. – Вважаю, що дійду.


На обличчі місіс Генрі відбилося сум'яття... але вона разом з Джейсоном відсунулася від Джека, немов той хворів чимось заразним.


Фермер, як і раніше дивлячись через плече, співчутливо посміхнувся.


– Вибач, ти виглядаєш хорошим хлопцем, але ми тут прості люди... що б не відбувалося, наводити порядок – справа великих шишок. Або королева помре, чи ні... але зрозуміло, що коли-небудь цей день прийде. Господь рано чи пізно забиває всі цвяхи. А якщо маленькі люди сунуть ніс в боротьбу великих, їм зазвичай міцно дістається.


– Мій батько...


– Я нічого не хочу знати про твого батька, – різко обірвав його Генрі. Місіс Генрі все далі відсувалася від Джека, притискаючи Джейсона до грудей. – Хороша він людина чи погана, я не знаю і не хочу знати... мені лише відомо, що він мертвий, думаю, тут ти сказав правду, а його син спить під відкритим небом і, судячи з усього, в бігах. І каже син так, ніби він не з цих місць. Так що злазь. Сам бачиш, у мене теж є син.


Джек зістрибнув на землю, шкодуючи про страх, читавшемся на обличчі молодої жінки, страху, який він викликав. Фермер все говорив правильно: маленьким людям не можна пхати ніс у справи великих. Розумні маленькі люди ніколи цього не роблять.


## Глава 13


Люди в небі


1


Джек відчув шок, побачивши, що гроші, які він заробив тяжкою працею, перетворилися в деревинки – тепер вони нагадували іграшкових змій, виготовлених невмілим майстром. Шок тривав не довше миті. А потім Джек сумно розсміявся. Деревинки, зрозуміло, і були грошима. Коли він стрибнув сюди, все змінилося. Срібний долар перетворився в монету з грифоном, сорочка – в камзол, англійська – в мову Долин, старі добрі американські гроші – що ж, складові деревинки. Він стрибав приблизно з двадцятьма двома доларами і припускав, що тепер в його кишені лежала еквівалентна сума місцевих грошей, хоча нарахував чотирнадцять ланок на одній грошової деревинці і більше двадцяти – на іншій.


Проблема полягала не в кількості, а у вартості цих грошей: Джек поняття не мав, що дешево і дорого, і, діставшись до ярмарку, відчув себе учасником телевікторини «Правильна ціна» – тільки, помилившись тут, він не міг розраховувати на втішний приз і співчутливий шлепок по спині від Боба Баркера. Якщо він помилиться тут, з ним могли... ладно, він точно не знав, що з ним могли зробити. Вигнати – напевно. Побити? Можливо. Вбити? Ймовірно, немає, але повної впевненості у нього не було. Вони – маленькі люди, далекі від політики. А він – чужинець.


Джек повільно пройшов з одного кінця галасливої і людній ярмарку в інший, замучений нагальною проблемою. І вона зосередилася в шлунку – страшенно хотілося їсти. Один раз побачив Генрі, торговавшегося з мужиком, який продавав кіз. Місіс Генрі стояла поруч, але трохи позаду, не заважаючи чоловікам. Спиною до Джека, тримаючи малюка на руках (Джейсона, одного з маленьких Генрі, подумав Джек), але Джейсон його побачив. Махнув пухлою рукою, і Джек тут же розвернувся і пірнув у натовп, щоб хлопчик втратив його з виду.


Повсюди пахло смаженим м'ясом. Він бачив, як торговці повільно повертали над розжареним вугіллям шматки м'яса, маленькі і побільше. Він бачив, як допомагали їм хлопчаки клали товсті скибки – йому здалося, свинини – на домашній хліб і відносили покупцям. В більшості своїй такі ж фермери, як Генрі, ті нагадували учасників аукціону. І їжу вони замовляли, наче робили ставку – нетерпляче підводить руку з розчепіреними пальцями. Джек уважно спостерігав за розрахунками за деякими такими угодами, та в кожному разі відбувався перехід складових деревинок з рук в руки... але скільки ланок коштував один бутерброд? Джек не знав, однак це не мало значення. Дуже хотілося їсти, незалежно від того, визнають у ньому чужинця чи ні.


Він пройшов повз подання, мигцем глянувши на натовп глядачів, в основному жінок і дітей. Вони покатывались від реготу і аплодували. Рушив до рундука з брезентовими стінами, де здоровань з татуюваннями на біцепсах стояв біля канави в землі, наповненої палаючими вугіллями. Над канавою тягнувся семифутовый залізний вертел з нанизаними на нього п'ятьма великими шматками м'яса. Спітнілі, брудні хлопчаки стояли по обидві сторони вертіла і синхронно повертали його.


– Відмінне м'ясо! – бубонів чоловік. – Відмінне м'ясо! Відмінне ма-я-м'ясо! Купуйте моє м'ясо! Тут прекрасне м'ясо! Відмінне м'ясо прямо тут! – І додав іншим тоном, звертаючись до хлопця, який стояв ближче: – Ворушися, а не то Бог тебе поколотит, – після чого продовжив протяжно рекламувати свій товар.


Фермер, який проходив повз з донькою-підлітком, підняв руку, потім вказав на другий шматок ліворуч. Хлопці перестали обертати на вертел ті миті, які потрібні здорованю, щоб відрізати шмат м'яса і покласти на хліб. Один з хлопчаків підбіг до фермера, доставшему складову деревинку. Пильно спостерігаючи, Джек побачив, як фермер відокремив два ланки і простягнув хлопчикові. Поки той повертався до рундука, фермер прибрав грошову деревинку в кишеню, недбало, але обачно, як надходять зі здачею, відхопив величезний шматок бутерброда, а решту віддав дочці, яка накинулася на м'ясо з хлібом з таким же ентузіазмом.


Шлунок Джека забурчав і сіпнувся. Він начебто побачив усе, що потрібно... у всякому разі, сподівався на це.


– Відмінне м'ясо! Відмінне м'ясо! Відмінне... – Здоровань замовк і подивився на Джека, кущисті брови зсунулися над очима, маленькими, але далеко не дурними. – Я чую пісню твого шлунка, приятель. Якщо у тебе є гроші, я поміняю їх на мій товар та ввечері у своїх молитвах прошу Бога благословити тебе. Якщо грошей немає, геть звідси зі своєю дурною баранячої мордою прямо до диявола.


Обидва хлопці розсміялися, але виглядали вони дуже втомленими, а тому сміялися так, ніби не контролювали звуки, які видавали.


Зводить з розуму аромат повільно смаженого м'яса не дозволив йому піти. Він дістав меншу із складових деревинок і вказав на другий зліва шматок м'яса. Не вимовивши ні слова. Вважав, що так безпечніше. Продавець хмикнув, дістав з-за пояса широкий грубий ніж і відрізав кусень м'яса – менше, ніж фермеру. Джек це бачив, але його шлунок не дозволив про це задуматися – шалено забурчав в передчутті бенкети.


Продавець ляснув кусень м'яса на хліб і приніс його сам, замість того щоб передати одному з хлопчаків. Взяв грошову деревинку Джека. Відділив не дві ланки, а три.


Голос матері, гірко-здивований, зазвучав голові Джека: Вітаю, Джекі... тебе тільки що нагріли.


Продавець дивився на нього, широко посміхаючись почорнілими, гнилими зубами, пропонуючи йому що-небудь сказати, запротестовать. Ти повинен мені дякувати, що я взяв тільки три, а не всі чотирнадцять. Я міг, знаєш. У тебе ж, хлопець, на шиї висить табличка: «Я ТУТ ЧУЖИНЕЦЬ І Я САМ ПО СОБІ». Так що скажи мені, бараняча морда, хочеться тобі влаштовувати через цей скандал?


Чого він хотів, значення не мало... очевидно, влаштувати скандал він би не зміг. Але Джек знову відчув пекучий, безсилу лють.


– Іди. – Продавець від нього втомився. Махнув великою рукою перед обличчям Джека. Хлопчик побачив шрами на пальцях і кров під нігтями. – Їду ти отримав. Тепер йди.


Джек подумав: Я міг би показати тобі ліхтарик, і ти б побіг так, ніби за тобою женуться всі дияволи пекла. Покажи тобі літак, і ти, напевно, обезумеешь. Ти не такий крутий, як думаєш, друже.


Він посміхнувся, і, можливо, щось в цій усмішці продавцю не сподобалося, тому що він подався назад, на його обличчі відбилася тривога. Потім брови знову зійшлися разом.


– Пішов звідси, я сказав! – заревів він. – Забирайся, а то Бог тебе поколотит!


На цей раз Джек пішов.


2


М'ясо виявилося божественним. Джек ум'яв на ходу і м'ясо, і хліб, а потім, не віддаючи собі в цьому звіту, ще й злизав сік з долонь. За смаком м'ясо нагадувало свинину... але тільки нагадувало. Він було і ніжніше, і гостріше. У будь-якому випадку воно ґрунтовно заповнила порожнечу в животі, і Джек подумав, що з таким м'ясом на ленч він би ходив у школу тисячу років.


Тепер, коли йому вдалося змусити шлунок замовкнути хоча б на якийсь час, – він озирався з великим інтересом... і нехай він цього не знав, почав зливатися з натовпом. Вже став сільським підлітком з глибинки, які приїхали на ярмарок, повільно ходив між кіосками та ятками, намагаючись дивитися на всі боки одночасно. Торговці помічали його, але тільки як один з можливих покупців. Вони кричали йому і зазивали, коли він проходив повз, але точно так само вони кричали і того, хто йшов слідом – чоловікові, жінці, дитині. Джек відкрито витріщався на товари, пропоновані з усіх боків, дивовижні товари і дивні, і перестав бути чужинцем, перебуваючи серед інших людей, теж глазеющих на них... можливо, тому, що відмовився від спроб виглядати байдужим там, де ніхто не виявляв байдужість. Люди сміялися, сперечалися, торгувалися... але ніхто, схоже, не нудьгував.


Ярмаркова площа нагадувала йому павільйон королеви, тільки без погано прихованою напруженості і напускного веселощів. Його також огортала неймовірна суміш запахів (домінували, звичайно, смажене м'ясо і гній), і він бачив виряджених людей (хоча самі виряджені в підметки не годилися деяким з тих денді, що зустрілися йому в павільйоні), і все це безпосереднє зіткнення з невідомим викликало і тривогу, і радісне хвилювання.


Джек зупинився біля кіоску, що торгує килимами з витканим на них портретом королеви. Раптово подумав про матір Хенка Шкоффлера і посміхнувся. З Хенком він і Річард Слоут дружили в Лос-Анджелесі. Місіс Шкоффлер як ніхто вміла прикрасити квартиру яскравим і позбавленим смаку. Бог свідок, їй би ці килими сподобалися. З зображенням Лаури Делессиан з забраними наверх і укладеними короною волоссям! Вони виглядали б навіть краще її оксамитових аляскинських оленів або керамічної діорами Таємної вечері за баром у вітальні Шкоффлеров.


Потім особа, виткані на килимах, немов почало змінюватися у нього на очах. Королева зникла, і тепер він бачив свою матір, повторюється знову і знову, з дуже чорними очима і надто білою шкірою.


Туга по дому знову захлеснула Джека. Прокотилася по ньому, як хвиля, і він кликав до матері всім серцем: Мама! Гей, мамо! Господи, що я тут роблю? Мама! – задавшись питанням, немов палкий закоханий, а що вона робить в цей самий момент. Сидить біля вікна, курить, дивиться на океан з відкритою книгою під рукою? Дивиться телик? Сидить в кіно? Спить? Помирає?


Померла? – додав злісний голос, перш ніж Джек встиг зупинити його. Померла, Джек? Вже померла?


Припини!


Він відчув, як сльози палять очі.


– Гей, хлопче, як справи?


Він здригнувся, підняв голову і побачив, що продавець килимів дивиться на нього. Такий же здоровань, як і торговець м'ясом, теж з татуюваннями на руках, але з відкритою і сонячною усмішкою. Без натяку на злість. І це змінювало справу.


– Нічого, – відповів Джек.


– Якщо від нічого у тебе такий вигляд, тоді тобі треба подумати про те, син мій, так, сину мій.


– Я що, виглядав дуже сумним? – запитав Джек, ледь посміхнувшись. Він перестав замислюватися про свою мови – у всякому разі, у той момент, – і, можливо, з цієї причини продавець килимів не вловив у ній нічого дивного чи небаченого.


– Хлопчик, ти виглядав так, ніби по цю сторону місяця у тебе залишався тільки один друг і ти тільки що побачив, як Дикий Білий Вовк прибіг з півночі і зжер його срібною ложкою.


Джек знову посміхнувся. Продавець простяг руку і взяв щось з маленької шафки, який стояв праворуч від самого великого килима. Щось овальне і з ручкою. Коли чоловік повернув предмет, сонце відбилося від плоскої поверхні. Дзеркало. Джеку воно здалося маленьким і дешевим, які дають у ярмарковому павільйоні, якщо зіб'єш всі три дерев'яні кеглі.


– На, хлопчина, візьми. Прав я чи ні – сам поглянь.


Джек глянув, і в нього відвисла щелепа. Побачене вразило його, і він подумав, що у нього зупинилося серце. Так, особа належала йому, але виглядав він тепер як мешканець Острова задоволень в диснеївській версії «Піноккіо», де надлишок часу, відданого більярду та куріння сигар, перетворював хлопчаків у ослів. Його очі, зазвичай сині і круглі, видають англосаксонське походження, стали карими і мигдалеподібними. Волосся скуйовджене і падають на лоб, нагадували гриву. Він підняв руку, щоб відкинути їх, і доторкнувся до шкіри – в дзеркалі його пальці розчинилися в волоссі. Торговець добродушно розсміявся. Найдивніше: довгі ослячі вуха звисали нижче щелепи. Поки він дивився в дзеркало, одне вухо сіпнулося.


Раптово прийшла думка: У мене було таке дзеркало!


І тут же за нею пішла інша: У мене було таке дзеркало в країні Денних мрій. У звичайному світі воно ставало... ставало...


Тоді йому було чотири роки, не більше. У звичайному світі (він перестав думати про нього як про реальному світі, сам того не помітивши) воно ставало великою скляною кулькою з рожевою серцевиною. Якось вдень, коли він грав з ним, кулька покотився по бетонній доріжці перед будинком і впав у каналізаційну решітку – пропав назавжди, як він тоді думав, сидячи на бордюрного каменю і гірко плачучи, закривши обличчя брудними руками. Але не пропав – стара іграшка повернулася, така ж дивна, якою здавалася йому чотири роки. Джек радісно посміхнувся. Зображення змінилося, Джек-Осел перетворився у Джека-Кота, обличчя стало мудрим і потайним, але під переховуванням таїлося веселощі. Карі ослячі очі поступилися місцем зеленим котячим. Сірі пухнасті вушка стояли сторчма, а не висіли.


– Так краще, – кивнув продавець. – Так краще, синку. Мені подобається бачити щасливого хлопчика. Щасливий хлопчик – здоровий хлопчик, а здоровий хлопчик знайде свій шлях у цьому світі. Про це свідчить «Книга доброго землеробства», а якщо не говорить, то має. Я, можливо, підкреслю цю сходинку у своєму примірнику, якщо нашкріб достатньо грошей від моєї торгівлі, щоб коли-небудь його купити. Хочеш це дзеркало?


– Так! – вигукнув Джек. – Так, звичайно! – Він засунув руку в кишеню за грошовими деревинками, забувши про ощадливість. – Скільки?


Продавець спохмурнів і швидко глянув по боках, щоб подивитися, чи не спостерігають за ними.


– Забери це, синку. Засунь глибше, так, ось так. Менше покажеш – більше залишиться. А не було ваше – стало наше. На ярмарку повно щипачів.


– Кого?


– Не важливо. Безкоштовно. Бери. Половина з них розіб'ється в моєму фургоні, коли я повезу їх у майстерню в десятому місяці. Матері приводять маленьких дітей і показують їм ці дзеркальця, але ніколи не купують.


– Люблю, коли істину не заперечують.


Продавець не без подиву поглянув на нього, а потім обидва розсміялися.


– Щасливий хлопчик і гострий язичок, – кивнув продавець. – Приходь побачитися зі мною, коли станеш старше і сміливіше. Досвід твій язичок знадобляться нам, синку. Ми на південь підемо з тобою, нашу виручку утроим.


Джек знову розсміявся. Слухати торговця виявилося веселіше, ніж альбом «Шугархилл гэнг».


– Спасибі, – відповів він (величезна, неймовірна усмішка з'явилася на котячої морди в дзеркалі). – Величезне вам спасибі!


– Подякуй Богу мене, – посміхнувся торговець... і додав, немов згадавши: – І за кишенею краще дивися.


Джек рушив далі, заховавши дзеркало під камзол, поруч з пляшкою Спіді.


І кожні кілька хвилин перевіряв, чи на місці його деревинки.


Він, схоже, зрозумів, хто такі щипачі.


3


Через два лотки від продавця-веселуна неохайно одягнений чоловік з пов'язкою на одному оці і сильним запахом перегару намагався продати фермеру великого півня. Запевняв, що з таким півнем наступні дванадцять місяців всі курки будуть нестися виключно двухжелтковыми яйцями.


Джека, звичайно, не зацікавили ні гідності півня, ні хвалебна пісня продавця. Він приєднався до натовпу дітей, не отрывавших очей від іншого скарби одноокого: папуги у великій плетеними клітці. Папуга зростом не поступався самим маленьким глядачам, а кольором нагадував темно-зелену пляшку «Хейнекена». Очі виблискували золотом... всі чотири очі. Як і у поні, якого Джек бачив у стайні королівського павільйону, у папуги було дві голови. Тримаючись за припічок двома міцними жовтими лапами, він дивився у обидві сторони, пухнасті чубчики майже стикалися.


Папуга розмовляв сам з собою, на радість дітворі, але навіть у своєму здивуванні Джек помітив, що діти ці, хоча і дивилися на папугу з пильною увагою, не виглядали приголомшеними і не сильно дивувалися наявності двох голів. Вони не нагадували дітей, які вперше потрапили в кінотеатр, а тому застиглих в кріслах з широко розкритими очима. Швидше отримували чергову суботню дозу мультфільмів. Щось новеньке, безумовно, але, якщо на те пішло, не ах. Втім, для юних чудеса швидко застарівають.


– Ба-а-ар! Наскільки високий верх? – запитала Східна голова.


– Наскільки низький низ, – відповіла стара, і діти засміялися.


– Гра-а-ак! Чим король відрізняється від простолюдина? – запитала Східна голова.


– Королю бути королем все життя, а простолюдину достатньо раз стати лицарем! – без запинки відповіла Західна. Джек посміхнувся, кілька старших дітей засміялися, на обличчях маленьких відбилося здивування[19].


– А що в буфеті місіс Спрэтт? – запитала Східна голова.


– Таке, чого не повинен бачити жоден чоловік! – відповіла Західна. Джек не зрозумів, що до чого, а діти загоготали.


Папуга неспішно перемістився з шестку, справив нужду на солому на дні клітки.


– Що в той вечір до смерті налякало Алана Дестро?


– Він побачив свою дружину – гро-о-о-оук, – вилазить з ванни!


Фермер йшов, а одноокий раніше тримав у руках півня. У люті продавець розвернувся до дітей.


– Забирайтеся звідси! Забирайтеся звідси, поки ваші дупи не скуштували моїх стусанів!


Діти розбіглися. Джек теж пішов, ще раз обернувшись, щоб поглянути на дивного папугу.


4


В іншому кіоску він обміняв два дерев'яних ланки на яблуко і ківш молока. Самого смачного, самого жирного молока, яке йому доводилося куштувати. Джек подумав, що «Нестле» і «Херші» розорилися б за тиждень, якщо б у його світі продавалося таке молоко.


Він як раз осушив ковша, коли побачив родину Генрі, повільно прямували в його бік. Простягнув ківш жінки за прилавком, яка дбайливо злила залишки у велику дерев'яну флягу, що стояла поруч. Джек квапливо відійшов, витираючи з верхньої губи молочні вуса і сподіваючись, що той, хто пив з ковша до нього, не хворів на проказу, герпесом або чимось таким. Але чомусь він не вірив, що тут існували такі жахливі хвороби.


Він заходив по центральній алеї ярмарку повз акторів, повз двох товстих жінок, що продавали каструлі і сковороди (Долинський аналог «Тапервера», подумав Джек і посміхнувся), повз дивного двоголової папуги (його одноокий власник тепер відкрито пив з глиняної пляшки, його хитало від однієї стіни ларька до іншої, півня з закатившимися очима, він тримав за шию і щось грубо кричав перехожим... Джек побачив, що права рука одноокого вимазана жовтувато-білим півнячим послідом, і поморщився), повз відкритої площадки, де юрмилися фермери. Тут він з цікавості затримався. Багато фермери палили глиняні трубки, і Джек помітив кілька переходили з рук в руки глиняних пляшок, таких же, як у продавця півня. На довгому полі, зарослому травою, чоловіки підганяли понурых коней, які тягнули за собою камені.


Джек пройшов повз кіоску з килимами. Продавець помітив його і підняв руку. Джек відповів тим же, навіть хотів крикнути: Використовуй лише на благо – не на шкоду. Вирішив, що не варто. Раптово знову відчув себе чужаком. Відчуття, що він сторонній, з іншого світу, раптом захопило його.


Він вийшов на перехрестя. На північ і на південь вели вузькі путівці. Західна дорога значно перевершувала їх шириною.


Мандрівник Джек, старина,- подумав він і спробував усміхнутися. Розправив плечі і почув, як пляшка Спіді легенько стукнулася про дзеркало. Мандрівник Джек йде по дорозі в Долинах, яка в моєму світі звалася б автострадою 90. Ноги, не підведіть мене сьогодні!


Він знову відправився в шлях, і незабаром безкрайня земля мрій поглинула його.


5


Через чотири години, вже у другій половині дня, Джек сидів у високій траві біля дороги і спостерігав, як група людей – з такої відстані виглядали вони трохи більше жучків – піднімалася на високу, кволого виду вежу. Він вибрав це місце, щоб відпочити і з'їсти яблуко, тому що саме тут Західна дорога, схоже, підходила до вежі ближче всього. До вежі було близько трьох миль (може, і більше – мало не надприродна чистота повітря сильно заважала у визначенні відстаней), і Джек помітив її не менше години тому.


Він їв яблуко, витягнувши втомлені ноги, і гадав, що це за вежа посеред поля, в покачиваемой вітром траві. І зрозуміло, він задавався питанням, чому всі ці люди забираються на неї. З тієї пори як він залишив ярмарок, дув досить сильний вітер, і коли він стихав, хлопчик чув, як люди перегукувалися і... сміялися. Багато сміялися.


Через п'ять миль від ярмарку Джек минув село, якщо такий можна було назвати кілька маленьких будиночків і крамницю, безсумнівно, давно закриту. Після неї і до вежі ніяких поселень йому не зустрічалося. Перед тим як побачити вежу, Джек навіть подумав, а може, він уже забрів у Прикордонні, сам того не відаючи. Він добре пам'ятав слова капітана Фаррена: «За Пограниччям Західна дорога веде в нікуди... або в пекло. Якщо підеш на захід, тобі в супроводжують знадобиться Господь, хлопець. Але я чув, Він сам ніколи не бував далі Прикордоння».


По тілу Джека пробігла дрож.


Але, чесно кажучи, він не вірив, що пішов так далеко. І не відчував наростаючої тривоги, як поруч з живими деревами, серед яких опинився, ховаючись від диліжанса Моргана... живими деревами, тепер казавшимися моторошним прологом до часу, проведеного в Оутли.


Дійсно, відчуття, що все навколо добре (він відчував його з тієї миті, як прокинувся, согревшийся і відпочилий, в ароматному стогу і поки фермер Генрі не запропонував йому злізти з воза), тепер повернулося: почуття, що Долини, незважаючи на що живе в них зло, по суті своїй добрі, і він міг би стати їх частиною, якщо б захотів... тобто він зовсім не Чужинець.


Джек почав усвідомлювати, що довгі періоди часу був частиною Долин. Дивна думка виникла у нього, коли він легко крокував по Західній дорозі, думка, що прийшла частково англійською, частково мовою Долин: Якщо я бачу сон, я точно ЗНАЮ, що це сон, тільки один момент – коли прокидаюся. Якщо я бачу сон і прокидаюся – коли дзвенить будильник чи щось таке, – я відчуваю крайнє здивування. Спочатку пробудження здається сном. І я не чужинець тут, коли сон стає глибше... Так? Не зовсім, але вже тепліше. Готовий сперечатися, у мого батька ці сни часто були глибокими. І готовий сперечатися, у дядька Моргана – ніколи.


Він вирішив, що ковтне з пляшки Спіді і стрибне назад, як тільки побачить щось небезпечне... або просто лякає. Інакше буде йти і йти весь день, а вже потім повернеться в штат Нью-Йорк. Він навіть схилявся до того, щоб провести тут ніч, якби з їжі прихопив з собою не тільки яблуко. Але він не прихопив, а у широкого пустельного путівця, іменованого Західною дорогою, не траплялося ні З семи до одинадцяти», ні «Зупинись і зайди».


Як тільки Джек минув останнє поселення, старі дерева, що оточували перехрестя і росли в місті, де був ярмарок, поступилися місцем широким полів. У нього з'явилося відчуття, що він йде по нескінченній дамбі, прокладеною серед безкрайнього океану. В цей день він подорожував по Західній дорозі в самоті, під ясним і сонячним, але прохолодним небом. (Вже пізній вересень, зрозуміло, що прохолодним, подумав Джек, тільки на розум не прийшло «вересень», а долинське слово, яке перекладалося як «дев'ятий місяць». Він не зустрів жодного пішохода, не проїжджали повз фургони – ні навантажені, ні порожні. Вітер дув з такою силою, шарудячи травою, і в цьому звуці чулися і осінь, і самотність. По поверхні поля бігла велика брижі.


На питання: «Як самопочуття, Джек?» – він відповів би: «Дуже непогано. Спасибі. Я бадьорий і веселий». Слова ці, «бадьорий і веселий», обов'язково прийшли б йому в голову, коли він перетинав зарослу травою рівнину; а слово «екстаз» у Джека в першу чергу асоціювалося з однойменною піснею, хітом групи «Блонді». І він би дуже здивувався, якби йому сказали, що він плакав кілька разів, спостерігаючи, як океан трави йде брижами до самого горизонту, п'яніючи від виду, який відкривався лише деяким американським дітям його часу, – гігантських пустельних просторів, що розкинулися під синім небом фантастичної довжини, і ширини, і, так, висоти. Небом, яке не прорізали сліди, що залишаються реактивними двигунами літаків, не затягувала брудна стрічка смогу.


Почуття Джека піддалися потужному удару: очі, вуха, ніс вбирали все нове, тоді як звичний потік інформації зійшов на немає. У Джека був непоганий досвід – він виріс у лос-анджелеської родині, його батько був агентом, мати – кіноактрисою, так що не слід було вважати його наївним, – але, з досвідом або без, він все одно залишався дитиною, і саме це його рятувало... у всякому разі, у сформованій ситуації. У дорослої одиночне подорож по цій заросла травою рівнині викликало б інформаційну перевантаження, можливо, призвело б до божевілля або галюцинацій. Дорослий потягнувся за пляшкою Спіді – і, можливо, такими тремтячими руками, що вона вислизнула б з пальців, – вже через годину після того, як рушив з ярмарку на захід, а може, й раніше.


У разі Джека потік нової інформації проскакував розум, практично цілком вирушаючи в підсвідомість. А почавши плакати від захвату, він не відчував сліз (тільки один раз його зір запаморочилося, але він списав це на піт), та з голови не виходила думка: Господи, як же мені добре... начебто повинні бігти мурашки по шкірі від того, що поруч ні душі, але ж не біжать.


І Джек сприймав свій захват лише як щось гарне, веселе і бадьорить, ходив і ходив по Західній дорозі, а отбрасываемая їм тінь видовжувалась і видовжувалась. Він про це не думав, але почасти настільки позитивний емоційний настрій викликався і тим, що ще вчора ввечері він був бранцем у «Барі Апдайка в Оутли» (криваві синяки від контакту з останнім алюмінієвим бочонком поки не зійшли), а минулої ночі лише в останній момент вислизнув від кровожерливого звіра, якого вже називав не інакше, як козлооборотень. Вперше в житті він виявився на широкої, відкритої всім вітрам дорозі, абсолютно пустельній, що належить тільки йому. Ніде не рекламувалася кока-кола, не стояли рекламні щити «Будвайзера» з «всесвітньо відомими клейдесдалами[20]», і ніякі дроти не тяглися вздовж дороги і над нею, як бувало на кожній дорозі, по якій коли-небудь подорожував Джек Сойєр. Нізвідки не долинав далекий гуркіт літака, не кажучи вже про реве «боїнгів», що йдуть на посадку в міжнародному аеропорту Лос-Анджелеса, або F-111, злітають з авіаційної бази у Портсмуті, а потім прорывающих звуковий бар'єр над «Альгамброю» (цей звук нагадував клацання батога Осмонда), йдучи в бік Атлантичного океану. Джек чув тільки шурхіт ніг по втоптаній землі та чистий звук власного дихання.


Господи, як же мені добре, подумав Джек, розсіяно витираючи очі. Він був бадьорий і веселий».


6


І тепер він дивився на вежу і гадав, для чого вона тут.


Ні, мене не затягнеш на неї ні за які пряники. Яблуко він обгризені до насіння, а потім, не віддаючи собі звіту, не відриваючи очей від вежі, вирив ямку в жорсткій, пружною землі і поховав у ній недогризок.


Вежа, здається, була з комірних балок. Висота її, за прикидками Джека, становила п'ятсот футів. Велика і порожня, вона піднімалася до неба рядами іксів. Нагорі перебувала квадратна платформа, і Джек, примружившись, бачив прогулюються по ній людей.


Вітер м'яко штовхнув сидів на узбіччі дороги хлопчика, і він підтягнув коліна до грудей і обхопив їх руками. Трав'яна брижі побігла до вежі. Джек уявив собі, наскільки сильно розгойдується це хистку споруду, і відчув, як бултыхнулся шлунок.


НІ ЗА ЩО не піднімуся нагору, знову подумав він, навіть за мільйон баксів.


І тут сталося те, чого він боявся з того самого моменту, як помітив людей на башті: один з них впав.


Джек схопився. На його обличчі відбився жах, він обмір, як людина, на очах якого не вдався небезпечний цирковий трюк, і тепер акробат безформною купою лежить на арені після невдалого стрибка, або повітряну гімнастку, проскочившую повз трапеції, з глухим стуком підкидає страхувальна мережу, або людська піраміда раптово розсипається купою тел.


Ох, блін, ох, чорт, ох...


Очі Джека раптово широко розкрилися, а щелепа відвисла, майже впершись в грудину, але потім до нього дійшло, що відбувається, і його губи розтяглися в широченную, неверящую посмішку. Людина не упав з вежі, і його не здуло вітром. З двох сторін від платформи відходило по вузькому виступу, нагадував дошки на вишки для стрибків у воду, і людина просто пройшов по цій дошці до кінця, а потім стрибнув з неї. На півдорозі вниз щось почало розкриватися – парашут, подумав Джек, точно знаючи, що до кінця розкритися він не встигне.


Як з'ясувалося – не парашут.


Крила.


Падіння людини сповільнилося і повністю припинилося метрах в п'ятдесяти від високої трави, а потім напрямок його руху змінилося на протилежне. Тепер чоловік летів вперед і вгору, крила здіймалися так високо, що практично стикалися – зовсім як чубчики на головах папугу, – щоб з неймовірною силою опуститися, немов руки плавця у фінішної риси.


Вау, подумав Джек, повертаючись до самого тупого штампу, выражавшему цілковите здивування. Це видовище перекривало все побачене раніше, такого він і уявити собі не міг. Вау, ви тільки на це подивіться, вау.


Другий чоловік стрибнув з трампліна на вершині вежі, потім третій, четвертий. Менш ніж через п'ять хвилин вже літало чоловік п'ятдесят, все за заведеним порядком: зістрибнути з вежі, описати вісімку, пролетіти над вежею, знову описати вісімку, повернутися до вежі, опуститися на платформу, зістрибнути з іншого боку, повторити все наново...


Вони оберталися, і танцювали, і пролітали один над одним. Джек почав сміятися від захвату. Все це нагадувало водний балет в старих фільмах Естер Вільямс. Ті плавці – а передусім сама Естер Вільямс – виглядали легко і невимушено, ніби будь-який глядач і декілька його друзів могли без праці це повторити, скажімо, стрибнути з різних сторін трампліну, створивши людський фонтан.


Але Джек помітив різницю. Не створювалося відчуття, що літаючим людям все це дається без усяких зусиль; навпаки, відчувалося, що вони витрачають чимало енергії, щоб утриматися в повітрі, і Джек раптово зрозумів, що ці польоти заподіюють біль, як деякі гімнастичні вправи на уроках фізкультури. «Що не болить, то не розвивається!» – кричав тренер, якщо комусь вистачало сміливості поскаржитися.


Раптом спливло ще один спогад: як-то раз мати взяла його з собою, коли поїхала до подруги, Мирне, справжньою балериною, яка репетирувала в танцювальній студії на горищі одного з будинків на бульварі Вілшира. Мірна виступала в балетній трупі, і Джек не раз бачив її і інших танцюристів на сцені – мати часто брала його на вистави, і від нудьги у нього зводило щелепи, зовсім як у церкві, чи під час «Санрайз семестр». Але він ніколи не бачив Мірну на репетиціях... ніколи не бачив так близько. І його вразив, навіть трохи налякав разючий контраст між балетом на сцені, коли всі літали, ковзали або оберталися на пуантах, начебто не докладаючи до цього жодних зусиль, і репетицією, коли від артистів тебе відокремлювали якісь п'ять футів, яскраве денне світло вливався в високі, від підлоги до стелі, вікна і не звучала музика – тільки хореограф ритмічно плескав у долоні і жорстко вказував на помилки. Ніякої хвали – тільки критика. Їхні обличчя блищало від поту, трико намокли від поту, в студії, великою і просторою, стояв запах поту. М'язи тремтіли й вібрували на межі виснаження, сухожилля натягалися, як дроти. Крім ударів і сердитих коментарів хореографа, чулися тільки шурхіт пуантів по підлозі і важке дихання. Джек раптово усвідомив, що ці танцюристи не просто заробляли на життя – вони вбивали себе. Краще всього він запам'ятав вираз їхніх облич – всю цю зосередженість на тлі повного виснаження, всю цю біль... але крізь біль, принаймні на периферії, він бачив і радість. Вона читалася безпомилково і налякала Джека, тому що здавалася незрозумілою. Який чоловік – чоловік або жінка, без різниці – міг радіти, піддаючи себе постійної, невщухаючої, терзающей болю?


І він думав, що бачить біль і тут. Дійсно вони були крилатими, як люди-птахи в старому серіалі «Флеш Гордон», або надягали крила, аналогічні тим, що використовували Ікар і Дедал? Джек вважав, що це значення не має... у всякому разі, для нього.


Радість.


Їх життя – таємниця, життя цих людей – таємниця.


У польоті їх підтримує радість.


Ось що мало значення. Радість підтримувала їх у повітрі незалежно від того, росли крила зі спини або якимось чином кріпилися до неї пряжками і застібками. В те, що він бачив зараз, вкладалося не менше зусиль, ніж у побачене на горищі в нижньому Уилшире. Всі ці неймовірні витрати енергії, щоб на якісь миті подолати закон природи. Жахливо, що для подолання цього закону на такий короткий час потрібно було віддати так багато. А те, що люди йдуть на це, не просто жахливо, але дивно.


І адже це всього лише гра, подумав він і раптово зрозумів, що так воно і є. Гра, а може, навіть і не гра... може, тренування для гри, точно так само як піт і тремтіння втомлених м'язів на репетиції, побаченої їм на горищі в Уилшире. Репетиції шоу, на яке могли прийти лише кілька людей, яке могло дуже швидко закритися.


Радість, подумав він знову, тепер уже встав, і повернувшись обличчям до далеких літаючим людям. Вітер відкидав волосся з його чола. Час невинності стрімко наближалося до кінця (і навіть сам Джек у глибині душі відчував близькість цього кінця – не можна було залишитися невинним, пробувши в дорозі занадто довго, переживши Оутли), але зараз, коли він стояв, дивлячись у небо, невинність, здавалося, оточувала його, як юного рибалки в короткий момент прозріння у вірші Елізабет Бішоп, і навколо «все веселкою, веселкою, веселкою стало».


Радість – чорт, до чого ж бадьорий і веселий слівце.


Відчуваючи себе краще, ніж з того моменту, як все це почалося – і тільки Богу було відомо, як давно все це почалося, – Джек знову закрокував по Західній дорозі, легко і пружно, з широкою і дурною посмішкою. Час від часу він озирався й ще дуже довго міг бачити літаючих людей. Найчистіше повітря Долин, здавалося, володів властивостями збільшувального скла. Але і після того, як вони зникли з очей, відчуття радості залишилося, немов веселка в голові.


7


Коли сонце почало сідати, Джек усвідомив, що відкладав повернення в інший світ – в американські Долини, – і не тільки з-за жахливого чарівного смаку соку. Відкладав, бо не хотів іти.


Знову почали з'являтися невеликі гаї дерев, високих, з плоскими вершинами, що нагадують евкаліпти; серед трави заструменів струмок і повернув праворуч, щоб плисти уздовж дороги. Далеко-далеко, по праву руку, Джек побачив величезне дзеркало води. Настільки величезна, що десь з годину, бачачи воду, брав її за небо, гадаючи, чому в цьому місці воно таке синє. Але нарешті зрозумів: це не небо, а озеро. Велике озеро, подумав Джек і посміхнувся: все правильно. В іншому світі він наближався б до озера Онтаріо.


Він раніше перебував у відмінному настрої. Просувався в правильному напрямку – може, взяв трохи північніше, але не сумнівався, що невдовзі Західна залізниця поверне куди треба. Це відчуття майже маніакальною радості – яке Джек визначав як бадьорість і веселощі – перейшло в спокійну безтурботність, відчуття таке ж чисте, як повітря Долин. Тільки одне затьмарювало його прекрасний настрій – спогад


(шість, шість, Джеку було шість)


про Джеррі Бледсоу. Чому це спогад викликало таку тривогу?


Ні... не спогад... два спогади. Перше – я і Річард, що підслухують, як місіс Фіні розповідає своїй сестрі, що електрика вирвалося і поджарило його, розплавила окуляри на носі, що вона чула, як містер Слоут кому-то говорив про це по телефону... І потім, за диваном, де я зовсім не збирався щось підслуховувати і винюхувати, але почув слова батька: «У всього є наслідки, і деякі можуть виявитися вкрай неприємними». І Джеррі Бледсоу дійсно відчув на собі неприємні наслідки, вірно? Коли окуляри плавляться на твоєму носі, можна точно сказати, що це дуже неприємно, та...


Джек зупинився. Зупинився як укопаний.


Що ти хочеш цим сказати?


Ти знаєш, що я хочу цим сказати, Джек. Твій батько йшов в той день – він і Морган, обидва. Вони вирушили сюди. Сюди, але куди саме? Я думаю, в те саме місце, де знаходиться їх офісну будівлю в Каліфорнії, в американських Долинах. І вони щось зробили, або один з них щось зробив. Може, щось серйозне, може, лише кинув камінь... або зарив в землю огризок яблука. І якимось чином... це відгукнулося там. Гукнулося там і вбило Джеррі Бледсоу.


Джек здригнувся. Так, напевно, він знав, чому його пам'ять так довго поралася з цим спогадом – іграшкова таксі, бурмотіння чоловічих голосів, Декстер Гордон, який грає на саксі. Спогад не хотіло спливати. Тому що...


(Хто викликає ці зміни, татку?)


воно передбачало, що, просто перебуваючи тут, ти можеш зробити щось жахливе в іншому світі. Розв'язати третю світову війну? Немає, певно, немає. Останнім часом він не вбивав ніяких королів, ні молодих, ні старих. Але що потрібно для того, щоб викликати відлуння, яке вбило Джеррі Бледсоу? Дядько Морган застрелив двійника Джеррі (якщо такий був)? Намагався продати комусь з долинських шишок ідею електрики? Раптом вистачило сущої дрібниці – чогось не більше доленосного, ніж покупка шматка м'яса на місцевій ярмарку? Хто викликає ці зміни? Що дає хід цих змін?


Невеликий потоп, милий скромний пожежа.


Раптово в роті у Джека пересохло.


Він підійшов до струмка, поточного вздовж дороги, впав на коліна, опустив руку, щоб набрати води. Раптово завмер. Гладку поверхню струмка фарбували кольору насувається заходу... але раптом у них додалося червоного, і створилося повне враження, що тече кров, а не вода. Потім червоне стало чорним, а миттю пізніше – прозорим, і Джек побачив...


Жалюгідний писк зірвався з її губ, коли він побачив диліжанс Моргана, який мчить по Західній дорозі, запряжений чортовою дюжиною змилених коней з чорними плюмажами. З наростаючим жахом Джек усвідомив, що візник, що сидить на козлах, упирається в щиток грязевий чобітьми, то і справа клацали батогом, – Елрой. Але хлист він тримав зовсім не в руці, а в якійсь подобі копита. Елрой правил цим жахливим екіпажем, Елрой посміхався, демонструючи страшні ікла. Елрой, якому не терпілося знову побачити Джека Сойєра, щоб розпороти Джеку Сойєру живіт і витягнути нутрощі.


Джек стояв на колінах біля струмка, з виряченими очима, його губи тремтіли від огиди й жаху. Він тільки що побачив останній елемент свого осяяння, дрібниця, звичайно, але, можливо, найстрашнішу: очі коней, схоже, світилися. Схоже, світилися, тому що їх заповнював світло – закатный світло.


Диліжанс мчить на захід по цій самій дорозі... навздогін за мною.


Рачки, не впевнений, що зможе встояти на ногах, Джек відповз від струмка і незграбно вибрався на дорогу. Впав на пил, так що пляшка Спіді і дзеркало продавця вдавилася в тіло, повернув голову, притулився правими щокою і вухом до землі.


Відчув стійкий гул сухий утрамбованої землі. Далекий... але наближається.


Елрой на козлах... Морган всередині. Морган Слоут? Морган з Орріса? Не важливо. Один іншого краще.


Він не без праці вирвався з гіпнозу, викликаного гулом в землі, піднявся. Дістав з-під камзола пляшку Спіді – незмінну що у Долинах, що в США, – витягнув моховую пробку, не піклуючись про те, що частинки моху посипалися в рідину, що залишилася, – пару дюймів на денці, не більше. Нервово подивився наліво, немов очікуючи побачити на горизонті чорний диліжанс, очі коней, наповнені західним світлом, блискучі, як чаклунські ліхтарі. Зрозуміло, нічого не побачив. В Долинах горизонти були вже, він це вже помітив, і звуки лунали на великі відстані. Диліжанс Моргана мчав в десяти милях на схід, може, й двадцяти.


І все ж він близько, подумав Джек, піднімаючи пляшку до рота. Але за якусь секунду до того, як рідина полилася в рот, його розум заволав: Гей, зачекай хвилинку! Почекай хвилинку, бовдур, чи ти хочеш загинути? Дійсно, вийшло б круто, якщо б він відсьорбнув чарівного соку Спіді, стоячи посеред Західної залізниці, а потім перенісся б в інший світ і матеріалізувався на проїжджій частині, щоб відразу ж потрапити під колеса мчала на повній швидкості фури або поштового вантажівки.


Джек поплентався до узбіччя... потім на всяк випадок відійшов на десять або двадцять кроків у високу, по стегно, траву. Зробив останній глибокий вдих, заповнюючи легені солодкістю Долин, хапаючись за почуття безтурботності... почуття райдужності.


Я повинен запам'ятати, як тут, подумав він. Мені це знадобиться... Можливо, я потраплю сюди дуже не скоро.


Він глянув на степ, поступово темнеющую під натиском наступаючих зі сходу ночі. Порив вітру, вже холодного, але як і раніше солодкого, скуйовдив йому волосся, і без того сплутані, – як куйовдив траву.


Ти готовий, Джекі?


Джек закрив очі, приготувався до зустрічі з огидним смаком і нападом блювоти, який міг за цим послідувати.


– Банзай, – прошепотів він і випив.


## Глава 14


Бадді Паркінс


1


Джека вирвало рожевої слиною, його особа перебувала у лічених сантиметрах від трави на довгому схилі, спускавшемся до четырехполосному шосе. Він труснув головою, стоячи на колінах, вигнувши спину до важкого сірого неба. Світ – цей світ – смердів. Джек подався назад від цівок блювоти, налиплих на травинки, але сморід не зменшилася. Пари бензину і незліченна безліч інших отрут наповнювали повітря, і в ньому виразно відчувалися виснаженість і втому – навіть шуми, що долинали з автостради, добивали цей і без того вмираючий повітря. Зворотна сторона дорожнього покажчика височіла над головою, як величезний телевізійний екран. Похитуючись, Джек піднявся. Далеко внизу, на іншій стороні автотраси, блищало безкрає дзеркало води, трохи менше сіре, ніж небо. На поверхні то з'являлася, то зникала неприємне світіння. Від води піднімався запах залізної стружки і втомленого дихання. Озеро Онтаріо і жалюгідний містечко далі по трасі – Олкот або Кендолл. Джек збився з шляху – втратив сотню, а то і більше миль і чотири з половиною дня. Він вийшов з-під щита, сподіваючись, що тільки чотири з половиною. Піднявши голову, подивився на чорні літери. Витер рот. «АНГОЛА». Ангола? Де це? Вдивилася в закопчений маленький місто крізь вже майже придатний для дихання повітря.


І «Ренд Макнеллі», безцінний компаньйон, повідомив, що акри водяній гладі – озеро Ері, та він не втратив дорогоцінні дні, а, навпаки, виграв час.


Але перш ніж Джек міг вирішити, а чи не краще повернутися в Долини, коли там стане безпечно – тобто як тільки диліжанс Моргана промчить повз, – перш ніж зробити це, перш ніж навіть подумати про це, він збирався заглянути в цей закопчений маленьке місто, Анголу, і подивитися, не викликав він, Джек Сойєр, Джекі, яке-небудь з тих змін, таточку. Джек рушив вниз по схилу, дванадцятирічний підліток в джинсах і картатій сорочці, високий для свого віку, вже почав перетворюватися на волоцюгу, і на його обличчі відбивалася явна тривога.


Минувши половину схилу, він усвідомив, що знову думає англійською.


2


Багато днів і набагато західніше чоловік (його звали Бадді Паркінс, і він тільки що виїхав з Кембриджу, штат Огайо, по автостраді 40), вирішив підвезти високого підлітка, який назвався Льюїсом Фарреном, зверне увагу на його стривожений вигляд і подумає, що у Льюїса, зовсім хлопчаки, ця тривога немов назавжди вкарбувалася в обличчя. Розслабся, синку, заради твого ж блага, хотілося сказати Бадді, але у хлопчиська, якщо вірити його історії, бід вистачало на десятьох. Мати хвора, батько помер, їде до тітки-вчитель у Бакай-Лейк... так, Льюїс Фаррен не міг поскаржитися на брак приводів для тривоги. І виглядав він так, наче з минулого Різдва не тримав у руках більше п'яти доларів. Однак... Бадді відчув, що в якийсь момент хлопчик почав навішувати йому на вуха локшину.


По-перше, пахло від нього фермою, а не містом. Бадді Паркінс і три його брата обробляли триста акрів землі неподалік від Аманди, приблизно в тридцяти милях на південний схід від Колумбуса, і Бадді знав, що в цьому помилитися не може. Цей хлопчина пах Кембриджем, а Кембридж – сільська глибинка. Бадді зріс з запахом орної землі і комори, гною і кукурудзи з горохом, і нестираная одяг хлопця, який зараз сидів поруч, увібрала в себе всі ці запахи.


Та й сама одяг! Місіс Фаррен, напевно, дуже важко хворіла, думав Бадді, якщо відправила свого сина до тітоньки в таких м'ятих джинсах, і настільки брудні, що складки, здавалося, закаменели. А взуття! Кросівки Льюїса Фаррена погрожували розвалитися у нього на ногах. Шнурки з пов'язаних вузлами обривків, тканина порвалася або розповзлася в декількох місцях.


– Значить, вони забрали батьківський автомобіль, Льюїс? – запитав Приятель.


– Як я і говорив, саме так. Паршиві труси прийшли вночі і просто викрали його з гаража. Не думаю, що їм це дозволено. Не можна забирати автомобіль у людей, які працюють у поті чола і готові при першій можливості знову платити внески. Так адже? Ви згодні?


Чесне засмагле обличчя підлітка повернулася до нього, наче це був найсерйозніший питання у світі після помилування Ніксона або, можливо, висадки в затоці Свиней, і Бадді, мабуть, з цим погоджувався – він схилявся до того, щоб погодитися з будь-яким правильним думкою, висловленою цим хлопчиськом, благоухавшим запахом роботи на фермі.


– Я вважаю, якщо замислитися, у кожної медалі дві сторони, – відповів Приятель Паркінс без особливої радості в голосі.


Підліток моргнув, знову повернувся обличчям до вітрового скла. Знову Бадді відчув його тривогу – хмара заклопотаності, здавалося, огортало хлопчину – і навіть пошкодував, що не висловив вголос своєї згоди з останнім твердженням Льюїса Фаррена, якого той, схоже, чекав.


– Як я розумію, твоя тітка – вчителька початкової школи в Бакай-Лейк, – порушив паузу Бадді, сподіваючись хоч трохи підбадьорити хлопця. Прагни в майбутнє – не в минуле.


– Так, сер, ви праві. Вона вчителька в початковій школі. Елен Воен. – Вираз його обличчя не змінився.


Але Бадді знову почув: він не вважав себе Генрі Хіггінсом, професором з того мюзиклу, проте знав напевно, що юний Льюїс Фаррен доганою не схожий на дітей, які виросли в Огайо. Всі слова малець вимовляв не так, ставив наголос не на тих складах. Ні, цей голос не належав уродженцю Огайо. Тим більше уродженцю сільської глибинки. Підліток говорив з акцентом.


Чи можливо, щоб який-небудь хлопчисько з Кембриджу, штат Огайо, навчився так говорити? З якоїсь божевільної причини? Цього Бадді виключити не міг.


З іншого боку, газета, яку Льюїс Фаррен притискав до боку лівим ліктем, здається, підтверджувала найсильніше і найгірше підозра, що його ароматний попутник в бігах і кожне слово підлітка – брехня. Назва газети, «Ангола геральд», не викликало особливих асоціацій. Бадді знав, що Ангола є в Африці і багато англійці подалися туди найманці і є в штаті Нью-Йорк, на березі озера Ері. Не так давно він бачив в новинах репортажі з цього містечка, але не міг згадати про що.


– Я хочу задати тобі питання, Льюїс. – Бадді відкашлявся.


– Так?


– Як вийшло, що хлопчик з маленького милого містечка, розташованого на сороковий автостраді, везе з собою газету з Анголи, штат Нью-Йорк? Міста, який страшенно далеко звідси? Мені просто цікаво, синку.


Хлопчик подивився на газету під лівим ліктем і ще сильніше притиснув її до себе, немов боявся, що вона може вислизнути.


– Ах це. Я її знайшов.


– Зрозуміло.


– Так, сер. Вона лежала на лаві автобусної станції в моєму місті.


– Ти вранці пішов на автобусну станцію?


– До того, як вирішив заощадити гроші і добиратися на попутках, містер Паркінс. Якщо ви зможете висадити мене в з'їзду в Зейнсвілл, мені залишиться зовсім небагато. Можливо, опинюся у тітки ще до обіду.


– Можливо, – погодився Бадді, і кілька миль вони проїхали в напруженому мовчанні. Нарешті він не витримав і заговорив, спокійно і дивлячись перед собою: – Синку, ти втік з дому?


Льюїс Фаррен здивував його, посміхнувшись – не посміхнувшись і не зображуючи посмішку, а саме посміхнувшись. Він знаходив саму ідею втечі з дому кумедною. Вона розвеселила його. Підліток повернув голову через частку секунди після того, як Бадді подивився на нього, і їхні погляди зустрілися.


На секунду, на дві, три... скільки тривав цей момент, але Бадді побачив, що сидить поруч з ним немитий підліток – красень. Він ніколи не думав, що здатен скористатися цим словом по відношенню до представника чоловічої статі віком старше дев'яти місяців, але під дорожнім брудом Льюїса Фаррена ховалася краса. Його почуття гумору на мить розправився з обуревавшими хлопчика тривогами, і на Бадді – п'ятдесяти двох років від роду й батька трьох синів-підлітків – глянула найчистішої води доброта, трохи мутна безліччю незвичайних переживань. Цей Льюїс Фаррен, якому, за його власними словами, було дванадцять років, заходив куди далі і бачив набагато більше, ніж Бадді Паркінс, і побачене перетворило його в красеня.


– Ні, я не втік з дому, містер Паркінс, – відповів він.


Потім моргнув, його погляд згас, очі втратили яскравість, перестали світитися, і підліток знову привалился до спинки сидіння. Підняв ногу, уперся коліном в приладовий щиток, глибше засунув газету під мишку.


– Та, мабуть, не втік. – Бадді Паркінс знову перевів погляд на дорогу. Він відчував полегшення, хоча і не міг сказати чому. – Мабуть, ти не втікач, Льюїс. Ти ще хтось.


Підліток не відповів.


– Працював на фермі, так?


Льюїс здивовано подивився на нього.


– Так, працював. Три останніх дні. Два долари в годину.


І твоя мама так сильно хворіє, що не змогла тобі випрати одяг перед тим, як відправити до своєї сестри, так? – подумав Бадді. Але сказав інше:


– Льюїс, я б хотів, щоб ти подумав і погодився поїхати до мене додому. Я не кажу, що ти втік з дому чи щось таке, але якщо ти живеш в Кембриджі чи неподалік, я готовий з'їсти весь цей старий автомобіль. Включаючи покришки. У мене троє синів, і молодший, Біллі, тільки на три роки старша за тебе, так що в моєму будинку знають, як годувати хлопців. Ти зможеш залишатися у нас, скільки захочеш, в залежності від того, на скільки питань погодишся відповісти. Тому що я їх поставлю, у всякому разі, після того, як ми разом преломим хліб. – Він провів долонею по короткому сивому їжачку і скоса глянув на пасажира. Тепер Льюїс Фаррен більше нагадував звичайного підлітка і менше – писаного красеня. – Ми приймемо тебе з радістю, синку.


Хлопчик відповів з посмішкою:


– Дуже вам вдячний, містер Паркінс, але я не можу. Я повинен побачитися з моєю... е-е-е... тіткою...


– Бакай-Лейк, – закінчив за нього Бадді.


Підліток проковтнув слину і знову втупився перед собою.


– Я тобі допоможу, якщо буде потрібно, – повторив Бадді.


Льюїс поплескав його по передпліччю, загорелому і міцного.


– Ви мені дуже допомогли тим, що підвезли, чесне слово.


Десятьма хвилинами пізніше, проведеними більшою частиною в мовчанні, Бадді спостерігав, як самотня фігурка хлопчика видаляється з'їзду з автостради поруч з Зейнсвиллом. Еммі, звичайно, вилаяла його, якщо б він привіз додому цього дивного брудного хлопчика, але, роздивившись Льюїса і поговоривши з ним, дістала б кращі стакани і тарілки, подаровані її матір'ю. Бадді Паркінс не вірив, що Бакай-Лейк живе жінка на ім'я Елен Воен, і сумнівався, що в цього загадкового Льюїса Фаррена є мати: хлопчина найбільше скидався на сироту, посланого по якійсь важливій справі. Приятель дивився вслід підлітку, поки той не зник за поворотом з'їзду, потім втупився на величезний жовто-пурпурний рекламний щит торгового центру.


Вже зібрався вискочити з автомобіля і кинутися за Льюїсом Фарреном, щоб умовити його поїхати з ним... і тут згадав сюжет з шестигодинного випуску новин, з клубами пилу та безліччю людей. Якась катастрофа, занадто маленька, щоб з'явитися на екранах другий раз, сталася в Анголі. Одна з тих трагедій місцевого масштабу, які світ ховає під горами нової інформації. Бадді пам'ятав тільки балки, навалені гігантськими соломинками на розбиті автомобілі. Ці балки стирчали з димлячої дірки в землі... діри, яка могла вести в пекло. Бадді Паркінс ще раз глянув на порожнє місце на дорозі, де востаннє бачив підлітка, потім включив першу передачу і торкнув стару колымагу з місця.


3


Пам'ять у Бадді Паркинса виявилася більш точною, ніж він собі це уявляв. Якщо б він побачив першу сторінку номери «Ангола геральд» місячної давності, який загадковий підліток так ревно притискав до себе, прочитав таке:


ЖЕРТВАМИ АНОМАЛЬНОГО ЗЕМЛЕТРУСУ СТАЛИ П'ЯТЕРО ЛЮДЕЙ


Джозеф Гаргэн, штатний репортер «Геральд»


Роботи на будівництві «Рейнберд-Тауерс», який став би найвищим і розкішним кондомініумом в Анголі, вчора, за шість місяців до завершення будівництва, трагічно перервав безпрецедентний підземний поштовх, який викликав руйнування каркасу будівлі і поховав під ним багатьох робітників. З-під руїн незавершеного кондомініуму витягли п'ять тіл, ще двоє поки не знайдені, але імовірно мертві. Всі семеро, монтажники і зварювальники, працювали в «Спейсер констракшн» і під час інциденту перебували на двох верхніх поверхах будівлі, що будується.


Вчорашній поштовх став першим землетрусом в Анголі за всю історію міста. Армін ван Пелт, співробітник кафедри геології Нью-Йоркського університету, в телефонній розмові назвав фатальне землетрус «сейсмічним бульбашкою». Представники комісії з безпеки штату продовжують обстеження будівельного майданчика разом з фахівцями...


Загиблих звали Роберт Хайдел, двадцяти трьох років, Томас Тилке, тридцяти чотирьох, Джером Уайлд, сорока восьми, Майкл Хаген, двадцяти дев'яти років, і Брюс Деві, тридцяти дев'яти. Пятідесятічетирехлетній Арнольд Шулькамп і сорокатрирічний Теодор Расмуссен пропали без вісті. Джеку більше не потрібно було дивитися на першу сторінку, щоб повторити імена: він їх вивчив. Перший землетрус в історії Анголи, штат Нью-Йорк, сталося в той день, коли він стрибнув з Західної дороги і приземлився на адміністративному кордоні міста. В глибині душі Джек Сойєр хотів поїхати разом з великим добрим Бадді Паркинсом, пообідати за столом на кухні з його родиною, насолодитися вареним м'ясом і яблучним пирогом, а потім забратися в ліжко, призначену для гостей, і накритися з головою домашнім клаптевим ковдрою. І протягом чотирьох або п'яти днів вилазити з ліжка тільки для того, щоб підійти до столу. Заважало лише одне: уявним поглядом він бачив сосновий кухонний стіл з лежачим на ньому шматком старого сиру, а за ним – мишачу нору, выгрызенную у величезному плінтусі. І через дірки в джинсах всіх трьох синів Паркинса стирчали довгі тонкі хвости. Хто викликає ці зміни, татку? Хайдел, Тилке, Уайлд, Хаген, Деві плюс Шулькамп і Расмуссен. Ці зміни а-ля Джері. І Джек знав, хто їх викликав.


4


Величезний жовто-пурпурний рекламний щит «ТОРГОВИЙ ЦЕНТР БАКАЙ», який височів над останнім поворотом з'їзду, проплив повз його плеча, а потім з'явився з іншого боку, і він зрозумів, що щит установлений на тринозі з високих жовтих стовпів на автомобільній стоянці біля торгового центру. Сам центр нагадував футуристичне нагромадження були пофарбовані вохрою будівель, начебто без вікон... секундою пізніше Джек зрозумів, що насправді перед ним одну будівлю. Він засунув руку до кишені й намацав щільну трубку з двадцяти трьох доларів, всі його стан.


У прохолодному сонячному світлі другої половини осіннього дня Джек перебіг через вулицю до автомобільної стоянки торгового центру.


Якби не розмова з Бадді Паркинсом, він швидше за все залишився б на автостраді 40 і спробував проїхати ще п'ятдесят миль – Джек хотів у найближчі два або три дні дістатися до Іллінойсу, де навчався Річард Слоут. Саме думка про зустріч з його другом Річардом підтримувала Джека в дні виснажливої безперервної роботи на фермі Элберта Паламаунтина. Образ Річарда Слоута, в окулярах, з серйозним обличчям, сидів у кімнаті гуртожитку школи Тэйера в Спрінгфілді, штат Іллінойс, насичував не гірше, ніж рясна їжа, яку ставила на стіл місіс Паламаунтин. Джек раніше хотів побачитися з Річардом, і як можна швидше, але запрошення Бадді Паркинса вибило його з колії. Він не міг сісти в іншу попутку і знову розповідати Історію (в будь-якому випадку, нагадав собі Джек, Історія, схоже, втрачала правдоподібність). Торговий центр надавав прекрасну можливість повисіти тут годину-інший, особливо якщо в ньому був кінотеатр: в даний момент Джек подивився б і саму тупу слізливу мелодраму.


Але перед тим як піти в кіно – за умови, що знайдеться кінотеатр, – він збирався закінчити ще дві справи, які відкладав упродовж тижня. Джек помітив, як Бадді Паркінс дивився на його розвалюються кросівки «Найк». Вони не просто розвалювалися – підошви, перш пружні і еластичні, загадковим чином стали твердими, як асфальт. І якщо йому доводилося досить довго йти пішки, або цілий день працювати стоячи, – ступні пекло, як вогнем.


Друга справа – дзвінок матері – отягощалось і почуттям провини і страхом, так що Джек просто не дозволяв собі про нього думати. Він не знав, чи зуміє втриматися від сліз, почувши її голос. А якщо цей голос буде зовсім тихим, однозначно вказує, наскільки важко вона хвора? Чи зможе він продовжити шлях на захід, якщо Лілі почне хрипко благати його, щоб повернутися в Нью-Хемпшир? Так що Джек не зізнавався собі, що, можливо, все-таки подзвонить матері. Розум раптово дуже чітко показав йому ряд телефонів-автоматів під скляними ковпаками і тікає від них Джека: ніби Елрой або інша тварина з Долин могла вилізти з трубки і кістлявою рукою схопити його за горло.


А тут три дівчини на рік або два старше Джека випурхнули із заднього сидіння «субару-брет», недбало свернувшего в паркувальну клітку біля головного входу в торговий центр. На мить застигли, немов моделі, в елегантно-незручних позах, що виражають радість і подив. Потім знову звернулися до дівчат, з байдужістю глянули на Джека і досвідченою рукою почали пригладжувати волосся. Довгоногі, в обтягуючих джинсах, впевнені в собі принцеси десятого класу. Сміючись, вони прикривали руками рот, як би натякаючи, що сам сміх смішний. Джек уповільнив крок до черепашачого. Одна з принцес знову подивилася на нього і щось шепнула подрузі. З каштановим волоссям.


Я тепер інший, подумав Джек. Я більше не схожий на них. І від усвідомлення цього відчув себе ще більш самотнім.


Міцно збудований блондин у синій камізельці виліз з водійського сидіння і зібрав дівчат навколо себе, прикинувшись, ніби їх не помічає. Напевно старшокласник і швидше за все футболіст, він кинув погляд на Джека, а потім оцінююче оглянув фасад торгового центру.


– Тіммі? – покликала його дівчина з каштановим волоссям.


– Так, так, – відповів юнак. – Просто хочу зрозуміти, від кого тут несе гівном.


Він подивився на дівчат, на його губах грала самовдоволена усмішка. Дівчина з каштановим волоссям обернулася, зневажливо посміхаючись, а потім поспішила зі своїми подружками за блондином. Всі троє слідом за здоровенним і самовпевненим Тіммі увійшли в скляні двері торгового центру.


Джек почекав, поки Тіммі і його свита – він бачив їх через скло – зменшаться до розміру цуценят в довгому коридорі, а вже потім ступив на пластину, яка відкривала двері.


Його оповив холодний кондиційоване повітря.


Вода стікала з фонтану заввишки в два поверхи, встановленого посеред великого басейну, навколо якого розташувалися лави. Відкриті фасади магазинів на обох рівнях виходили на фонтан. Заспокійлива музика і незвичайний бронзовий світло лилося з охряного стелі. Запах поп-корна, який вдарив у ніздрі Джека, ледь за його спиною з шипінням зачинилися скляні двері, виходив від антикварних поп-корновой візки, пофарбована в яскраво-червоний колір і встановленою біля магазину «Уолденбукс» зліва від фонтану на першому рівні. Джек відразу зрозумів, що кінотеатру в «Торговому центрі Бакая» немає. Тіммі і довгоногі принцеси піднімалися по ескалатору в іншому кінці коридору, прямуючи, як припустив Джек, у ресторан швидкого обслуговування, що називається «Капітанський столик». Ескалатор прямо в нього і приводив. Джек знову засунув руку в кишеню джинсів і торкнувся згорнутих в щільну трубку купюр. Медіатор Спіді і монета капітана Фаррена лежали на дні кишені, серед пригорщі десятицентовиков і четвертак.


На першому поверсі увагу Джека привернув взуттєвий магазин «Файва», затиснутий між кондитерської «Містер Чіпс» і винним магазином, який представляв «ЗНИЖЕНІ ЦІНИ» на бурбон «Хайрам Уокер» і вино «Инглнук шаблі». Джек подався до довгого столу з взуттям для бігу. Продавець, який сидів за касовим апаратом, нахилився вперед і пильно спостерігав за Джеком, підозрюючи, що той може щось поцупити. Джек не впізнавав виставлені на столі бренди. Ніяких «Найка» або «Пуми», тільки «Спідстер», «Яблучко», «Зум», і кожна пара з пов'язаними шнурками. Кеди – не справжні кросівки, але Джек вважав, що зійдуть і такі.


Він купив найдешевшу пару свого розміру, яка знайшлася в магазині, з синьою парусини, з червоними смугами-зигзагами на боках. Без всякого бренду. Вони практично не відрізнялися від іншого взуття, виставленої на столі. Стоячи перед касовим апаратом, відрахував шість влажноватых доларів і сказав продавцеві, що пакет йому не потрібен.


Потім сів на одну з лавок перед високим фонтаном, скинув дихають на ладан кросівки, навіть не спромігшись розв'язати шнурки. Коли надів нові кеди, ноги здалеку виразний зітхання полегшення. Піднявшись з лави, Джек кинув старі кросівки у високу чорну скриньку з білим написом «НЕ БУДЬ НЕЧУПАРОЮ». Нижче, вже маленькими буквами, скринька повідомляла, що «Земля – наш єдиний дім».


Джек рушив по довгій грі першого поверху, озираючись у пошуках телефону. У поп-корновой візки розлучився з п'ятдесятьма центами і отримав квартовий стакан, наповнений свіжим, поблескивающим маслом поп-корном. Продавав поп-корн чоловік середніх років, з вусами, як у моржа, в казанку і нарукавниках, підказав, що телефони за рогом, поряд з «Тридцять одним смаком» на другому поверсі, і махнув рукою в бік найближчого ескалатора.


Пригорщами відправляючи поп-корн в рот, Джек піднявся на другий поверх слідом за жінкою років двадцяти і літній супутницею з такими широкими стегнами, що вони майже перекривали ескалатор. Обидві дами були в брючних костюмах.


Якби Джек «вистрибнув» з Долин в «Торговому центрі Бакай» – або навіть в милі-двох від нього, – затремтіли б стіни, звалився б стелю, скидаючи цегла, балки, динаміки і світильники на всіх, хто – ось вже не пощастило – опинився на першому поверсі, і принцеси-десятикласниці, і навіть нахабний Тіммі, як і більшість інших попали в лікарню з розбитими головами, зламаними кінцівками, розчавленими грудними клітками... За секунду до того як зійти з ескалатора, Джек побачив летять вниз величезні шматки бетону і металеві балки, почув страшний тріск розвалюється мезоніну і крики... нечутні, але немов надруковані в повітрі.


Ангола. «Рейнберд-Тауерс».


Джек відчув, як засвербіли і вкрилися потім долоні, витер їх об джинси.


«ТРИДЦЯТЬ ОДИН СМАК» – повідомляла сверкавшая холодним білим неоном вивіска «Баскін Роббінс» зліва. Повернувши до неї, Джек побачив на іншій стороні проходу вигнутий коридор. Стіни і підлога виблискували коричневим кахлем. Обігнувши вигин коридору, Джек опинився поряд з трьома телефонами-автоматами, дійсно накритими прозорими пластмасовими ковпаками. Двері навпроти вели в чоловічий і жіночий туалети.


Джек пірнув під центральний ковпак, набрав «0», потім міжміський код та номер «Альгамбри».


– Спосіб оплати? – запитала телефоністка, і Джек відповів:


– Дзвінок за рахунок абонента, місіс Сойєр з номера чотири нуль сім і чотири нуль вісім. Від Джека.


Тепер трубку взяла телефоністка комутатора готелю, і у Джека защеміло в грудях. Вона перевела дзвінок на номер. Пролунав гудок, другий, третій.


Потім він почув голос матері:


– Господи, малюк, як я рада! Для такої старенької роль покинутої матері дуже нелегка. Я сумую за тобою, коли тебе немає поруч і ти не вчиш мене, як треба вести себе з офіціантами.


– Ти занадто крута для більшості офіціантів, от і все, – відповів Джек і подумав, що ось-ось заплаче від полегшення.


– З тобою все в порядку, Джек? Скажи мені правду.


– Все добре, це точно. Так, у мене повний порядок. Я тільки хотів переконатися, що ти... ти розумієш.


У трубці почулося сичання, перешкоди нагадували шурхіт піску, який вітер гнав по пляжу.


– Я в нормі, – відповіла Лілі. – Все відмінно. У всякому разі, не гірше, якщо це тебе тривожить. Мабуть, я хотіла б знати, де ти.


Джек зам'явся, і деякий час в трубці лунали тільки тріск і шипіння перешкод.


– Я в Огайо. Незабаром збираюся побачитися з Річардом.


– Коли повернешся додому, Джекі?


– Не можу сказати, сам не знаю.


– Не можеш сказати. Клянуся, малюк, якби твій батько не дав тобі таке дурне прізвисько... якби ти попросив мене про це десятьма хвилинами раніше чи пізніше десятьма...


Посилився виття перешкод заглушив її голос, і Джек згадав, як вона виглядала в кафе – змарніла, слабка стара. Коли перешкоди стихли, він запитав:


– У тебе є проблеми з дядьком Морганом? Він тобі докучає?


– Твого дядька Моргана я вибила звідси коліном під зад.


– Він приїжджав? Приїжджав в готель? Він як і раніше тобі докучає?


– Я позбулася Слоута через два дні після твого відходу, малюк. Можеш з-за нього не турбуватися.


– Він не сказав, куди поїхав? – запитав Джек, і ледве ці слова зірвалися з його губ, трубка видала болісний крик, який, здавалося, простромив голову Джеку. Він поморщився і відсунув слухавку від вуха. Статичні перешкоди стали такими гучними, що лунало мало не по всьому коридору.


– МАМА! – вигукнув Джек, знов підносячи трубку ближче до вуха. Виття все наростав, наче в телефонну лінію вбудували генератор перешкод.


Раптом усе стихло. Як відрізало. Джек притиснув трубку до вуха, але почув тільки чорне мовчання мертвого повітря.


– Ей. – Він посмикав за важіль. Мовчання в трубці тиснуло на барабанну перетинку.


І тут різко, немов від посмикування важеля, повернувся довгий гудок – свідоцтво розсудливості і порядку. Джек сунув руку в кишеню, щоб дістати ще одну монету.


Він ніяково тримав трубку лівою рукою, а правою нишпорив у кишені, але завмер, коли довгий гудок знову змінився тишею.


А потім з ним заговорив Морган Слоут, і голос його звучав так виразно, немов дядько Морган стояв біля сусіднього телефону-автомата.


– Вали додому, Джек. – Голос різав як скальпель. – Швидко валі додому, а не то нам доведеться привезти тебе.


– Почекайте, – вирвалося у Джека, наче він намагався виграти час. Насправді його охопив дикий жах, і він ледве розумів, що говорить.


– Не можу довше чекати, друже. Ти тепер вбивця. Адже так? Ти вбивця. Тому більше шансів тобі не належить. Швидко повертайся у той курортне містечко в Нью-Хемпширі. Прямо зараз. А не то тебе привезуть в мішку.


Джек почув пролунав у трубці клацання. Відкинув її. Телефон-автомат затрусився, його вирвало із стіни. На мить він повис на проводах... потім з гуркотом звалився на підлогу.


Двері чоловічого туалету за спиною Джека відкрилася, пролунав крик:


– СРАНЬ господня!


Джек повернувся, побачив худорлявого коротко стриженого хлопця років двадцяти, уставившегося на телефони-автомати. У білому фартусі і краватці-метелику – продавця одного з магазинів.


– Я цього не робив, – сказав Джек. – Так вийшло.


– Срань Господня, – повторив коротко стрижений продавець, на частку секунди втупився на Джека, сіпнувся, немов зібрався бігти, провів рукою по волоссю.


Джек позадкував з коридору. І вже на ескалаторі нарешті почув крик продавця: «Містер Олафсон! Телефон, містер Олафсон!»


Джек побіг.


Зовні його зустрів яскравий, на подив вологе повітря. Ошелешений, Джек брів по тротуару. У півмилі від нього, на іншому кінці автостоянки, патрульний автомобіль повертав до торговельного центру. Джек розвернувся і пішов уздовж стіни. Трохи попереду сім'я з шести осіб намагалася протягти шезлонг через наступний вхід в торговий центр. Джек зменшив крок і спостерігав, як чоловік і дружина нахиляють довгий шезлонг, щоб він пройшов у двері. Їх затримували спроби дітей сісти на шезлонг або допомогти батькам. Нарешті, немов солдати зі знаменитої фотографії, водружающие американський прапор над Иводзимой, сімейство подолало вхідні двері. Патрульний автомобіль неквапно їхав по автостоянці.


Трохи далі двері, через яку метушлива сім'я все-таки протягла шезлонг, сидів на дерев'яному ящику чорношкірий старий, поклавши на коліна гітару. Підійшовши ближче, Джек побачив біля його ніг металеву кружку. Обличчя старого приховували великі запилені сонцезахисні окуляри і широкі поля брудної фетровому капелюхи. Складчасті рукава джинсової куртки нагадували слонячу шкіру.


Джек вирушив до краю тротуару, збираючись обігнути музиканта на максимально широкій дузі, зауважив, що висів у нього на грудях шмат білого картону з написом великими нерівними літерами. Ще через пару кроків зміг прочитати:


СЛІПИЙ ВІД НАРОДЖЕННЯ


ЗІГРАЮ БУДЬ-ЯКУ ПІСНЮ


ХАЙ БЛАГОСЛОВИТЬ ВАС БОГ


Він вже майже минув старого з пошарпаної гітарою на колінах, коли почув, як той виголосив хрипкуватим, звучним пошепки:


– Їй-бо.


## Глава 15


Сніжок співає


1


Джек повернувся до чорношкірому старому, серце забухало в грудях.


Спіді?


Негр пошукав рукою келих, підняв, потряс. На дні дзенькнуло кілька монет.


Це Спіді. За цими чорними окулярами – Спіді.


Джек в цьому не сумнівався. Але миттю пізніше він вже точно знав, що це не Спіді. В цього негра прямі плечі, широкі груди. А у Спіді плечі сутуловатые, а груди запала. Міссісіпі Джон Херт – не Рей Чарлз.


Але я зможу сказати напевно, Спіді це чи ні, якщо він зніме свої окуляри.


Джек відкрив рота, щоб вимовити вголос: «Спіді», – але раптово старий заграв, його зморшкуваті пальці, тьмяно-темні, як меблі з горіхового дерева, яку довго натирали маслом, але не полірували, швидко і вміло зарухалися по струнах і ладів. Він грав добре. І дуже скоро Джек впізнав мелодію. З однієї зі старих платівок батька. Альбом, випущений компанією звукозапису «Вангард», називався «Міссісіпі Джон Херт сьогодні». І хоча сліпий не співав, Джек пам'ятав слова:


Хіба це не удар, друзі мої милі?


На новому кладовищі – старовини Льюїса могила.


Поклали його туди самі ангели...


Блондин-футболіст і три його принцеси вийшли з парадних дверей торгового центру. Кожна принцеса тримала в руці ріжок морозива. «Містер Америка» ніс в обох руках по «чилі-догу». Не кваплячись всі четверо попрямували до того місця, де стояв Джек. Він, повністю зосередившись на чорношкірого старики, їх не помітив. Його захопила ідея, що перед ним – Спіді, що вміє читати думки. А як ще міг цей чоловік заграти композицію Міссісіпі Джона Херта в той самий момент, коли він подумав про зовнішній схожості Спіді з цим знаменитим блюзменом? І в пісні, між іншим, згадувалося його дорожнє ім'я.


Блондин-футболіст переклав обидва «чилі-дога» у ліву руку, а правою з усієї сили ляснув Джека по спині. Щелепи хлопчика, немов ведмежий капкан, зімкнулися мовою. Різка біль ледь не звела його з розуму.


– Не тряси так сильно свою штучку, і від тебе не буде смердіти сечею, – порадив футболіст. Принцеси захихикали і завищали.


Від удару Джека кинуло вперед, і ногою він перевернув кухоль сліпця. Монети задзвеніли і покотилися по бетону. Ніжна мелодія блюзу разом обірвалася.


«Містер Америка» і три маленькі принцеси вже йшли. Джек подивився їм услід, відчуваючи вже такий знайомий приплив безсилої люті. А що ще можна відчувати, якщо ти сам по собі і по молодості завжди в чиїйсь влади – від психопата начебто Осмонда до позбавленого почуття гумору старого лютеранина Элберта Паламаунтина, який вважає, що нормальний робочий день – це праця не розгинаючи спини на в'язкому полі під безперервним холодним жовтневим дощем з перервою на обід в кабіні пікапа «інтернешнл харвестер», а сам обід – сандвічі з цибулею під читання Книги Іова.


Джек не відчував бажання звести з ними рахунки, хоча чомусь відчував, що зміг би, якби захотів, – якась сила накопичувалася в ньому, немов електричний заряд. І складалося враження, що інші люди теж знають про це – коли вони дивилися на нього, це читалося на їхніх обличчях. Але він не хотів рахуватися з ними; він хотів, щоб його залишили в спокої. Він...


Сліпий ощупывал тротуар у пошуках раскатившихся монет, його розпухлі пальці рухалися обережно, немов зчитуючи кожну тріщинку. Він знайшов десятицентовик, поставив кухоль, кинув у неї монету. Дзінь!


До Джека ледве почувся голос однією з принцес:


– Чому вони дозволяють йому тут стирчати? Він такий огидний, правда?


І ще більш тихий відповідь блондина-футболіста:


– Це точно.


Джек опустився на коліна і почав допомагати, піднімаючи монети і кидаючи їх у металеву кружку сліпця. Поблизу від старого пахло кислим потім, цвіллю і солодкуватим, можливо, кукурудзою. Охайно одягнені відвідувачі торгового центру обходили їх стороною.


– Спасибі тобі. Спасибі тобі, – монотонно бубонів сліпий. Його дихання віддавало давно з'їденим чилі. – Спасибі тобі, благослови тебе Бог, благослови тебе Бог, спасибі тобі.


Він – Спіді.


Він – не Спіді.


Заговорити Джека змусило – і, мабуть, це не дивно – спогад про те, як мало чарівного соку у нього залишилося. Ледве вистачило б на два ковтки. Джек не знав, чи переконає себе знову подорожувати по Долинах після того, що сталося в Анголі, але він як і раніше хотів врятувати життя матері, а це означало, що доведеться побувати там.


Чим би не був Талісман, добути його він міг, лише стрибнувши в інший світ.


– Спіді?


– Благослови тебе, дякую тобі. Благослови тебе Бог, начебто я чув, що одна покотилась туди. – Сліпий тицьнув пальцем у бік.


– Спіді! Це я, Джек!


– Тут ми «снід» не тримаємо, ні, хлопче, ні, сер! – Його пальці рушили по бетону в зазначеному напрямку. Одна рука знайшла п'ятак і кинула в кухоль. Друга випадково доторкнулась до туфлі модно одягненою молодої жінки, яка проходила повз. Її симпатичне, не затуманений думками особа болісно скривилось, і вона відступила від сліпця.


Джек підняв останню монету зі стічної канави. Срібний долар – великий, старий кругляш з леді Свободою на одній стороні.


Сльози полилися з очей хлопчика, потекли по брудному обличчю, і він витирав їх тремтячою рукою. Джек оплакував Тилке, Уайлда, Хагена, Деві і Хайдела. Оплакував мати. Оплакував Лауру Делессиан. Оплакував сина візника, лежачого на дорозі мертвим з вивернутими кишенями. Але більше всього себе. Він втомився від подорожі. Може, на «кадилаку» це та дорога мрій, але коли тобі треба ловити попутки, коли ти піднімаєш руку з відстовбурченим пальцем і твоя Історія ось-ось стане дурною вигадкою, коли ти у владі всіх і кожного і видобуток будь-якого, це вже дорога випробувань. Джек почував, що витримав досить багато... але не міг відступитися. Якщо він відступиться, рак пожере його мати, а дядько Морган – його самого.


– Не думаю, що зможу це зробити, Спіді, – говорив він крізь сльози. – Не думаю, друг.


Тепер сліпий шукав не монети, а Джека. Його м'які, читають пальці знайшли руку хлопчика і зімкнулися на ній. Джек відчув тверді мозолі на подушечках. Чорношкірий старий потягнув Джека до себе, запахи поту, спеки і з'їденого чилі. Джек притулився обличчям до грудей Спіді.


– Гей, малюк. Я не знаю ніякого Спіді, але, схоже, ти дуже і дуже сподіваєшся на нього. Ти...


– Я сумую за мамою, Спіді. – Джек все плакав. – І Слоут женеться за мною. Це його голос чув я в телефоні в торговому центрі, його. Але це не найгірше. Найгірше трапилося в Анголі... «Рейнберд-Тауерс»... землетрус... п'ять чоловік... я, це зробив я, Спіді, я вбив цих людей, коли стрибнув у цей світ, я вбив їх точно так само, як мій батько і Морган Слоут вбили Джеррі Бледсоу!


Ось і вирвалося – найжахливіше. Джека занудило від грудки провини, що застряг у горлі, що загрожує задушити, і шторм сліз обрушився на нього, але на цей раз полегшення – не страху. Він тільки що зізнався. Він убивця.


– Хо-о-о-ї-і-і! – вигукнув чорношкірий старий. З неприродною радістю. Однією рукою він обнімав Джека, хитав його. – Ти намагаєшся нести дуже важку ношу, синку. Точно, намагаєшся. Може, частина треба б скинути.


– Я їх убив, – прошепотів Джек. – Тилке, Уайлда, Хагена, Деві...


– Знаєш, якби твій друг Спіді був тут, – перервав його співак, – ким би він не був і де б не побував в цьому величезному старому світі, він би сказав тобі, що ти не можеш нести цей світ на своїх плечах, синку. Це тобі не під силу. Нікому не під силу. Спробуй нести на своїх плечах світ, і спочатку він зламає тобі спину, а потім зламає тобі душу.


– Я вбив...


– Приставив пістолет до їх головах і вистрілив, так?


– Ні... землетрус... я стрибнув...


– Нічого про це не знаю, – перервав його чорношкірий старий. Джек відірвався від співака і з цікавістю втупився на порізане зморшками обличчя, але старий вже повернув голову до автомобільної стоянки. Якщо він і був слепцом, то міг відрізнити рівний, але більш потужний гуркіт двигуна патрульного автомобіля від будь-якого іншого, тому що дивився старий саме на цей автомобіль, який наближався до них. – Знаю тільки одне: здається, ти ширше, ніж слід, сприймаєш ідею «вбивства». Напевно, якщо зараз який-небудь хлопець впаде замертво від серцевого нападу поруч з нами, ти подумаєш, що вбив його. «Ой, подивіться, я вбив цього хлопця просто тому, що сиджу тут, ох, жах, ох, біда, ох, нудьга-а-а, ох, то... ох, се! – Зі словами «те-се» сліпий провів пальцем по струнах, від «сіль» до «до» і назад до «сіль», і засміявся, задоволений собою.


– Спіді...


– Ніякого «сніду» тут немає, – повторив чорношкірий, показавши в пустотливий усмішці жовті зуби. – Однак деякі люди занадто квапливо покладають на себе провину за те, що почали інші. Може, ти в бігах, хлопець, і, може, за тобою женуться. – Знову «сіль».


– Але може, так нервуєш ти даремно.


«До», витончений короткий програш, змусив Джека посміхнутися крізь сльози.


– Може, хтось хоче дістати тебе.


Знову «сіль», а потім сліпий відклав гітару (тим часом в патрульному автомобілі копи кидали монетку, щоб визначити, кому торкатися до старовини Сніжку, якщо той не захоче добровільно залазити на заднє сидіння).


– Може, біда, а може, туга-а-а, і, може, те, а може, й се. – І він знову розсміявся, ніби ніколи не чув нічого більш кумедного, ніж страхи Джека.


– Але я не знаю, що станеться, якщо я...


– Ніхто не знає, що станеться, коли вони щось роблять, вірно? – перервав його чорношкірий старий, який міг бути, а міг і не бути Спіді Паркером. – Ні. Вони не знають. Якщо думаєш про це, то сидиш вдома весь день, боячись вийти за двері! Я не знаю твоїх проблем, хлопець. Не хочу їх знати. Може, ти псих, зі всіма цими розмовами про землетруси. Але раз вже ти допоміг мені зібрати монети і не вкрав жодної – я порахував всі плюх-плюхи, тому знаю, – я дам тобі пораду. Іноді ти нічого не можеш змінити. Деякі люди гинуть, тому що хтось робить щось... але якщо хтось чогось не робить, гине набагато більше людей. Ти розумієш, до чого я хилю, синку?


Пилові сонцезахисні окуляри дивилися на Джека.


Він відчув безмірне, пробирающее до глибини душі полегшення. Він розумів, будьте впевнені. Сліпий старий говорив про скрутному виборі. Він натякав, що, можливо, є різниця між важким вибором і злочинною поведінкою. І можливо, тут злочинців не було.


Злочинцем могла бути та людина, що п'ятьма хвилинами раніше запропонував йому валити додому.


– Дуже може бути, – продовжив сліпий, взявши на гітарі похмуре «ре-мінор», – що всі служить промислу Божому, як моя мама казала мені, а твоя – тобі, якщо вона християнка. Може, ми думаємо, що робимо одне, але насправді робимо інше. У «Добрій книзі» все це написано, і навіть зло служить Господу. Що ти на це скажеш, хлопче?


– Не знаю, – чесно відповів Джек. Він зовсім заплутався. Варто було йому закрити очі, він бачив перед собою телефон-автомат, зривається зі стіни, повисла на проводах, немов страшна маріонетка.


– Що ж, пахне так, ніби тобі доводиться змушувати себе пити.


– Що? – здивовано перепитав Джек. Я подумав, що Спіді виглядає як Міссісіпі Джон Херт, і цей хлопець почав грати блюз Джона Херта, згадав він. – А тепер він говорить про чарівному соку. Говорить не прямо, але, присягаюся, говорить саме про нього... інакше бути не може!


– Ти читаєш думки, – прошепотів Джек. – Правда? Ти навчився цього в Долинах, Спіді?


– Нічого не знаю про читання думок, – відповів сліпий, – але в цьому листопаді виповниться сорок два роки, як відключилися мої лампи, і за сорок два роки ніс і вуха взяли на себе частину їх роботи. Я чую запах дешевого вина, синку. Ти їм пропах. Немов мив їм волосся.


Джек відчув дивне, але звичне почуття провини – як і завжди, якщо його звинувачували в тому, до чого він відношення не мав... практично не мав. Стрибнувши в цей світ, він ледь доторкався до спорожнілій пляшці. Але навіть дотик наповнювало його побожним жахом – пляшку він тепер сприймав так само, як середньовічний селянин міг сприйняти тріску Істинного хреста або кісточку святого. Магія, безумовно. Потужна магія. Інший раз вона вбиває людей.


– Я його не пив, чесно, – нарешті видавив з себе Джек. – Те, що було спочатку, майже закінчилося. Воно... я... воно мені навіть не подобається! – Його шлунок нервово сіпнувся. Від однієї думки про чарівний соку його замутило. – Але мені треба його дістати. На всяк випадок.


– Дістати крові Христової? В твоєму-то віці? – Сліпий розсміявся і зневажливо махнув рукою. – Чорт, тобі це не потрібно. Щоб подорожувати, ніяким хлопчикам ця отрута не потрібна.


– Але...


– Слухай. Я заспіваю тобі пісеньку, щоб підбадьорити тебе. Схоже, тобі це не завадить.


Він заспівав, і його голос разюче змінився, став глибоким, потужним, що беруть за душу, а негритянський догану кудись зник. Джек навіть подумав, що це тренований голос оперного співака, який розважається, виконуючи популярну пісеньку. Від цього красивого, сильного голосу по руках і спині побігли мурашки. На тротуарі, що простягнулося вздовж тьмяною охряной стіни торгового центру, поверталися голови.


– Червона малинівка прилетить, радісну пісню заспіває, всі наші тривоги віднесе...


Джек відчув, що знає цю пісню, що чув раніше, або щось дуже схоже, і поки що співав сліпий, посміхаючись пустотливий желтозубой посмішкою, хлопчик зрозумів, звідки у нього це почуття. Він знав, чому повертаються голови, немов на автомобільну стоянку біля торгового центру прискакав єдиноріг. В голосі цього людини вчувалася дивна і прекрасна чистота іншого світу. Такий голос міг звучати тільки там, де повітря настільки чисте, що можна відчути редиску, яку хтось витягує із землі в півмилі від тебе. Звичайно, цю пісеньку склали тут... але голос належав Долинах.


– Піднімайся... піднімайся, наша соня... з ліжка... з ліжка вилазь... щоб жити-поживати і друзів наживати, щоб сміятися і...


Гітара і голос різко обірвалися і одночасно. Джек, який пильно вдивлявся в обличчя сліпого музиканта (підсвідомо намагаючись пробити поглядом темні окуляри і зрозуміти, ховаються за ними очі Спіді Паркера), озирнувся і побачив двох копів, що стояли поруч з чорношкірим старим.


– Знаєш, я нічого не чую, – грайливо помітив сліпий, – але начебто відчуваю щось синє.


– Чорт тебе забирай, Сніжок, ти знаєш, що тобі заборонено працювати біля торгового центру! – вигукнув один з копів. – Що сказав тобі в останній раз суддя Холлас? Діловий район між Центральною і Мьюрал-стріт. Більше ніде. Чорт забирай, хлопець, або ти зовсім недоумкуватий? Або твій крантік відвалився від того, чим нагородила тебе твоя жінка, перш ніж злиняти? Господи, я просто... – Його напарник поклав руку йому на плече і кивнув у бік Джека, який звернувся в слух.


– Іди до своєї матері та скажи, що ти їй потрібен, – кинув перший коп.


Джек рушив по тротуару. Він не міг залишитися. Навіть якби зумів якось допомогти, не міг залишитися. Йому ще пощастило, що копів цікавив тільки чоловік, якого вони назвали Сніжком. Якщо б вони ще раз глянули на нього, то – Джек в цьому не сумнівався – запитали би, хто він і звідки. Нові кеди не приховували, яка брудна і поношений у нього одяг. Копам не було потрібно багато часу, щоб відрізнити волоцюгу від звичайних дітей, а Джек, звичайно ж, був волоцюгою.


Він легко уявив собі, як зейнсвиллские копи, відмінні хлопці в синьому, які кожен день слухали консерватора Підлоги Харві і голосували за президента Рейгана, садять його в зейнсвиллскую в'язницю з тим, щоб з'ясувати, яким чином він опинився в їх славному місті.


Ні, він не хотів, щоб зейнсвиллские копи придивлялися до нього.


Рівно буркітливий мотор наближався.


Джек поддернул рюкзак вище і втупився на свої нові кеди. Краєм ока побачив, як патрульний автомобіль повільно проїжджає повз.


Сліпий старий сидів на задньому сидінні, у вікні виднівся гриф його гітари.


Коли патрульний автомобіль повернув на одну з виїзних смуг, сліпий різко повернув голову і подивився у вікно, прямо на Джека...


І хоча Джек не міг зазирнути за пилові окуляри, він абсолютно точно знав, що Лестер Паркер на прізвисько Спіді підморгнув йому.


2


Джеку вдалося не розвивати цю думку, поки він не дістався до виїзду на автостраду. Він стояв, дивлячись на покажчики. Тільки вони залишалися чіткими та ясними у світі


(світах?)


де решта перетворилося в зводить з розуму сірий вир. Він відчував, як чорна депресія кружляє навколо, просочується всередину, намагаючись знищити його рішучість. Він розумів, що туга за домівкою частина цієї депресії, але в порівнянні з тим, що відбувалося з ним зараз, колишня туга здавалася дитячим капризом, сущою дрібницею. Він плив без керма і вітрил, повністю втративши опору під ногами.


Стоячи поруч з покажчиками, спостерігаючи за автомобілями, проноситься по трасі, Джек усвідомив, що скажено близький до самогубства. Якийсь час його підтримувала думка про те, що він скоро побачиться з Річардом Слоутом (і хоча Джек не зізнавався в цьому навіть собі, він розраховував, що Річард може скласти йому компанію в подорожі на захід – в кінці кінців, це буде не перший раз, коли Сойєр і Слоут разом відправляться в незвичайні мандри, вірно?), але важка робота на фермі Паламаунтина і загадкові події в «Торговому центрі Бакай» позбавили привабливості і цю довгоочікувану зустріч.


Йди додому, Джекі, ти програв, прошепотів голос. Якщо продовжиш шлях, закінчиться тим, що тебе заб'ють до смерті... і наступного разу, можливо, помруть п'ятдесят чоловік. Чи п'ятсот.


Автострада 70 СХІД.


Автострада 70 ЗАХІД.


Він ривком витяг із кишені монету, яка в цьому світі стала срібним доларом. Нехай вирішують боги, раз і назавжди. Він занадто виснажений, щоб приймати рішення самому. Спина боліла в тому місці, куди його вдарив «Містер Америка». Решка – він піднімається по в'їзду на східні смуги і повертається додому. Орел – продовжує шлях... і більше не озирається.


Стоячи в м'якій пилу узбіччя, він підкинув монету в холодний жовтневий повітря. Вона злетіла до самого неба, крутячись і перевертаючись, поблискуючи в сонячних променях. Джек скинув голову, стежачи за нею поглядом.


Сім'я, проезжавшая повз у старому універсалі, на кілька миттєвостей перестала сперечатися, щоб подивитися на нього. В голові сидів за кермом чоловіка, лисіючого бухгалтера, який іноді прокидався вночі, ніби відчуваючи стріляючі болі в грудях і лівій руці, раптово виникли абсурдні думки: «Пригода. Небезпека. Похід заради благородної мети. Мрії страху і слави». Він похитав головою, немов відганяючи їх, і в дзеркало заднього виду подивився на підлітка, який нахилився, розглядаючи щось на землі. Господи, подумав лисіючий бухгалтер. Викинь це з голови, Ларрі, думки у тебе що клята дитяча пригодницька книжка.


Він натиснув педаль газу, швидко розігнавши універсал до сімдесяти миль в годину, забувши про підлітка в брудних джинсах на узбіччі дороги. Тепер його займали інші думки: якщо він встигне дістатися до будинку до трьох годин, то зможе подивитися матч за звання чемпіона світу в середній вазі за спортивному каналу «І-ес-пі-ен».


Монета впала. Джек нахилився над нею. Решка... але не тільки.


На монеті Джек побачив зовсім не леді Свободу, а профіль Лаури Делессиан, королеви Долин. Але, Господи, як особа на монеті відрізнялося від блідого сплячого особи (що лише на короткі миті відкрилося його очам в павільйоні), оточеного стурбованими медичними сестрами в широких білих шатах! Це було насторожене обличчя і розуміюче, напружений і прекрасне. Мова не йшла про класичну красу – недостатньо чітка лінія щелепи, трохи пухловатая вилиця. Краса відчувалася в королівській посадці голови, а також відсутності сумнівів в тому, що ця жінка не тільки розумна, а й добра.


І при цьому така подібність з його матір'ю!


Сльози затуманили очі Джека, і він міцно стиснув повіки. На сьогодні він вже наплакався. Він отримав відповідь, який оплакування не підлягав.


Коли знову розплющив очі, Лаура Делессиан зникла: з монети на нього дивилася леді Свобода.


Джек нахилився нижче, підняв лежачу в пилу монету, засунув у кишеню і пішов до виїзду на західні смуги автостради 70.


3


Днем пізніше білясте небо пахло наближається крижаним дощем. Звідси до кордону між штатами Огайо та Індіана залишалося зовсім нічого.


Під «звідси» малася на увазі лісосмуга за майданчиком для відпочинку на автостраді 70 поруч з Льюисбургом. Джек ховався серед дерев – сподівався, що успішно – і терпляче чекав, поки великий лисий чоловік з гучним нахабним голосом знову сяде в «шеві-нову» і поїде. Він сподівався, що це станеться скоро, перш ніж почнеться дощ. Він і так замерз, не вистачало ще й промокнути. З ранку ніс у нього заклало, а голос сів. Він розумів, що вже застудився.


Великого лисого чоловіка з гучним нахабним голосом звали Еморі У. Лайт. Він підібрав Джека близько одинадцятої години, на північ від Дейтона, і у хлопчика буквально відразу засмоктало під ложечкою. Йому вже доводилося їхати з еморі у. лайтами. У Вермонті Лайт назвався Томом Фергюсоном і сказав, що він продавець взуттєвого магазину. У Пенсільванії Лайт представився Бобом Даррентом («Зовсім як той хлопець, що співав «Плюх-плюх», ха-ха-ха»), який був директором окружного середньої школи. В цей раз Лайт виявився президентом Першого торгового банку Парадіз-Фоллс з Парадіз-Фоллс, штат Огайо. Фергюсон був худим і черноволосым, Даррент – пузатим і рожевим, як щойно викупане немовля, а цей Еморі У. Лайт – великим і совоподобным, а його очі за окулярами без оправи нагадували зварені круто яйця.


Джек з'ясував, що всі ці відмінності лише зовнішні. Вони слухали Історію, затамувавши подих, з непідробним інтересом. Вони запитували, чи є у неї подружка в рідному місті. Рано чи пізно він виявляв руку (велику нахабну руку) на своєму стегні, а коли після цього дивився на Фергюсона/Даррента/Лайта, бачив в очах полубезумную надію (змішану з напівбожевільній провиною) і крапельки поту над верхньою губою (у Даррента піт блищав крізь чорні вуса, мов крихітні білі очі, що визирають крізь кущі).


Фергюсон запитав, чи він хоче заробити десять доларів.


Даррент підняв ставку до двадцяти.


Лайт гучним нахабним голосом, який при цьому тремтів і надламывался, поцікавився, чи знайде Джек застосування п'ятдесяти доларів. За його словами, він завжди носив полтинник в підборі лівої туфлі і з радістю віддав би його майстру Льюїсу Фаррену. Вони могли б заїхати в одне містечко неподалік від Рэндолфа. В пусту комору.


Джек не шукав зв'язку між зростаючими грошовими пропозиціями від Лайта в різних його втіленнях і тими змінами, які могли викликати в ньому пригоди, – він по натурі не любив порпатися в собі і не цікавився самоаналізом.


Він швидко зрозумів, як треба вести себе з еморі у. лайтами. Перший досвід спілкування з Лайтом, коли Лайт назвався Томом Фергюсоном, навчив його, що обережність – чи не найважливіша складова доблесті. Коли Фергюсон поклав руку на стегно Джека, Джек відповів автоматично, виходячи з діючих на той день каліфорнійських стандартів пристойності, де геї – невід'ємна частина пейзажу: «Вибачте, містер. Я натурал».


Його, звичайно, лапали і раніше, головним чином в кінотеатрах, але одного разу він зіткнувся з продавцем магазину чоловічого одягу в Північному Голлівуді, який радісно запропонував відсмоктати йому в примірювальній (а коли Джек відмовився, продавець сказав: «Гаразд, тоді приміряй цей синій блейзер»).


У Лос-Анджелесі симпатичному дванадцятирічному хлопцю доводиться миритися з такими приставаннями, точно так само як симпатичній дівчині доводиться миритися з тим, що іноді її лапають в метро. І з часом ти починаєш ставитися до цього філософськи, щоб такий інцидент не зіпсував тобі весь день. Навмисні докучання, як у випадку з Фергюсоном, являли собою значно меншу проблему, ніж раптове напад із засідки. На них він міг просто відповісти відмовою.


У всякому разі, в Каліфорнії. Геї з сходу, особливо з глибинки, відмова сприймали інакше.


Фергюсон зупинив машину у скреготінні гальмів, його «понтіак» залишив за собою сорокафутовый чорний слід паленої гуми і підняв пилову хмару з узбіччя.


– Кого ти назвав блакитним? – заревів він. – Кого ти називаєш підором? Я не підор! Господи! Підвозиш паршивого хлопчину, і він називає тебе гребаным підором!


Джек ошелешено дивився на нього. Різка і несподівана зупинка призвела до того, що він сильно приклався головою до приборному щитка. Фергюсон, миттю раніше дивився на нього млеющими карими очима, тепер, здавалося, був готовий вбити Джека.


– Вимітайся! – кричав Фергюсон. – Це ти підор, не я. Ти підар. Забирайся, маленький підор! Вимітайся! У мене дружина! У мене діти! Я, можливо, наплодив виродків по всій Новій Англії! Ти підор, не я. ТАК ЩО ВИМІТАЙСЯ З МОЄЇ МАШИНИ!


Охоплений жахом, якого не відчував після зустрічі з Осмондом, Джек так і зробив. Фергюсон автомобіль рвонув з місця, обсипав хлопчика гравієм, продовжуючи кричати. Джек, похитуючись, відійшов до кам'яної стіни, сів і почав сміятися. Поступово сміх перейшов у істеричний регіт, і в той самий момент він вирішив, що повинен розробити СТРАТЕГІЮ, принаймні поки не вибереться з глибинки. «Будь-яка серйозна проблема вимагає СТРАТЕГІЇ», – якось сказав батько. Тоді Морган гаряче з ним погодився, але Джек вирішив, що ця обставина не повинно заважати йому йти тим же шляхом.


Його СТРАТЕГІЯ непогано спрацювала з Бобом Даррентом, і у нього не було підстав сумніватися, що вона спрацює і з Еморі Лайтом... але за цей час він встиг застудитися, і у нього полилося з носа. Він хотів, щоб Лайт швидше поїхав. Стоячи серед дерев, Джек бачив його на майданчику для відпочинку: він походжав взад-вперед, засунувши руки в кишені, і велика лиса голова виблискувала під білястим небом. По автостраді проїхав трейлер, заповнивши повітря смородом горілого дизельного палива. У лісосмузі вистачало сміття, як завжди буває поруч з будь придорожньої майданчиком для відпочинку. Порожні пакети від «Дорито». Роздавлені коробочки від «біг-маку». Зім'яті банки від пепсі і «Будвайзера», всередині яких деренчали колечка-відкривачки. Розбиті пляшки від кріпленого вина «Уайлд Айріш Роуз» і джина «Файв О'клок». Розірвані нейлонові трусики із запліснявілою прокладкою. Презерватив, надітий на зламану гілку, заповнений зрозуміло чим, так-так. На стінах чоловічого туалету Джек побачив безліч написів, і практично всі призначалися для таких, як Еморі У. Лайт: «Я ЛЮБЛЮ САСАТЬ ВЕЛИКУ ТОВСТУ ПАЛИЦЮ», «БУДЬ ТУТ У 4 І ПОБАЧИШ ЩО КРАЩЕ ТОБІ НІХТО НЕ ОТСАСЫВАЛ», «ВСТАВ МЕНІ В ЖОПУ». Знайшовся серед авторів і поет з великими амбіціями: «В ЖОПУ ВІДРАЗУ ПОСИЛАЙ / НА МОЄ ОБЛИЧЧЯ КІНЧАЙ».


Я сумую по Долинах, подумав Джек і зовсім не здивувався цьому відкриттю. Він стояв за двома цегляними сортирами поруч з автострадою 70, де-то в західному Огайо, тремтячи в поношеному светрі, який купив у секонд-хенді за півтора долара, і чекав, коли великий лисий чоловік повернеться до свого «коня» і поїде.


СТРАТЕГІЯ Джека складністю не відрізнялася: не налаштовуй проти себе чоловіка з великими нахабними руками і гучним нахабним голосом.


Джек зітхнув з полегшенням. Нарешті спрацював. Велике нахабне обличчя Еморі У. Лайта виражало злість, змішану з роздратуванням. Він повернувся до свого автомобіля, сів у нього, здав назад так швидко, що ледь не врізався в тільки що свернувший на майданчик пікап (пішов обурений рев клаксона, і пасажир пікапа показав Еморі У. Лайту палець), і поїхав.


Тепер Джеку залишалося тільки піднятися з'їзду на автостраду і підняти руку з відстовбурченим пальцем... і сподіватися, що зловили попутку до того, як почнеться дощ.


Джек ще раз озирнувся. Огидно, бридко. Ці слова природним чином приходили в голову при погляді на засмічене запустіння на задвірках майданчики для відпочинку. Джек подумав, що тут витає дух смерті – не на цьому майданчику і не на автостраді, але над усією країною, з якою він подорожував. Подумав, що іноді навіть бачить його, страшну тінь чогось жаркого і темно-коричневого, схожого на хмару, що виривалося з вихлопної труби швидко мчить трейлера.


Туга по Долинах повернулася – бажання перенестися туди і побачити темно-синє небо, трохи закругляющийся горизонт.


Але повернення призведе до повторення історії з Джеррі Бледсоу.


Нічого про це не знаю... Знаю тільки одне: ти ширше, ніж слід, сприймаєш ідею «вбивства».


Прямуючи до майданчику для відпочинку – тепер йому справді захотілося відлити, – Джек тричі чхнув. Проковтнув слину і поморщився: в горлі саднило. Хворію, так. Отакої. Ще не в Індіані, похолодало до п'ятдесяти градусів[21]ось-ось піде дощ, треба зловити попутку, а тепер я...


Думка обірвалася. Він дивився на стоянку з відвислою щелепою. В цей жахливий момент навіть подумав, що зараз надуває штани, тому що все, що знаходилося нижче грудини, скрутило і стиснуло.


В одній з двох десятов косих паркувальних клітин стояв покритий дорожньою курявою «БМВ» дядька Моргана. Помилки бути не могло, яка вже тут помилка! Каліфорнійські замовлені номери «МЛС», тобто Морган Лютер Слоут. Вигляд у автомобіля був такий, ніби їхали на ньому швидко і довго.


Але якщо він прилетів до Нью-Гемпшир, як тут міг виявитися його автомобіль? – простогнав розум Джека. Це збіг, Джек, всього лише...


Потім він побачив чоловіка, який стояв спиною до нього біля телефону-автомата, і зрозумів, що ніякого збігу немає. Чоловіка в об'ємній армійської куртці з капюшоном, з хутряною підкладкою, розрахованою на значно нижчу, ніж п'ятдесят градусів, температуру. І нехай Джек бачив тільки спину, він знав, кому належать ці широкі плечі і дородное, жирне тіло.


Чоловік біля телефону почав обертатися, затиснувши трубку між вухом і плечем.


Джек кинувся за цегляну стіну чоловічого туалету.


Він мене помітив?


Ні, відповів він сам собі. Ні, не думаю. Але...


Але капітан Фаррен говорив, що Морган – інший Морган – почує його, як кішка – щура, і той відчув. Ховаючись в небезпечному чорному лісі, Джек бачив, як змінилося огидне бліде обличчя у віконці диліжанса.


І цей Морган міг відчути його, якщо дати йому час.


Кроки наближалися до куті, за яким він стояв.


Зціпивши і перекосившимся від страху обличчям Джек зірвав з плечей рюкзак і впустив його, знаючи, що запізнився, забарився, що Морган зараз покажеться з-за рогу і схопить його за шию посміхаючись. Привіт, Джекі! Всі, хто сховався, можуть виходити! Гра закінчена, вірно, маленький гівнюк?


Високий чоловік у картатому твідовому піджаку пройшов повз кута чоловічого туалету, мигцем глянувши на Джека, і попрямував до фонтанчику з водою.


Повертається. Він повертається. Ніякого почуття провини, у всякому разі, зараз, один лише страх загнаного в кут звіра, дивним чином змішаний з полегшенням і радістю. Джек розстебнув рюкзак. Ось і пляшка Спіді, чарівного соку залишилося трохи менше дюйма,


(щоб подорожувати жодним хлопчикам ця отрута не потрібна але мені потрібна Спіді мені потрібна)


на самому денці. Не важливо. Він повертається. Серце гучно забилося при цій думці. Широченна суботня посмішка розтягла губи, відкидаючи і сірість дня, і страх в серце. Повертаюся, чувак!


Знову кроки, що наближаються, і на цей раз дядька Моргана, в цьому немає ніяких сумнівів, важкі і при цьому дрібочуть. Проте страх пішов. Дядько Морган щось почув, але, обігнувши кут, він побачить лише пакети з-під «Дорито» і зім'яті пивні банки.


Джек глибоко вдихнув – наповнив легені смородом вихлопних газів і холодним осіннім повітрям. Підніс до губ вскинутую пляшку. Ковтнув, ополовинив залишок рідини. І навіть із закритими очима примружився, тому що...


## Глава 16


Вовк


1


...сильний сонячне світло вдарив по опущеним століть.


Крізь солодко-мерзостный запах чарівного соку просочувався якийсь інший... теплий запах тварин. І він їх чув, вони рухалися навколо нього.


У переляку Джек відкрив очі, але спочатку нічого не побачив – освітлення змінилося несподівано і різко, ніби в темній кімнаті хтось відразу включив десяток двухсотваттных лампочок.


Теплий, покритий шерстю пліч потерся об нього, але не загрозливо (на що, у всякому разі, сподівався Джек), а немов кажучи: мені дуже треба-пройти-так-що-вибачте. Джек, який вже піднімалося, знову впав на землю.


– Гей! Гей! Відійдіть від нього! Прямо тут і прямо зараз! – Після гучного, міцного ляпанцю незадоволене тварина видав якийсь звук, щось середнє між «му-у» і «бе-е». – Цвяхи господні! Нічого не розумієте! Відійдіть від нього, а не те я вирву ваші поколоченные Богом очі!


Очі Джека пристосувалися до яскравості безхмарного осіннього дня Долин, і він побачив молодого хлопця, що стоїть посеред стада толкущихся на місці тварин, енергійно, але, схоже, зовсім не сильно шльопаючи їх з боків і трохи горбатим спинах. Джек сів, механічно знайшов пляшку Спіді – вмісту в ній залишилося на один дорогоцінний ковток – і прибрав її, при цьому не відриваючи погляду від спини пастуха.


Високого пастуха – зростом не нижче шести футів п'яти дюймів, прикинув Джек, – з такими широченними плечима, що вони здавалися непропорційними. Довге чорне волосся сальні діставали до лопаток. М'язи збурювалися і перекочувалися, коли він ходив серед тварин, які нагадували корів-пігмеїв. Він відганяв їх від Джека до Західної дорозі.


Фігура в нього була приголомшлива, навіть ззаду, але що здивувало Джека, так це одяг. Всі, кого він бачив у Долинах (включаючи його самого), носили туніки, камзоли, бриджі.


А на цього хлопця був комбінезон з нагрудником.


Потім він повернувся, і Джек відчув, як з грудей рветься крик жаху. Він схопився.


Псевдо-Елрой.


Пастухом був псевдо-Елрой.


2


Ні, звичайно, не псевдо-Елрой.


Якби Джек цього не зрозумів, все, що сталося після – кінотеатр, сарай, ат «Осяйного Дому», – можливо, не сталося б зовсім (або трапилося б зовсім інакше), але безмежний жах знерухомив його, щойно він піднявся на ноги. Він не міг утекти, як не може втекти олень, вихоплений з темряви ліхтарем мисливця.


Хлопець у комбінезоні наближався, а Джек думав: Елрой не такий високий і не такий широкий. І очі у нього жовті. У цієї істоти очі були яскравого, неймовірного оранжевого кольору. Дивлячись на них, ти немов дивився в очі хэллоуиновского гарбузового ліхтаря. І якщо в усмішці Елроя протягало божевілля і вбивство, то цей хлопець посміхався широко, весело і нешкідливо.


На його величезних босих лопатовидных ступнях пальці розташовувалися групами, по два і три, ледь проглядаючись крізь завитки жорсткої вовни. Не копытоподобные ноги, усвідомив Джек, ледь не сходячи з розуму від подиву, страху і пробуджується радості, а лапоподобные.


І чим ближче підходив хлопець, тим яскравіше ставали його


(людськи? звірині?)


помаранчеві очі. На мить вони знайшли той відтінок люмінесцентної фарби, якому віддають перевагу мисливці і дорожні регулювальники. Потім зблякли до каламутного світло-коричневого кольору. При цьому Джек побачив, що посмішка хлопця не лише дружній, а й недоумевающая, і разом усвідомив два важливих моменти. Перше: цей хлопець нікому не заподіє шкоди, абсолютно ніякої шкоди. Друге: він дурнуватий. Може, не недоумкуватий, але дурнуватий.


– Вовк! – усміхаючись, вигукнув величезний волохатий хлопчик-звір, і, помітивши його довгий гострий язик, Джек з жахом подумав, що саме на вовка цей хлопець і схожий. Не на козла, а на вовка. Залишалося тільки сподіватися, що він не помилився у своїй здогадці і Вовк не заподіє йому шкоди. Принаймні якщо я помилився, мені більше не доведеться хвилюватися, як би не допустити інших помилок... ніколи. – Вовк! Вовк! – Він простягнув руку, і Джек побачив, що кисті, як і стопи, покриті шерстю, більш м'якою і пухнастою, дуже навіть красивою. Особливо густо шерсть зростала на долонях, ніжно-біла, як зірочка на лобі коні.


Господи, здається, він хоче обмінятися зі мною рукостисканням!


Боязко, думаючи про дядька Томмі, який говорив йому, що не можна відмовляти в рукостисканні навіть гіршого ворога («Потім бийся з нею до смерті, якщо це необхідно, але спочатку пожми йому руку», – навчав його дядько Томмі), Джек теж простягнув руку, гадаючи, роздавлять її... або з'їдять.


– Вовк! Вовк! Потиснемо руки тут і зараз! – весело вигукнув хлопець-звір в комбінезоні. – Прямо тут і зараз! Старий добрий Вовк! Богу це сподобається! Прямо тут і зараз! Вовк!


Незважаючи на б'є ключем ентузіазм, рукостискання Вовка виявилося досить легким, спасибі пухнастою пружною вовни на долоні. Дитячий комбінезон і енергійне рукостискання від хлопця, який нагадує хаскі-переростка і пахне, як сінник після сильного дощу, подумав Джек. Що за цим піде? Пропозиція прийти в його церкву в неділю?


– Старий добрий Вовк, будь певен! Старий добрий Вовк, прямо тут і зараз. – Вовк обхопив руками широченную груди і засміявся, задоволений собою. Потім знову схопив руку Джека.


На цей раз сильно її трусонув. Джек зрозумів, що від нього вимагається якусь відповідь. Інакше цей приємний, але простакуватий хлопець так і буде трясти його руку, поки не зайде сонце.


– Старий добрий Вовк, – повторив він, бо, схоже, саме ця фраза дуже подобалася його нового знайомого.


Вовк розсміявся як дитина і відпустив руку Джека. Той відчув полегшення. Руку не розчавили і не з'їли, але хлопчика похитувало, як при морської хвороби. Вовк надто швидко тряс його долоню, прямо-таки як гравець на однорукий бандит, якому випала щаслива смуга.


– Чужинець, так? – запитав Вовк. Сунув руки в кишені і без усякого сорому почав грати в кишеньковий більярд.


– Так, – відповів Джек, думаючи, а що означає це слово. В Долинах воно мало специфічне значення. – Так, думаю, що так. Чужинець.


– Божа правда! Я тобі це було чути! Прямо тут і зараз, так, це точно! Пахне непогано, знаєш, але точно дивно. Вовк! Це я. Вовк! Вовк! Вовк! – Він відкинув голову і розсміявся. Сміх в якийсь момент плавно перейшов у виття.


– Джек, – представився Джек. – Джек З...


Його руку схопили і знову тряхнули вгору-вниз.


– Сойєр, – закінчив він, коли руку відпустили. Джек почував себе так, ніби хтось ударив його великий пухової подушкою. П'ятьма хвилинами раніше він стояв у холодній цегляної стіни сортиру поруч з автострадою 70. А тепер розмовляв з молодим хлопцем, в якому від звіра було, судячи з усього, більше, ніж від людини.


Та будь він проклятий, якщо повністю не позбувся від застуди.


3


– Вовк зустрічає Джека! Вовк зустрічає Джека! Тут і зараз! Гаразд! Добре! Ох, Джейсон! Корови на дорозі! Ну які ж вони дурні! Вовк! Вовк!


Кричачи, Вовк побіг по схилу пагорба до дороги, де стояла половина стада, озираючись у тупому подиві, як би запитуючи, а куди поділася трава. Тварини дійсно представляли собою щось середнє між коровами і вівцями, і Джек задався питанням, а кому і для чого була потрібна така помісь. У нього в голові відразу промайнуло назва – коровцы, – і він вирішив, що воно вдале. Тут Вовк наглядає за стадом коровець. О так. Тут і зараз.


Пухова подушка знову опустилася на голову Джека. Він сів і розсміявся, притискаючи руки до рота, щоб заглушити сміх.


Найбільша коровца висотою не перевищувала чотирьох футів. Густа шерсть з кольором нагадувала очі Вовка, у всякому разі, коли вони не виблискували, як хеллоуїнські гарбузове ліхтарі. Голову вінчали короткі закруглені рогу, судячи з усього, абсолютно даремні. Вовк погнав коровець з дороги. Вони ішли слухняно, не виявляючи страху. Якщо корова чи вівця в моєму світі вловить запах цього хлопця, подумав Джек, вона вистрибне з шкури, аби забратися з його шляху.


Але Джеку Вовк сподобався – сподобався з першого погляду, точно так само, як він з першого погляду злюбив Елроя. І це здавалося тим дивніше, що схожість між ними не викликало сумнівів. Тільки Елрой виглядав більш козлиним, тоді як Вовк... більше волчиным, чи що.


Джек повільно рушив до того місця, куди Вовк відправив пастися своє стадо. Він пам'ятав, як навшпиньках ішов вонючему коридору в «Барі Апдайка» до пожежної дверей, відчуваючи, що Елрой десь поруч, можливо, відчуваючи його запах, як корова на тій стороні безпомилково впізнала б Вовка. Він пам'ятав, як почали змінюватися руки Елроя, як роздулася його шия, як зуби перетворилися в почорнілі ікла.


– Вовк?


Вовк повернувся і, усміхаючись, подивився на нього. Його очі блиснули яскраво-оранжевим і в цей момент виглядали дикими і розумними. Потім блиск пішов, і в них повернулося вічне здивування, разом з кольором лісового горіха.


– Ти... в якомусь сенсі перевертень?


– Звичайно, – посміхаючись, відповів Вовк. – Ти потрапив в точку, Джек. Вовк!


Джек сів на камінь, задумливо дивлячись на Вовка. Він точно знав, що здивувати його ще чим-небудь неможливо, але Вовк зробив це граючись.


– Як твій батько, Джек? – запитав він недбалим, буденним тоном, яким зазвичай запитують про чужих родичів. – Що поробляє Філ? Вовк!


4


У Джека виникла дивна, але доречна асоціація: він відчув, як всі думки наче вітром винесло з голови. В ній не залишилося нічого, крім цієї асоціації, ні єдиної думки, як буває, коли радіостанція передає лише несучу хвилю. Потім він побачив, що обличчя Вовка змінилося. Щастя і дитяча допитливість поступилися місцем печалі. Джек побачив, як часто-часто роздуваються і звужуються ніздрі Вовка.


– Він помер, так? Вовк! Я шкодую, Джек. Бог поколотит мене! Я дурний! Дурний! – Вовк кулаком ударив себе по лобі і на цей раз справді завив. Від цього звуку у Джека похолодела кров. Коровцы почали нервово озиратися.


– Все нормально. – Йому здавалося, що говорить хтось інший. – Але... як ти дізнався?


– Твій запах змінився, – просто відповів Вовк. – Я дізнався, що він мертвий, відчувши це в твоєму запаху. Бідний Філ! Такий хороший хлопець! Кажу тобі прямо тут і зараз, Джек! Твій батько був хорошим хлопцем! Вовк!


– Так, був, – озвався Джек. – Але звідки ти його знав? І як ти дізнався, що він мій батько?


Вовк подивився на нього так, немов він поставив питання, що не потребує відповіді.


– Зрозуміло, я пам'ятаю його запах. Вовки пам'ятають усі запахи. Ти пахнеш, як він.


Шмяк! Велика пухова подушка знову обвалився йому на голову. Джек відчув бажання кататися по твердому, пружній оболонці смикну, тримаючись за живіт і регочучи на весь голос. Люди говорили йому, що у нього очі і рот батька, навіть талант батька до малювання, але ніколи не говорили, що він пахне, як його батько. Тим не менше він розумів, що це логічно.


– Звідки ти його знав? – повторив він своє питання.


Вовчик зам'явся.


– Він приходив з іншим, – нарешті відповів він. – Тим, що з Орріса. Я був зовсім маленький. Другий поганий. Другий викрав деяких з наших. Твій батько не знав, – квапливо додав він, немов зауважив, що Джек злиться. – Вовк! Ні! Він був хорошим, твій батько. Філ. Інший...


Вовк повільно похитав головою. На його обличчі з'явився дивний вираз. Немов йому згадався якийсь кошмарний сон з далекого дитинства.


– Поганий, – продовжив Вовк. – Він зробив собі лігво в цьому світі, каже мій батько. Здебільшого він був у свого двійника, але він з твого світу. Ми знали, що він поганий, ми могли сказати, але хто слухає вовків? Ніхто. Твій батько знав, що він поганий, але не міг рознюхати його так само добре, як ми. Він знав, що інший поганий, але не знав наскільки.


Вовк відкинув голову і знову завив, і довгий, леденить кров сумний виття луною відбився від глибокого синього неба.


Інтерлюдія


Слоут в цьому світі (II)


З широкої кишені куртки з капюшоном (він купив її, переконаний, що з першого жовтня Америка, починаючи з східних передгір'я Скелястих гір, перетворюється в замерзлу пустелю, і тепер обливався потом) Морган Слоут дістав маленьку сталеву коробочку. Під засувкою перебували десять маленьких кнопочок і прямокутник з округленими краями з матового жовтого скла, висотою в півдюйма і шириною в два. Нігтем мізинця лівої руки він обережно натиснув кілька кнопок, і на дисплеї з'явилися цифри. Слоут купив цю штуковину, яка позиціонувалася як найменший у світі сейф, в Цюріху. Згідно запевненням продавця, навіть тиждень в печі крематорію не пошкодила б цього дива з вуглецевої сталі.


Сейф відкрився.


Слоут відкинув два крихітних полотнища чорного оксамиту, настільки улюбленого ювелірами, і подивився на річ, яку придбав більше двадцяти років тому, задовго до того, як народився цей ненависний засранець, який заподіяв стільки клопоту. Тьмяний олов'яний ключик колись стирчав в спині запального солдатика. Слоут побачив цю іграшку у вітрині ломбарду в Пойнт-Венути, дивному маленькому каліфорнійському містечку, де у нього були свої чималі інтереси. Підкоряючись імпульсу, занадто сильного, щоб його відкидати (втім, Морган Слоут нічого відкидати і не збирався – він знав ціну своїм імпульсам), він увійшов у магазин і заплатив п'ять доларів за пом'ятого, запорошеного солдатика... але потрібен був йому не солдатик, а ключ, який піймав його погляд і щось шепнув йому. Слоут витягнув ключ з солдатської спини і поклав у кишеню, ледве вийшов за поріг ломбарду. Солдатика він викинув в урну біля книжкового магазину «Небезпечна планета».


Стоячи біля свого автомобіля на майданчику для відпочинку близько Льюисбурга, Морган Слоут дістав ключ з сейфа і оглянув його. Як і медіатор Джека, цей олов'яний ключик в Долинах ставав чимось ще. Одного разу, повернувшись, він впустив ключ у вестибюлі їх старого офісної будівлі. І напевно, в ньому залишилася магія Долин, бо не минуло й години, як цей ідіот Джеррі Бледсоу згорів живцем. Підняв чи Джеррі ключик? Наступив на нього? Слоут не знав, та його це не хвилювало. Плювати він хотів на Джеррі – а враховуючи, що страхова премія подвоювалася, якщо смерть настала в результаті нещасного випадку (цю маленьку подробицю Слоут дізнався від керуючого будинком, з яким іноді викурював трубку гашишу), він припускав, що Ніта Бледсоу теж особливо не сумувала, – але він ледь не зійшов з розуму, усвідомивши, що втратив ключик. Знайшов його Філ Сойєр і повернув з коротким коментарем: «Ось, Морг. Твій щасливий амулет, вірно? Повинно бути, у тебе в кишені дірка. Я знайшов його у вестибюлі, після того як відвезли бідного Джеррі».


Так, у вестибюлі. У вестибюлі, де пахло так, немов там дев'ять годин на максимальній швидкості молотив моторчик блендера «Уэйринг». У вестибюлі, де все почорніло, перекосилося і оплавився.


Всі, крім його непримітного олов'яного ключа.


Що в іншому світі перетворювався на страшну зброю – промеиемет – і який Слоут повісив на шию на тонкому срібному ланцюжку.


– Йду до тебе, Джекі. – В голосі Слоута чулася ніжність. – Пора завершити всю цю безглузду історію раз і назавжди.


## Глава 17


Вовк і стадо


1


Вовк говорив про багато, зрідка піднімаючись, щоб шугануть своє стадо з дороги, а одного разу – щоб перегнати його до річечки, що протікала приблизно в півмилі на захід. Коли Джек запитав, де він живе, Вовк невизначено махнув рукою на північ. Жив він, за його словами, зі своєю сім'єю. Коли через п'ять хвилин Джек попросив уточнити, яка у нього сім'я, на обличчі Вовка відбилося здивування, і він відповів, що у нього немає самки і дітей, а місяць зрілості настане для нього тільки через рік або два. Не викликало сумнівів, що він з нетерпінням чекав «місяця зрілості». Про це говорила невинно-хтива посмішка.


– Але ти сказав, що живеш з сім'єю.


– Ах, з родиною! З ними! Вовк! – Вовк розсміявся. – Звичайно. З ними! Ми всі живемо разом. Повинні займатися худобою. Її худобою.


– Королеви?


– Так. Нехай вона ніколи, ніколи не помре. – І Вовк зворушливо віддав честь, вклонився, притуливши до чола правий кулак.


Наступні питання дещо прояснили для Джека... у всякому разі, він так думав. Вовк був холостяком (хоча слово це навряд чи йому підходило). Сім'я, про яку він говорив, включала в себе всіх вовків і являла собою велику вовчу зграю. Кочівники, вірні королеві до гробу, вони пасли стада на величезних порожніх рівнинах, розташованих між Прикордонням на заході і Поселеннями, під якими Вовк мав на увазі міста і села, на сході.


Вовки в більшості своїй відрізнялися відмінним працьовитістю і ніколи не підводили тих, хто мав з ними справу. Про їхню силу складали легенди, їх хоробрість ніким не ставилася під сумнів. Деякі з них відправлялися на схід, до Поселення, де служили королеві стражниками, солдатами, навіть особистими охоронцями. Їх життя, пояснював Вовк Джеку, стоїть на двох наріжних каменях: королева і сім'я. І більшість волков служить королеві, як і він, доглядаючи за стадами.


В Долинах коровцы були головним джерелом м'яса, одягу, сала і лампового масла (цього Вовк Джеку не говорив, він сам зробив такий висновок). Весь худобу належав королеві, а вовча сім'я доглядала за ним з незапам'ятних часів. В цьому полягала їх робота. Джек подумав, що це дуже схоже на відносини бізонова стад і північноамериканських індіанців на Великих американських рівнинах... у всякому разі, до того, як білий чоловік з'явився там і порушив баланс.


– Дивись, і лев ляже поруч з баранчиком, а Вовк – з коровцой, – пробурмотів Джек і посміхнувся. Він лежав на спині, підклавши руки під голову. Спокійний і умиротворений як ніколи.


– Що, Джек?


– Нічого. Вовк, ти перетворюєшся на тварину при повному місяці?


– Зрозуміло, перетворююся. – На обличчі Вовка відбивалося цілковите здивування, немов Джек запитав: «Вовк, ти дійсно одягаєш штани після того, як посрал?» – Чужинці так не роблять, так? Філ мені говорив.


– А... е-е-е... стадо? – допитувався Джек. – Коли ти змінюєшся, вони...


– Ми ніколи не підходимо до стаду, коли змінюємося, – з усією серйозністю відповів Вовк. – Добрий Джейсон, ні! Ми їх сожрем, хіба ти цього не знаєш? І Вовка, який зжирає своє стадо, має стратити. Так сказано в «Книзі доброго землеробства». Вовк! Вовк! У нас є місця, куди ми йдемо при повному місяці. І стадо теж. Вони дурні, але знають, що повинні йти, коли місяць повна. Вовк! І вони повинні знати, поколоти їх Бог!


– Але ви їсте м'ясо, так? – запитав Джек.


– Набитий питаннями, як батько, – відповів Вовк. – Вовк! Я не заперечую. Так, ми їмо м'ясо. Зрозуміло, їмо. Ми ж Вовки, так?


– Але якщо ви не їсте стадо, що ви їсте?


– Ми їмо добре, – відповів Вовк і цим закрив тему.


Як і все в Долинах, Вовк являв собою таємницю – таємницю притягальну і лякаючу. І факт, що він знав і батька Джека, і Моргана Слоута – принаймні зустрічав їх двійників, і не один раз, – вносив свою лепту в цей ореол загадковості, але формував його не повністю. Все, що говорив Вовк, викликало у Джека десятки запитань, на більшість з яких Вовк не міг або не хотів – відповісти.


Візити Філа Сотеля і Орріса посідали, звичайно, центральне місце. Вперше вони з'явилися, коли Вовк був в «маленькій місяці» і жив з матір'ю і двома сестрами-по-калу». Вони, схоже, проходили повз, як і Джек, тільки прямували на схід, а не на захід («Сказати по правді, ти чи не єдиний чоловік, якого я бачив так далеко на заході і який йде на захід», – зізнався йому Вовк).


Вони обидва Вовкові сподобалися. Проблема виникла пізніше... проблема з Оррисом. Сталося це після того, як партнер батька Джека «зробив собі лігво в цьому світі», як знову і знову повторював Вовк – тільки він мав на увазі Слоута у фізичному вигляді Орріса. Вовк сказав, що Морган вкрав одну з його «сестер-по-виводку» («Моя мати місяць кусала руки і пальці на ногах, коли дізналася, що він її забрав», – буденно пояснив Вовк) і час від часу забирав інших Вовків. Вовк знизив голос і з написаними на обличчі страхом і побожним жахом розповів Джеку, що цей «кривоногий людина» забирав декого з Волков в інший світ, кубло Чужинців, і навчав їх є стадо.


– Це дуже погано для таких, як ти? – запитав Джек.


– Вони прокляті, – просто відповів Вовк.


Джек спочатку думав, що Вовк говорив про викрадення – дієслово, який він використовував, розповідаючи про свою сестру, був долинським варіантом «брати». Потім почав розуміти, що мова все-таки не про викрадення – якщо тільки Вовк не намагався з підсвідомої поетичністю сказати, що Морган викрав душі деяких членів вовчої сім'ї. Тепер Джек вважав, що Вовк говорив про перевертнів, які відвернулися від королеви і стада і присягнули на вірність Моргану... Моргану Слоуту і Моргану з Орріса.


Звідси, природно, перекинувся місток до Элрою.


Вовка, який зжирає своє стадо, має стратити.


До чоловіків в зеленому автомобілі, які зупинилися, щоб запитати його, як дістатися до потрібного їм місця, і запропонували йому «Тутсі рол», і спробували затягти в свою машину. Очі. Очі змінювалися.


Вони прокляті.


Він зробив собі лігво в цьому світі.


До цього Джек почував себе в безпеці і щасливим: щасливий, що повернувся в Долини, де теплий солодкий повітря не мав нічого спільного з сірим холодом західного Огайо; в безпеці поряд з великим доброзичливим Вовком, у сільській глибинці, далеко від всіх і вся.


Він зробив собі лігво в цьому світі.


Він питав Вовка про свого батька – Філе Сотеле в цьому світі, – але Вовк тільки хитав головою. Він був хорошим хлопцем, мав двійника – тобто був Чужинцем, – але, схоже, більше Вовк нічого не знав. Двійники, говорив він, зустрічалися серед людей рідко, і це все, що він міг про це сказати. Не міг описати зовнішність Філа Сотеля – не пам'ятав. Запам'ятав тільки запах. І знав, за його словами, тільки одне: хоча обидва Чужинця здавалися гарними, насправді хорошим був тільки Філ Сойєр. Одного разу він приніс подарунки Вовка і його сестрам-по-виводку» і «братам-по-калу». Одним з подарунків, не змінилися при переході зі світу Чужинців, стали комбінезони з нагрудником для Вовка.


– Я носив їх весь час, – казав Вовк. – Моя мати хотіла викинути їх після того, як я проходив в них п'ять років. Сказала, що вони стерли! Що я виріс із них! Вовк! Сказала, що вони всі з латок! Я їх не віддав. В кінці кінців вона купила матерію у коробейника, який прямував у Прикордонні. Я не знаю, скільки вона заплатила. Вовк! Я кажу тобі правду, Джек, я боявся запитати. Вона пофарбувала матерію в синій колір і пошила мені шість комбінезонів. А ті, які подарував мені твій батько, я на них сплю. Вовк! Вовк! Це моя Богом дана подушка. – Вовк посміхнувся так відкрито і при цьому так мрійно, що Джек узяв його за руку. Він ніколи так не робив в колишньому житті, ні за яких обставин, і виходило, що марно. Тепер він з радістю доторкнувся до теплої сильній руці Вовка.


– Я радий, що тобі подобався мій батько.


– Подобався! Подобався! Вовк! Вовк!


А потім разверзся пекло.


2


Вовк перестав говорити і сторожко озирнувся.


– Вовк? Що не?..


– Ш-ш-ш.


Тут Джек почув. Чутливі вуха Вовка вловили цей звук першими, але він швидко наростав: скоро, подумав Джек, його почує і глухий. Коровцы почали озиратися, а потім позадкували від джерела звуку, притискаючись один до одного. Здавалося, ніби хтось повільно розриває навпіл простирадло. Гучність все наростав і наростав, і Джек подумав, що зараз зійде з розуму.


Скочив вовк, приголомшений, здивований і зляканий. Цей тріск рветься матерії, це хриплувате бурчання продовжувало ставати все голосніше. І мекання коровець теж стало голосніше. Деякі зайшли в воду, і коли Джек подивився в їхній бік, одна впала в фонтан бризок і незграбно замахала ногами. А її вже топтали інші коровцы. Вона пронизливо заблеяла. Ще одна коровца спіткнулася і впала, після чого її теж затоптало повільно відступаюче стадо. На іншій стороні річки берег був низький і топкий, порослий смарагдовою травою. Перша добравшаяся до нього коровца відразу ж загрузла.


– Ох ви, поколоченные Богом ні на що не придатні животини! – проревів Вовк і кинувся вниз по схилу до того місця, де в воду впала перша коровца, тепер корчившаяся в передсмертних муках.


– Вовк? – озвався Джек, але Вовк його не почув. Джек сам ледве чув себе крізь цей голосний тріск рветься матерії. Він подивився трохи вправо, на цей бік річечки, і від здивування у нього відвисла щелепа. Щось відбувалося з повітрям. Якась його частина, футів за три від землі, йшла брижами, витріщала, звивалася і розтягувалась. Крізь цей феномен Джек бачив Західну дорогу, але мерехтливу і наче в тумані, неначе їх розділяв гарячий потік, що піднімається над сміттєспалювальної печі.


Щось роздирає повітря, як рану... що проходить через нього – з нашої сторони? Ох, Джейсон, те ж саме відбувається, коли я стрибаю з світу в світ?


Але навіть в паніці і замішанні він знав, що це не так.


Джек міг уявити, хто переходив з світу в світ, немов ґвалтуючи перешкоду.


І побіг вниз по схилу.


3


Тріск роздертій матерії ставав все голосніше. Вовк на колінах стояв у воді, намагаючись допомогти другий впала коровце. Першу, затоптану, ліниво відносило течією.


– Піднімайся! Бог поколотит тебе, піднімайся! Вовк!


Вовк що є сили штовхав і тьопав коровцу, яка билася і наваливалась на нього, потім обома руками обхопив тулуб потопаючого тваринного і потягнув вгору.


– ВОВК! ТУТ І ЗАРАЗ! – прокричав він. Рукави його сорочки розірвалися на біцепсах, і він нагадав Джеку Девіда Банера в момент перетворення в Неймовірного Халка. Бризки полетіли на всі боки, Вовк звівся на ноги, його очі виблискували помаранчевим, синій комбінезон, намокнувши, почорнів. Вода потекла з ніздрів коровцы, яку Вовк притискав до грудей, як цуценя-переростка. Її очі закотилися, видно було тільки білки.


– Вовк! – крикнув Джек. – Це Морган! Це...


– Стадо! – крикнув у відповідь Вовк. – Вовк! Вовк! Моє стадо! Джек! Не намагайся...


Інше потонуло в раскате грому, який струсонув землю. Грім поглинув і зводить з розуму монотонний тріск рветься матерії. Майже в такому замішанні, як і коровцы Вовка, Джек підняв голову і побачив чисте синє небо, позбавлене хмар, якщо не рахувати поодиноких білих ватних грудок на горизонті.


Грім викликав паніку в стаді Вовка. Коровцы кинулися навтьоки, але у своїй виключній дурниці багато зробили це задом наперед. Вони падали, поверталися, йшли під воду. Джек почув голосний тріск ламається кістки, потім відчайдушний «беє-е-е-е» пробитого болем тварини. Вовк заревів від люті, кинув коровцу, яку намагався врятувати, і пішов до далекого берега.


Але перш ніж встиг дістатися до нього, п'ять або шість коровець врізалися у Вовка і збили з ніг. Бризки води летіли на всі боки. Джек бачив, яка небезпека загрожує Вовкові: його могли затоптати і втопити ці дурні перелякані тварини.


Джек кинувся у воду, темну і каламутну від піднятого з дна мулу. Протягом намагався поцупити його з собою. Блеющая коровца з закатившимися очима прошлепала по воді повз нього, мало не зваливши з ніг. Йому хлюпнуло в очі, і Джек підняв руку, щоб протерти їх.


Тепер тріск рветься простирадла заповнював весь світ: Р-Р-Р-Р-Р-І-І-П-П-П-П... Вовк! До біса Моргана, у всякому разі, зараз. Вовк потрапив у біду.


Його мокра волохата голова показалася над водою, а потім три коровцы пробігли по ньому, і тепер Джек бачив тільки одну размахивающую волохату руку. Він рушив далі, намагаючись пробитися крізь стадо; одні тварини ще стояли, інші борсалися й тонули.


– Джек! – проревів голос, перекриваючи тріск рветься простирадла. Джек знав його. Голос дядька Моргана.


– Джек!


Пролунав ще один гуркіт грому, шалений гуркіт, прокотився по небу, як після артилерійського пострілу.


Важко дихаючи, з падаючими на очі мокрими волоссям, Джек озирнувся... і побачив майданчик для відпочинку на автостраді 70 поруч з Льюисбургом, штат Огайо. Він дивився на неї наче крізь рябоє, тьмяне скло... але бачив. У ліву частину цієї висить у повітрі дірки з рваними краями потрапив навіть кут туалету. У правій частині стирчав капот «шевроле», що завис у трьох футах над полем, де вони з Вовком мирно сиділи і розмовляли п'ятьма хвилинами раніше. А по центру, ніби актор масовки у фільмі про підкорення адміралом Бердом Південного полюса, стояв Морган Слоут, і його товсте раскрасневшееся обличчя перекосила вбивча лють. Лють і щось ще. Торжество? Так. Джек думав, що воно саме.


Він завмер посеред річки за стегна у воді – коровцы обтікали його з двох сторін, то мыча, то блея – і дивився в дірку, розрив у самої тканини реальності, з широко розкритими очима, з ще ширше розкритим ротом.


Він мене знайшов, Господи Боже, він мене знайшов.


– Ось ти де, маленький засранець! – проревів Морган. Голос був глухуватим, мертвим, тому що переходив з реальності того світу в реальність. Як голос людини, кричущого в закритій телефонній будці. – Тепер ми з усім розберемося, так? Розберемося?


Морган рушив на Джека, його обличчя розпливлося і пішло брижами, немов м'який пластик, і хлопчик встиг помітити, що Морган щось стискає в руці, щось висить на шиї, щось маленьке і сріблясте.


Джек не міг ворухнутися, наче паралізований, а Слоут просувався крізь діру між всесвітами. І, проходячи, трансформувався, як перевертень, перетворюючись з Моргана Слоута, інвестора, землевласника, іноді голлівудського агента, у Моргана з Орріса, претендента на трон вмираючої королеви. Його палаючі товсті щоки схудли. З них сходила почервоніння. Волосся відростало, подовжувалися по всьому черепом, немов якась невидима істота спочатку пофарбував голову Моргана, а потім навело на нього перуку. У двійника Слоута волосся були довгі, чорні, розвіваються, але якісь мляві. Джек бачив, що вони схоплені на потилиці стрічкою, однак вузол растрепался.


Тепла куртка відчинилися, зникла, повернулася плащем з капюшоном.


Високі замшеві черевики Моргана Слоута стали темними шкіряними ботфортами з вилогами, над одним з яких стирчала рукоятка кинджала.


Маленька срібна штучка в його руці перетворилася на невелику трубку, на кінці якої переливався синій вогонь.


Це ж промеиемет. Господи, це...


– Джек! – тихий крик, чути, повний води.


Джек незграбно повернувся, ледь уникнувши зіткнення з ще однією коровцой, захлебнувшейся і плывшей на боці. Побачив, що голова Вовка знову пішла під воду і він махає вже обома руками. Джек поспішив до цих рук, намагаючись по можливості уникати зіткнення з коровцами. Одна сильно стукнула його в стегно, і він впав, хлебнув води, швидко піднявся, кашляючи і відпльовуючись, засунув одну руку під камзол, щоб переконатися, що пляшка на місці, злякавшись, що міг її втратити. Не втратив.


– Хлопець! Обернись і подивися на мене! Хлопець!


Немає часу, Морган. Вибачте, але зараз мені треба думати про те, як би стадо Вовка не втопило мене, перш ніж ви підсмажите мене вашої трубкою смерті. Я...


Синій вогонь з шипінням пройшов над плечем Джека – як смертоносна електрична дуга. Промінь влучив у коровцу, завязшую на протилежному березі, і нещасна тварина вибухнуло, немов проковтнуло шашку динаміту. Кров полетіла на всі боки. Шматки плоті дощем падали на воду навколо Джека.


– Повернись і подивись на мене, хлопче!


Він відчував силу цього наказу, хватающую його за обличчя невидимими руками, намагається розгорнути на голос.


Голова Вовка знову з'явилася над водою, він піднявся на ноги, волосся прилипли до особи, його приголомшені очі, ледь видимі крізь цей завісу, нагадували очі англійської вівчарки. Він кашляв і похитувався, схоже, вже не розуміючи, де знаходиться.


– Вовк! – вигукнув Джек, але з ясного неба знову пролунав грім, заглушивши його крик.


Вовк зігнувся навпіл, і його вирвало фонтаном каламутної води. В наступну мить ще одна збожеволіла від жаху коровца врізалася в нього і потягнула під воду.


Всі, у відчаї подумав Джек. Це все, він потонув, залиш його, сматывайся...


Але він рвався до Вовка, відштовхнувши вмираючу, ще трохи подергивающуюся коровцу, щоб дістатися до нього.


– Джейсон! – вигукнув Морган з Орріса, і Джек усвідомив, що Морган кликав його, Джека, по імені. Тому що тут він не був Джеком. Тут він був Джейсоном.


Але син королеви помер у дитинстві, він...


Вологий, шиплячий жар електрики, здавалося, обпалив йому волосся. Удар знову припав на протилежний берег. Одна з коровець Вовка звернулася в пар. Але не зовсім. Ноги тварини стирчали з болотистій землі, як стовпчики. На очах Джека вони почали падати, повільно нахиляючись в різні сторони.


– ПОВЕРНИСЬ І ПОДИВИСЬ НА МЕНЕ, ТАК ПОКОЛОТИТ ТЕБЕ БОГ!


Вода, чому він не направляє промінь у воду, щоб підсмажити мене, Вовка і всіх коровець одночасно?


Тут йому пригадався урок фізики в п'ятому класі. Як тільки електрика потрапляє у воду, вона йде куди завгодно... в тому числі і до джерела електричного струму.


Вид приголомшеного особи Вовка під шаром води вибив ці думки з голови. Вовк був живий, але його придавила коровца, від страху втратила здатність рухатися, хоча ціла і неушкоджена. Руки Вовка ледь трепыхались. І поки Джек долав все ще разделявшее їх відстань, одна рука безсило впала на воду і її підхопило течією, мов латаття.


Не зупиняючись, Джек нахилив ліве плече і врізався в коровцу, зовсім як Джек Армстронг у дитячій спортивній історії.


Будь це справжня корова, а не долинська компактна модель, Джек не зрушив би з місця, враховуючи, що протягом працювало проти нього. Але коровца значно поступалася розмірами корові, так і Джек вдарив з усієї сили. Вона заблеяла, подалася назад, сіла на задні ноги, а потім поспішила до далекого берега. Джек схопив Вовка за руки і потягнув вгору.


Вовк піднімався неохоче, як просякнуте водою стовбур дерева, його очі скляні і наполовину закрилися, вода текла з вух і носа і рота. Губи посиніли.


Блискавки вдарили справа і зліва від того місця, де Джек тримав Вовка, разом вони нагадували пару п'яниць, намагаються танцювати в басейні. На іншому березі ще одну коровцу рознесло на шматки, її відрізана голова все ще блеяла. На іншому березі жаркі смуги вогню зигзагами розсікали болотистий грунт, підпалювали ростуть на купині очерети і більше суху траву там, де земля починала підніматися.


– Вовк! – крикнув Джек. – Вовк, заради Бога!


– Ох! – простогнав Вовк, і його вирвало теплою каламутною водою на плече Джека. – О-О-о-о-х-х-х-х!


Тепер Джек бачив, що Морган вже на березі, висока сувора постать у чорному плащі. Капюшон обрамляв бліде, як у вампіра, серйозно-романтична особа. Хлопчик встиг подумати, що і в цьому проявилася магія Долин. Тут Морган не нагадував велику неспокійну жабу з серцем пірата і розумом вбивці. Тут його обличчя схудло і знайшло сувору мужню красу. Він направив на них промеиемет, немов іграшкові чарівну паличку, і синій вогонь розірвав повітря.


– Ти і твій тупий друг! – вигукнув Морган. Його тонкі губи розійшлися в торжествуючої посмішкою, оголивши криві жовті зуби, і він раз і назавжди перестав бути красенем.


Вовк закричав і почав вириватися з втомлених рук Джека. Він дивився на Моргана, його очі стали помаранчевими, і їх переповнювали ненависть і страх.


– Ти диявол! – крикнув Вовк. – Ти диявол! Моя сестра! Моя сестра-по-калу! Вовк! Вовк! Ти диявол!


Джек витягнув пляшку з-під камзола. Все одно залишався один-єдиний ковток. Однією рукою він втримати Вовка не міг – той зісковзував вниз. Це не мало значення. Він же не міг взяти його з собою в інший світ... чи міг?


– Ти диявол! – кричав Вовк, плачучи, вислизаючи з рук Джека. Зі спини його комбінезон роздувся від води.


Запах палаючої трави і гарячих тварин.


Грім, вибух.


На цей раз вогненний струмінь пролетіла так близько від Джека, що ледь не обпалила волоски в ніздрях.


– ТАК, ВИ ОБИДВА, ВИ ОБИДВА! – бушував Морган. – Я ПОКАЖУ ТОБІ, ЩО НЕ МОЖНА ВСТАВАТИ У МЕНЕ НА ШЛЯХУ, МАЛЕНЬКИЙ ВИРОДОК! ВИ ОБИДВА! Я ПРИБ'Ю ВАС ОБОХ!


– Вовк, тримайся! – крикнув Джек. Він залишив спроби не дати Вовкові піти під воду. Замість цього схопив його за руку і міцно стиснув. – Тримайся за мене, чуєш?


– Вовк!


Джек підкинув пляшку до рота, і огидний холодний смак сгнившего винограду в останній раз заповнив горло. Пляшка спорожніла. Проковтуючи сік, він почув дзвін разбивающегося скла – один з променів Моргана потрапив у пляшку. Але дзвін долинав здалеку... Джек відчув пощипування статичної електрики... навіть люті крики Моргана і ті віддалилися.


Він відчув, як спиною валиться в дірку. Може, в могилу. Потім Вовк так сильно стиснув його руку, що він застогнав від болю. Це відчуття запаморочення, падіння початок йти... і разом з ним зник сонячне світло, змінившись лілово-сірими жовтневими сутінками центральної частини Америки. Крижаний дощ ударив Джека в обличчя, і тут до нього дійшло, що вода, в якій він стоїть, стала помітно холодніше. Звідки неподалік долинав знайомий гул трейлерів, мчать по шосе... немов над головою.


Неможливо, подумав він, але не помилився? Межі цього поняття, схоже, розтягувалися з завидною легкістю. На мить йому привиділися літаючі долинские вантажівки, які тягнуть за собою літаючі долинские люди з величезними парусиновыми крилами, закріпленими на спині.


Я повернувся, подумав Джек. Знову повернувся, то ж час, та ж автострада. Він чхнув.


Та ж застуда.


Але дещо змінилося.


Ніякої майданчики для відпочинку. Він стояв у крижаній річці під однією з естакад автостради.


І він забрав з собою Вовка.


І Вовк кричав.


## Глава 18


Вовк йде в кіно


1


По дорозі, ревучи дизельним двигуном, прогрохотал черговий трейлер. Естакада затремтіла. Вовк завив і вхопився за Джека, ледь не зваливши їх обох у воду.


– Припини! – крикнув Джек. – Відпусти мене, Вовче! Це всього лише трейлер! Відпусти!


Він ляснув Вовка долонею, не бажаючи цього робити, – жах Вовка виглядав таким зворушливим. Але, зворушливий чи ні, Вовк нетвердо стояв на ногах і важив, мабуть, фунтів на сто п'ятдесят більше Джека. Якби навалився на нього, вони обидва впали б в крижану воду, гарантувавши собі пневмонію.


– Вовк! Не подобається! Вовк! Не подобається! Вовк! Вовк!


Однак його хватка ослабла. Миттю пізніше руки повисли з боків. Коли над ними прогрохотал наступний трейлер, Вовк стиснувся, але Джека не схопив. Тільки дивився на нього з мовчазною, трепетною благанням, як би кажучи: Уведи мене звідси, будь ласка, уведи меня звідси, краще померти, ніж жити в цьому світі.


Сам дуже хочу забратися звідси, Вовк, але там Морган. А якщо б його і не було, у мене більше немає чарівного соку.


Джек подивився на ліву руку і побачив, що тримає зазубрене горлечко пляшки Спіді, як людина, готовий виставити серйозні аргументи в бійці біля барної стійки. Вовку неймовірно пощастило, що він не порізався, в жаху схопившись за Джека.


Він відкинув горлечко. Плюх.


Два трейлера один за іншим – шум подвоївся. Вовк в жаху завив і затулив руками вуха. Джек помітив, що велика частина волосся зникла з рук Вовка під час стрибка – велика, але не всі. І він бачив, що два перших пальця на кистях Вовка однакової довжини.


– Пішли, Вовк, – сказав Джек, ледь гуркіт ущух. – Пішли звідси. Ми виглядаємо як двоє хлопців, які чекають, поки їх покрестят у спеціальному випуску недільного «ВГ-клабу».


Він узяв Вовка за руку, потім у паніці сіпнувся, коли лапища Вовка стиснула його долоню. Вовк побачив вираз обличчя Джека і послабив хватку... трохи.


– Не залишай мене, Джек, – заблагав він. – Будь ласка, не залишай.


– Не хвилюйся, Вовк, не залишу, – відповів Джек. Подумав: Як ти тільки таке вляпываешься, гівнюк? Стоїш під автострадою посеред Огайо з прирученим перевертнем. Як тобі це вдається? Тренуєшся, чи що? І між іншим, що там у нас з місяцем, Джекі? Ти пам'ятаєш?


Він не пам'ятав і не міг нічого сказати, бо небо затягнули хмари і лив дощ.


Які у нього шанси? Тридцять до одного на його користь? Двадцять вісім до двох?


Якими б не були його шанси, виглядали вони аж ніяк не райдужними. З урахуванням того, як все складалося.


– Ні, я не залишу тебе, – повторив він, а потім повів Вовка до далекому березі річки. На мілководді плавала животом вгору брудна розламана лялька, скляні сині очі дивилися в сгущавшуюся темряву. М'язи руки Джека нили: він перенапружив їх, перетягуючи Вовка в цей світ. Плечовий суглоб дергало, як хворий зуб.


Ледве вони вийшли з води на засмічене трав'янистий берег, Джек знову почав чхати.


2


На цей раз в Долинах Джек пройшов на захід півмилі – саме на таку відстань Вовк перегнав стадо, щоб коровцы змогли напитися води з річки, ледь не стала Вовкові могилою. Тут, наскільки Джек міг судити, вони виявилися на десять миль на захід. Насилу вибралися на берег – Вовку, по суті, довелося тягнути Джека, – і в тане денному світлі Джек побачив у якихось п'ятдесяти ярдах з'їзд з автостради. «АРКАНУМ – ОСТАННІЙ З'ЇЗД В ОГАЙО. ДО КОРДОНУ ШТАТУ 15 МИЛЬ», – повідомляв покажчик.


– Нам треба зловити попутку.


– Попутку? – В голосі Вовка чулося сумнів.


– Дай я гляну на тебе.


Він подумав, що Вовк виглядає нормально, у всякому разі, в густих сутінках. Комбінезон з нагрудником залишився, тільки тепер на ньому з'явився ярлик «ОШКОШ». Зшита матір'ю Вовка сорочка перетворилася в сорочку синього шамбр фабричного виробництва і виглядала купленої в армійському магазині. На величезних босих ногах з'явилися шкіряні мокасини, з яких капала вода, і білі шкарпетки.


Самим дивним предметом нового наряду Вовка стали круглі окуляри в сталевій оправі, на зразок тих, що носив Джон Леннон.


– Вовк, ти погано бачив? В Долинах?


– Не знаю, – відповів Вовк. – Напевно! Вовк! Тут я точно бачу краще, з цими скляними очима. Вовк, прямо тут і зараз! – Він подивився на проїжджаючі трасою автомобілі, і Джек побачив їх очима Вовка: величезні сталеві потвори з величезними жовто-білими очима, з ревом мчать крізь ніч на неймовірній швидкості в шуршании гумових коліс по асфальту. – Я бачу краще, ніж хочу, – сумно додав Вовк.


3


[22]Двома днями пізніше вони втомлені, з ниючими ногами – прохромали повз покажчика «МУНІЦИПАЛЬНА МЕЖА МІСТА» на одній стороні шосе 32 і кафе «З 10 до 4» на інший, опинившись, таким чином, у місті Мансі, штат Індіана. Температура у Джека піднялася до ста двох градусів, і він постійно кашляв. Особа Вовка розпухло й зблідло. Він виглядав як боксер, який зазнав нищівної поразки. Днем раніше Вовк поліз за пізніми яблуками на дерево, росшее в тіні біля покинутого придорожнього комори. Забрався, почав збирати в нагрудну кишеню, які зморщилися осінні яблука, коли на нього напали оси, чиє гніздо знаходилося під звисом старого будови. Завиваючи, Вовк стрімголов злетів на землю, над його головою вилося коричнева хмара. І все ж, з одним повністю закритим від набряку оком і носом, що нагадує велику лілову ріпу, він наполіг, щоб Джек з'їв кращі з яблук. Вони всі виглядали не дуже маленькі, кислі, червиві, – і Джеку зовсім не хотілося їх є, але після того, що довелося пережити Вовкові, відмовити він не зміг.


Великий старий «камаро» з посиленими задніми ресорами (передній бампер майже утыкался в асфальт), сигналячи, проїхав мимо.


– Гей-й-й, гівнюки! – Крик змінився вибухом п'яного сміху. Вовк завив і припав до Джека. Той думав, що Вовк з часом зможе перебороти свій страх перед автомобілями, але тепер у нього з'явилися сумніви.


– Все нормально, Вовк, – втомлено заспокоїв він свого друга, в двадцятий або тридцятий раз за день звільняючись від обхвативших його рук. – Вони поїхали.


– Так голосно! – простогнав Вовк. – Вовк! Вовк! Так голосно, Джек, мої вуха, мої вуха!


– Прямоточний глушник, – пояснив Джек, втомлено подумавши: Тобі сподобаються каліфорнійські автостради, Вовк. Ми туди потрапимо, якщо продовжимо нашу спільну подорож, будь певен. А потім заглянемо на автомобільні гонки. Або на мотоциклетні. Ти прийдеш в захват. – Декому подобається цей звук, знаєш. Вони... – Напад кашлю зігнув його навпіл. Світ поплив у сірі тіні. Потім повернувся, повільно, дуже повільно.


– Подобається, – пробурмотів Вовк. – Як таке може подобатися, Джек? І запахи...


Джек знав, що для Вовка запахи – найстрашніше. Вони не пробули тут і чотирьох годин, як Вовк почав називати Америку Країною поганих запахів. У першу ніч Вовка рвало п'ять або шість разів, спочатку каламутній річковою водою з іншої реальності, потім жовчю. Це все запахи, страдницьки пояснював він. Він не знав, як Джек може виносити, як всі можуть їх виносити.


Джек розумів: повернувшись з Долин, ти поринаєш в запахи, яких не помічаєш, живучи тут. Дизельне паливо, вихлопні гази бензинових двигунів, промислові відходи, сміття, отруєна вода, хімікалії. Потім ти знову до них звикаєш. Звикаєш або перестаєш їх відчувати. Тільки з Вовком такого не відбувалося. Він ненавидів автомобілі, ненавидів запахи, ненавидів цей світ. Джек не думав, що Вовк коли-небудь до нього звикне. Розумів: якщо йому не вдасться найближчим часом повернути Вовка в Долини, той швидше за все рехнется. І ймовірно, в процесі зведе з розуму мене, подумав Джек. Не так багато для цього і треба.


Вантажівка з дощатим кузовом, заповненим клітками з курми, протарахтел повз, за ним слідував довгий хвіст нетерплячих легковиків, деякі водії тиснули на клаксон. Вовк буквально стрибнув в обійми Джека. Того, ослабленого хворобою, відкинуло завалений сміттям зарослий кювет, де він приземлився на п'яту точку, та так, що клацнули зуби.


– Вибач, Джек. – Голос Вовка був абсолютно нещасним. – Бог поколотит мене.


– Не твоя вина, – відповів Джек. – Втомився. Пора відпочити.


Вовк сів поруч з Джеком, мовчки, стурбовано дивлячись на нього. Він знав, які створює складності для Джека, знав, що Джеку не терпиться просуватися на захід швидше, щоб відірватися від Моргана, але в основному – з якоїсь іншої причини. Він знав, що уві сні Джек кликав маму і іноді плакав. Але, коли не спимо, Джек заплакав тільки один раз, після того як Вовк втратив самовладання на виїзді з Арканума. Це сталося, коли він зрозумів, що Джек розумів під попуткою. Коли він сказав Джеку, що не зможе їхати на попутці, принаймні зараз, а може, й ніколи. Після цього Джек сів на верхній рейок огорожі і заплакала, закривши обличчя руками. Потім перестав плакати... відняв руки від обличчя і подивився на Вовка так, немов хотів сказати, що залишить його в цій страшній Країні поганих запахів... а без Джека Вовк дуже скоро зійшов би з розуму.


4


Вони дійшли до виїзду з Арканума за резервною смузі, Вовк стискався в грудку і обіймав Джека всякий раз, коли в густіших сутінках повз проїжджала легковик або трейлер. Одного разу Джек почув глузливий голос, донесений вихором, піднятим який проїхав автомобілем: «Де ж ваша тачка, підори?» Він струсив з себе ці слова, як собака струшує потрапила в очі воду, і просто продовжував йти, взявши Вовка за руку й потягнувши за собою, коли відчув, що Вовк зараз рвоне в ліс. Джек розумів, як важливо якомога швидше піти з автостради, де заборонялося ловити попутки, і дістатися до виїзду з Арканума на західні смуги руху. У деяких штатах законодавчо дозволялося ловити попутку на виїзді (так, у всякому разі, сказав Джеку бродяга, з яким вони ночували в одному сараї), але навіть у тих штатах, де піднята рука з відстовбурченим пальцем вгору вважалася злочином, копи не звертали на тебе уваги, коли ти стояв на виїзді.


Тому першим ділом треба було дістатися до виїзду, сподіваючись, що по дорозі їх не перехопить дорожній патруль. Джеку не хотілося й думати про те, як сприймуть Вовка копи. Напевно, вирішать, що це перенесений у вісімдесяті Чарльз Менсон в окулярах Леннона.


Вони дісталися до виїзду, підійшли до йшла на захід смузі. Десять хвилин потому поруч зупинився бувалий старенький «крайслер». Водій, щільний чоловік у бейсболці з написом "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКА ТЕХНІКА "КЕЙС"", нахилився і відчинив дверцята:


– Стрибайте, хлопці. Огидний вечір, правда?


– Спасибі, містер, це точно, – весело відповів Джек. Голова його гарячково працювала, намагаючись вплести Вовка в Історію, так що вираз обличчя Вовка він не помічав.


А ось чоловік помітив.


І його обличчя закаменело.


– Нанюхав щось погане, синку?


Джека повернули в реальність різкі нотки в голосі водія. Добродушність зникло, і створювалося відчуття, що він щойно покинув «Бар Апдайка в Оутли», випивши віскі і закусивши пивом.


Джек тут же повернувся до Вовка.


Ніздрі Вовка роздувалися, як у ведмедя, який відчув близький запах скунса. Губи не просто відтягнулися від зубів, вони склалися складками, і верхня нагадувала низку пагорбів і лощин.


– Він що, розумово відсталий? – тихим голосом запитав Джека чоловік у бейсболці "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКА ТЕХНІКА "КЕЙС"".


– Ні... е-е-е... він просто...


Вовк загарчав.


Це вирішило справу.


– Господи. – Чоловік, схоже, не вірив своїм очам. Він натиснув педаль газу, і автомобіль рвонув з місця, дверцята зачинилися на ходу. Задні ліхтарі блиснули в дощовому присмерку, їх відображення червоними стрілами прокреслили асфальт.


– Це здорово. – Джек розвернувся до Вовка, який відскочив від його люті. – Просто чудово! Якщо у цього хлопця є радіопередавач, він вже на дев'ятнадцятому каналі, викликає копів, повідомляє їм, що парочка психів ловить попутку на виїзді з Арканума! Джейсон! Чи Ісус! Чи хто там ще, мені без різниці! Ти хочеш побачити, як забивають ці чортові цвяхи, Вовк? Зроби таке ще кілька разів, і ти відчуєш, як їх забивають! В нас! Їх заколотят у нас!


Стомлений до краю, погано розуміючий, роздратований, ледве тримається на ногах, Джек насувався на сжавшегося у грудку Вовка, який міг, якби захотів – одним міцним ударом відірвати йому голову, але тільки задкував.


– Не кричи, Джек, – заблагав він. – Запахи... бути там... під замком з цими запахами...


– Я не помітив ніяких запахів! – крикнув Джек. Голос сів, запалене горло саднило ще сильніше, але він не міг зупинитися: або кричати, або зійти з розуму. Мокрі волосся впало на очі. Він відкинув їх і ляснув Вовка по плечу – сильно, рука тут же відгукнулася болем. Немов ударив камінь. Вовк жалібно завив, і Джек розлютився ще дужче. Додало злості і те, що він збрехав. На цей раз він пробув у Долинах менше шести годин, але в автомобілі цього чоловіка смерділо, як у клітці дикого звіра. Давно випитим кави, свіжим пивом (розкрита банку «Штроха» стояла біля водія між ніг), а освіжувач повітря, що висів на дзеркалі заднього виду, пах сухий солодкуватою пудрою зі щоки трупа. І Джек вловив ще якийсь запах, більш темний, більш гидке...


– Ніяких! – прохрипів він. Ляснув Вовка з іншого плеча. Вовк знову завив і розвернувся, згорбився, як дитина, якого вдарив батько сердитий. Джек забив його по спині, вибиваючи бризки з комбінезона. Всякий раз, коли рука шльопала по тілу Вовка, той підвивав. – Так що тобі краще до цього звикнути (Лясь!), тому що в наступному автомобілі, який тут зупиниться, може сидіти коп (Лясь!), чи це буде містер Морган Слоут в його блевотно-зеленому «БМВ» (Лясь!), і якщо ти так і будеш великим немовлям, ми опинимося у великому чортова вулицях світі страждань! (Лясь!) Ти це розумієш?


Вовк мовчав. Стояв, зігнувшись спиною до Джека, тремтячи всім тілом. Плакав. Джек відчув, як до горла піднявся грудку, відчув, як защипало раптом стали гарячими очі. І від цього лють його розгорілася ще сильніше. Якась жахлива частина його свідомості найбільше хотіла, щоб він побив самого себе, і знала, що самий чудовий спосіб це зробити – бити Вовка.


– Повернись до мене!


Вовк повернувся. Сльози текли з мутно-карих очей за круглими окулярами. Під носом висіли соплі.


– Ти мене розумієш?


– Так, – простогнав Вовк. – Так, я розумію, але я не міг їхати з ним, Джек.


– Чому? – Джек сердито дивився на нього, притискаючи кулаки до боків. І як же у нього боліла голова!


– Тому що він помирав, – тихо відповів Вовк.


Джек витріщився на Вовка, злість швидко йшла.


– Джек, ти не знав? – м'яко запитав Вовк. – Вовк! Ти цього не почув?


– Ні, – ледь чутно мовив Джек. Але він щось почув, адже так? Щось таке, чого не бачив раніше. Суміш...


Тут до нього дійшло, і сили враз залишили його. Він важко опустився на відбійник, дивлячись на Вовка.


Гівно і гниє виноград. Ось що він почув. Не зовсім, але близько до того.


Гівно і гниє виноград.


– Це найгірший запах, – пробурмотів Вовк. – Він з'являється, коли люди забувають, як бути здоровими. Ми називаємо це... Вовк!.. Чорною хворобою. Я не думаю, що він знав про це. І... ці чужинці не можуть її понюхати, вірно, Джек?


– Не можуть, – прошепотів Джек. Якщо б він раптово перенісся в Нью-Хемпшир, в спальню матері «Альгамбра», то нанюхав б цей огидний запах?


Так. Від матері йшов цей запах, струмував з усіх пір, запах гівна і гниючого винограду, чорної хвороби.


– Ми називаємо її рак, – прошепотів він. Ми називаємо її рак, і у моєї матері ця хвороба.


– Я не знаю, чи зможу їхати на попутці чи ні. Я спробую, якщо ти хочеш, Джек, але запахи... всередині... зовні теж погано – Вовк! – але всередині...


Саме тоді Джек закрив обличчя руками і заплакала, від відчаю, але головним чином від втоми. І так, Вовк правильно зрозумів вираз його обличчя: на мить спокусу залишити Вовка перестало бути просто спокусою, перетворилося в єдино можливий вихід. Шанси дістатися до Каліфорнії і знайти Талісман – чим би він не був – з самого початку були невеликі, але тепер впали майже до нуля. Вовк не просто уповільнював його просування до мети. З-за Вовка вони рано чи пізно потрапили б до в'язниці. Швидше рано. І як він пояснить появу Вовка Раціонального Річарду Слоуту?


Так що в той момент на обличчі Джека Вовк побачив холодну розважливість, від якої у нього підкосилися коліна. Він впав на них і простягнув до Джеку зчеплені руки, як закоханий в поганій вікторіанської мелодрамі.


– Не йди і не залишай мене тут, Джек, – заплакав Вовк. – Не залишай доброго Вовка, не залишай мене тут, ти переніс мене сюди, будь ласка, не залишай мене тут...


І все – зв'язного мовлення Вовк позбувся. Можливо, він намагався щось сказати, але міг тільки ридати. Джек відчув, як на нього навалилася безмірна слабкість – не просто навалилася, добре села, як звична куртка. Не залишай мене тут, ти переніс мене сюди...


Ось так. Тепер він у відповіді за Вовка, вірно? Так. Звісно, так. Він схопив Вовка за руку і перетягнув з Долин в Огайо, і гнітюче плече – тому доказ. Зрозуміло, вибору в нього не було. Вовк тонув, а якщо б не втопився, Морган засмажив його цієї хреновиной, яка метала блискавки. І якщо б він міг повернути час назад, то спитав би: «Що б ти волів, Вовк, старина? Потрапити сюди і боятися чи залишитися там і померти?»


Так, звичайно, він міг запитати, але тільки Вовк йому не відповів би, бо туго міркував. І дядько Томмі обожнював цитувати китайську приказку: «Якщо ти врятував людині життя, відповідальність за нього лежить на тобі до кінця життя».


Купання в річці, втеча – це не мало значення. Відповідальність за Вовка лежала на ньому.


– Не залишай мене, Джек, – ридав Вовк. – Вовк-Вовк! Будь ласка, не залишай старого доброго Вовка, я тобі допоможу, я охоронятиму тебе всю ніч, я багато чого вмію, тільки не... не...


– Годі голосити і піднімайся. – Голос Джека звучав рівно і спокійно. – Я тебе не залишу. Але ми повинні забратися звідси, на випадок якщо цей тип викликав копів. Пішли.


5


– Ти придумав, що нам тепер робити, Джек? – несміливо запитав Вовк. Вони більше півгодини просиділи в зарослому кущами кюветі, відразу за адміністративним кордоном Мансі, і коли Джек повернувся до Вовка, той з полегшенням побачив його посмішку. Вимучену посмішку, і Вовку не подобалися темні мішки втоми під очима Джека (ще менше йому подобався запах Джека – хворий запах), але все-таки посмішку.


– Думаю, я знаю, що нам зараз треба зробити, – відповів Джек. – Я думав про це кілька днів тому, коли купив нові кеди.


Він підняв ноги. Обидва подивилися на кеди в скорботному мовчанні. Обдерті, обшарпані, брудні. Лівий просив каші. Джек відносив їх... він наморщив лоба, пригадуючи. Температура заважала думати. Три дні. Тільки трьома днями раніше він купив їх на розпродажу в магазині «Файва». Тепер вони виглядали старими. Старими.


– У будь-якому випадку... – Джек зітхнув, потім посміхнувся. – Бачиш той будинок, Вовк?


Грубе будівля з сірого цегли островом височіла посеред величезної автомобільної стоянки. Вовк знав, чим буде пахнути асфальт на цій стоянці: мертвими, разлагающимися тваринами. Він буде задихатися від цього запаху, а Джек ледь його помітить.


– До твого відома, на покажчику написано «Таун-лайн-сиксплекс», – пояснив Джек. – Звучить як кавник, але насправді це кіно з шістьма залами. Так що знайдеться хоч один фільм, який нам сподобається. – І вдень народу там буде небагато, а це добре, бо в тебе, Вовк, є дратує звичка злітати з котушок. – Пішли. – І він важко піднявся.


– Що таке кіно, Джек? – запитав Вовк. Він знав, що перетворився на страшну проблему для Джека – настільки страшний, що тепер, яким би не був привід, намагався навіть не висловлювати занепокоєння, не кажучи вже про те, щоб протестувати. Але йому в голову прийшла страшна думка: а раптом «піти в кіно» і «зловити попутку» – одне і те ж? Джек називав ревучі вози і карети «машинами», і «шеві», і «джертранами», і «універсалами» (останні, думав Вовк, виглядали як карети в Долинах, які перевозили пасажирів від однієї станції до іншої). Може, «кіно» – ще одна назва цих ревуть смердючих карет? Дуже навіть ймовірно.


– Знаєш, краще показати, ніж пояснювати, – відповів Джек. – Думаю, тобі сподобається. Пішли.


Вилазячи з кювету, Джек спіткнувся і впав на коліна.


– Джек, ти в порядку? – стурбовано запитав Вовк.


Джек кивнув. Вони попрямували до автомобільній стоянці, яка в повній відповідності з припущенням Вовка жахливо смерділа.


6


Джек «пройшов» добру частину тридцяти п'яти миль між Арканумом, штат Огайо, і Мансі, штат Індіана, на широкій спині Вовка. Вовк боявся легковиків, трейлери жахали його, чи не всі запахи викликали нудоту, при раптових гучних шумів він міг завити і втекти. Але при цьому він майже не втомлювався. Якщо судити по тому, як все йде, «майже» можна викреслити, думав тепер Джек. Гадаю, він не знає втоми.


Джек як міг швидко відвів їх від арканумского виїзду, змушуючи мокрі втомлені ноги майже бігти. Голова гула від болю, немов у черепі бився вологий гнучкий кулак, по тілу прокочувалися хвилі жару і холоду. Вовк легко крокував зліва від нього, широким кроком, без праці встигаючи за Джеком. Джек розумів, що щодо копів, можливо, перебільшив, але чоловік у бейсболці "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКА ТЕХНІКА "КЕЙС"" виглядав дуже наляканим. І роздратованим.


Вони не пройшли і чверті милі, коли оселилася в боці спекотна, колючий біль змусила його запитати Вовка, не зможе той понести його на закорках.


– Що? – перепитав Вовк.


– Ну, знаєш. – І Джек показав, чого хоче.


Широка усмішка розпливлася по обличчю Вовка. Нарешті він щось зрозумів. Нарешті міг щось зробити.


– Ти хочеш поїхати на мені верхи! – радісно вигукнув він.


– Так, мабуть...


– Так! Вовк! Тут і зараз! Возив своїх маленьких «братів-по-виводку»! Запрыгивай, Джек! – Вовк нахилився, зігнув руки.


– Коли я стану занадто важким, просто опусти мене на...


Перш ніж він встиг закінчити, Вовк підхопив його і побіг в темряві по дорозі – справді побіг. Холодне вологе повітря здував волосся з гарячого лоба Джека.


– Вовк, ти видихаєшся, – крикнув Джек.


– Не я! Вовк! Вовк! Бігти тут і зараз! – Вперше після стрибка в голосі Вовка чулася радість. Наступні дві години він біг уздовж пустельній, темної двосмугової асфальтової дороги, поки Арканум не залишився далеко на сході. Потім Джек побачив кинутий комору, притулившийся у зарослого бур'янами поля, і в ньому вони переночували.


Вовку хотілося триматися подалі від міст, де автомобілі котили ревучим потоком, а сморід хмарою піднімалася до небес. І Джеку хотілося триматися подалі від міст, тому що Вовк дуже вирізнявся. Але йому довелося зробити одну зупинку, щойно вони перетнули кордон Індіани, неподалік від Харрисвилла, щоб зайти в придорожній магазин. Поки Вовк нервово чекав біля дороги, присідаючи навпочіпки, риючись у землі, піднімаючись, окреслюючи кроками невелике коло і знову сідаючи навпочіпки, Джек купив газету й уважно переглянув розділ погоди. Наступне повний місяць припадало на тридцять перше жовтня – Хеллоуїн, ясна річ. Джек повернувся на першу сторінку, щоб зрозуміти, який сьогодні день... точніше, був учора. Двадцять шосте жовтня.


7


Джек штовхнув одну з скляних дверей і разом з Вовком увійшов у фойє «Таун-лайн-сиксплекса». Кинув погляд на Вовка, але той тримався – у всякому разі, поки – цілком пристойно і виглядав, можна сказати, цікаво-оптимістичним... принаймні на той момент. В будинку йому не подобалося, але він знаходив, що тут краще, ніж в автомобілі. І пахло добре, чимось легким і смачним. Хоча пробивався і якийсь інший запах, гіркий, з тухлінкой. Вовк повернув голову вліво і побачив скляний ящик, повний чогось білого. Звідти і йшов хороший легкий запах.


– Джек, – прошепотів він.


– Так?


– Я хочу геть того білого. Але без пі-пі.


– Пі-пі? Про що ти?


Вовк пошукав більш правильне слово і знайшов.


– Без сечі. – Він показав на ємність, на якій спалахувала і гасла напис «СМАК ВЕРШКОВОГО МАСЛА». – Це ж якась сеча, так? Судячи по запаху.


Джек втомлено посміхнувся.


– Поп-корн без замінника масла, добре, – кивнув він. – А тепер помовч, гаразд?


– Звичайно, Джек, – несміливо обізвався Вовк. – Тут і зараз.


Дівчина, яка продавала квитки, жувала величезний клубок виноградної жуйки. Перестала жувати. Подивилася на Джека. Потім на його високого сутулящегося супутника. Жуйка, прилиплий до мови, нагадувала велику лілову пухлина. Касирка повернулася до продавця поп-корну і закотила очі.


– Два квитки, будь ласка. – Джек дістав скачали трубкою гроші, брудні, зароблені важкою працею однодоларові купюри, за винятком сиротливо п'ятірки, прихованою посередині.


– Який фільм? – Її очі рухалися зліва направо, справа наліво, з Джека на Вовка, з Вовка на Джека, ніби вона дивилася тенісний матч.


– А скоро почнеться? – запитав Джек.


– Ну... – Дівчина зазирнула в що лежав перед нею листок, приклеєний скотчем. – «Літаючий дракон» в четвертому залі. Кун-фу з Чаком Норрісом. – Зліва направо, справа наліво, зліва направо. – У шостому залі – подвійний показ. Мультфільми Ральфа Бакши. «Чарівники» та «Володар Кілець».


Джек відчув полегшення. Адже Вовк – великий дитина-переросток, а діти люблять мультики. Так що все могло вийти. Вовк знайде в Країні поганих запахів хоч щось веселе, а Джек зможе поспати три години.


– Це нам підходить, – сказав він касирці. – Мультфільми.


– З вас чотири долари, – відповіла вона. – Денні знижки до двох годин дня. – Натиснула кнопку, і два квитка вискочили з щілини з механічним скреготом. Вовк, скрикнувши, відсахнувся.


Дівчина поглянула на нього, піднявши брови.


– Ви нервовий, містер?


– Ні, я Вовк. – Він посміхнувся, продемонструвавши дуже багато зубів. Джек міг заприсягтися, що двома днями раніше зубів було менше. Дівчина подивилася на них. Облизнула губи.


– Все добре. Просто він... – Джек знизав плечима. – Занадто багато часу проводить на фермі. Ви розумієте. – Він простягнув сирітку-п'ятірки. Касирка взяла її з таким виглядом, ніби шкодувала, що у неї немає щипців.


– Пішли, Вовк.


Коли вони попрямували до кіоску з солодощами – Джек засовував долар в кишені брудних джинсів, – касирка губами надіслала повідомлення продавцю: «Подивися на його ніс!»


Джек подивився на Вовка і побачив, що його ніздрі ритмічно роздуваються і стискуються.


– Припини, – пробурмотів він.


– Припинити що, Джек?


– Те, що ти робиш носом.


– Ох. Я спробую, Джек, але...


– Ш-ш-ш.


– Хочеш що-небудь узяти, синку? – запитав продавець.


– Так, будь ласка. «Джуніор минтс», «Ризес писэс» і велику порцію поп-корну без масла.


Продавець поставив замовлення на прилавок, і підсунув до них. Вовк схопив відерце обома руками і тут же захрустел поп-корном, набивши повен рот.


Продавець мовчки дивився на нього.


– Занадто багато часу проводить на фермі, – повторив Джек. Він вже задавався питанням, чи достатньо побачили ці двоє, щоб викликати поліцію. Подумав – і не вперше – про іронії відбувається. У Нью-Йорку або Лос-Анджелесі ніхто не звернув би на Вовка уваги, не глянув би на нього вдруге, а тим більше – в третій. Ймовірно, рівень терпимості до дивацтв в глибинці був значно нижче. Але зрозуміло, потрап вони в Нью-Йорку або Лос-Анджелес, Вовк вже давно злетів би з котушок.


– Це точно, – кивнув продавець. – З тебе два вісімдесят.


Джек заплатив, внутрішньо скривившись, усвідомивши, що за три години кіно йому довелося викласти чверть усього грошового запасу.


Вовк посміхався продавця з повним ротом поп-корну. Джек бачив, що для Вовка це доброзичлива посмішка номер один, але чомусь сумнівався, що продавець теж її так сприймає. Занадто вже вона виходила зубастою, в сотню зубів.


І ніздрі Вовка знову роздувалися.


Та пішли вони, хай кличуть копів, якщо хочеться, подумав Джек з приреченістю, радше дорослого, ніж дитячого. Сильніше нас це вже не загальмує. Він не може їхати на нових автомобілях, тому що не виносить запаху нейтралізаторів, і не може їхати на старих, тому що вони смердять вихлопними газами, і потім, і машинним маслом, і пивом. Та він, напевно, не зможе їхати ні на чому, тому що скажено схильний клаустрофобії. Зізнайся, Джекі, хоча б самому собі. Ти говориш, що він скоро звикне, але цього, ймовірно, не трапиться ніколи. І що ми збираємося робити? Перетинати Індіану на своїх двох, що ж ще. Поправка. Вовк збирається перетинати Індіану на своїх двох. А я збираюся перетинати Індіану на спині Вовка. Але спочатку я збираюся відвести Вовка в цей чортовий кінозал і поспати, поки не закінчаться обидва фільми або поки не з'являться копи. Кінець історії, сер.


– Що ж, приємного перегляду, – напучував їх продавець.


– Спасибі, – відповів Джек. Обернувся і раптом зрозумів, що Вовка поруч немає. Вовк дивився на щось за головою продавця, і в його застиглих очах читався майже релігійний захват. Джек підняв голову і побачив, що обертається в потоках повітря рекламу фільму Стівена Спілберга «Близькі контакти третього ступеня». – Пішли, Вовк.


8


Вовк зрозумів, що нічого не вийде, як тільки вони переступили поріг.


Маленька, темна, вогка кімната. Жахливі запахи. Поет, якби він нюхом Вовка, сказав би, що це сморід гірких мрій. Вовк поетом не був. Він тільки знав, що переважає запах поп-корну з сечею, і його ледь не вирвало.


І без того тьмяні вогні почали гаснути, перетворюючи кімнату в печеру.


– Джек, – простогнав Вовк, вчепившись в руку Джека. – Джек, ми повинні вибратися звідси, розумієш?


– Тобі сподобається, Вовк, – пробурмотів Джек, розуміючи тривогу Вовка, хай і не повною мірою. Вовка завжди щось тривожило. У цьому світі тривога і Вовк стали синонімами. – Спробуй.


– Гаразд, – відповів Вовк, і Джек почув не тільки згода – Вовк щосили намагався тримати себе в руках. Вони сіли, Вовк – біля проходу, в незручній позі, високо піднявши коліна, притискаючи до грудей відерце з поп-корном, є який йому вже зовсім не хотілося.


Перед ними хтось чиркнув сірником, спалахнув жовтий вогник. Джек нанюхав сухий запах трави, такий знайомий по кінотеатрам Каліфорнії, що його тут же перестаєш помічати. Вовк відчув лісова пожежа.


– Джек!..


– Ш-ш-ш, фільм починається.


І я вже задрімав.


Джек так і не дізнався, який героїзм проявив Вовк в наступні кілька хвилин. Вовк і сам цього не знав. Він тільки знав, що намагається витримати цей кошмар заради Джека. Все гаразд, думав Вовк. Дивись, Вовк, Джек збирається поспати, збирається поспати прямо тут і зараз. І ти знаєш, Джек ніколи б не привів тебе в небезпечне місце, так що просто сиди... просто чекай... Вовк!.. все буде добре...


Але Вовк жив циклами, і його цикл наближався до місячного піку. Гострота інстинктів досягла максимуму, протистояти їм він не міг. Раціональний розум говорив, що тут з ним нічого не трапиться, інакше Джек не привів би його сюди. Але з тим же успіхом людина, у якого свербить у носі, каже собі, що не можна чхати в церкві, тому що це непристойно.


Він сидів у цій похмурій смердючій печері, вдихаючи запах лісової пожежі, сіпаючись всякий раз, коли тінь ковзала по проходу, покірно чекаючи, що з темряви над головою на нього щось звалиться. І коли в дальньому кінці печери відкрилося магічне вікно, він продовжував сидіти, купаючись в їдкого смороду власного поту, широко розкривши очі, з перекошеним від жаху обличчям, і дивився, як автомобілі стикаються і перевертаються, будівлі горять, а один чоловік переслідує іншого.


– Анонси, – пробурмотів Джек. – Я ж казав, тобі сподобається.


Почулися голоси. Хтось сказав: Не палити. Хто-то: Не смітити. Хто-то: Для груп знижки. Хтось: Пільгові ціни до чотирьох годин дня.


– Вовк, нас нагріли, – пробурмотів Джек. Почав говорити щось ще, але замість слів з горла вирвався хропіння.


Останній голос сказав: Исейчасмыпредставляемвам, – після чого Вовк втратив контроль над собою. «Володар Кілець» Бакши озвучувався з використанням системи Dolby, і projectionist веліли на денних сеансах врубати звук на повну, тому що на ці сеанси приходили наркомани, а гучність дуже подобалася.


Пролунали дикі гуркіт і скрегіт, знову відкрилося магічне вікно, і тепер Вовк побачив вогонь – мельтешение помаранчевого і червоного.


Він скрикнув і схопився на ноги, потягнувши за собою встиг задрімати Джека.


– Джек! – крикнув він. – Йти! Треба йти! Вовк! Бачу вогонь! Бачу вогонь! Вовк! Вовк!


– Сядь! – заволав хтось.


– Заткнися, торчок! – гаркнув хтось ще.


Відчинилися двері в задній стіні.


– Що тут відбувається?


– Вовк, заткнись! – прошепотів Джек. – Заради Бога...


– О-У-У-У-У-У-У-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО!


Вовк завив.


Якась жінка добре розгледіла Вовка в світі, падавшем через розчинені двері. Закричала і потягла хлопчика за руку. Буквально потягла: дитина впала на коліна, і жінка поволокла його по всипаному поп-корном проходу. З ноги хлопчика зіскочила кросівка.


– О-У-У-У-У-У-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-У-У-У-У-У-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-У-У-У-У-У-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО!


Хлопець, який курив травку в трьох рядах попереду, обернувся і з затуманеним цікавістю подивився на них. Один косяк парувала у нього в руці, другий стирчав за вухом.


– Ну... ні хріна собі, – вирвалося в нього. – Гребаные лондонські перевертні знову атакують, так?


– Гаразд, – забурмотів Джек. – Гаразд, ми йдемо. Ніяких проблем. Просто... просто більше не роби цього, добре? Добре?


І він повів Вовка до виходу. Знову навалилася втома.


У фойє світло боляче вдарив по очах безліччю голок. Жінка, яка потягла хлопчика з залу, позадкувала в кут, обіймаючи дитини. Коли побачила, що Джек вивів Вовка з двостулкових дверей шостого залу, підняла хлопчика на руки і метнулася до виходу з кінотеатру.


Продавець, касир, кіномеханік і високий чоловік у спортивній куртці, що нагадував гоночного зазывалу, збилися в щільну купку. Джек припустив, що чоловік у картатій куртці й білих туфлях – керуючий.


Прочинилися двері інших залів. З них визирали люди, щоб подивитися, з чого такий шум. Джеку вони здавалися барсуками, высунувшимися зі своїх нір.


– Забирайтеся! – крикнув чоловік у картатій куртці. – Забирайтеся, я вже викликав поліцію, вони під'їдуть через п'ять хвилин.


Брешеш, ти нікого не викликав, подумав Джек, вхопившись за соломинку надії. Не встиг викликати. І якщо ми негайно заберемось звідси, можливо – тільки можливо, – і не будеш викликати.


– Ми йдемо, – відповів Джек. – Вибачте. Просто... мій старший брат – епілептик, і у нього стався припадок. Ми... ми забули взяти з собою його ліки.


Слова «епілептик» вистачило, щоб продавець і касирка подалися назад. Немов Джек сказав «прокажений».


– Пішли, Вовк.


Він побачив, як керуючий подивився кудись вниз, побачив, як зневажливо вигнулися його губи. Простежив за його поглядом і побачив розпливалася темна пляма на комбінезоні Вовка. Той обмочився.


І Вовк це побачив. Багато в світі Джека було йому чуже, але, ймовірно, він розумів, як виглядає презирство. І вибухнув гучними, всхлипывающими, рвущими серце риданнями.


– Джек, я жалкую, Вовк дуже жалкує!


– Уведи його звідси, – зневажливо кинув керуючий і відвернувся.


Джек обійняв Вовка і повів до виходу.


– Пішли, Вовк, – говорив він спокійно, з щирою ніжністю. Ще ніколи він так гостро не переживав за Вовка. – Пішли, це моя вина – не твоя. Пішли.


– Вибач. – Вовк все ридав. – Я поганий, Бог мене поколотит, я поганий.


– Ти добрий, – відповів Джек. – Пішли.


Він відкрив двері, і вони вийшли у все ще теплий жовтневий день.


Жінка з дитиною перебувала у добрих двадцять ярдів від них, але, побачивши Джека і Вовка, позадкувала до свого автомобіля, тримаючи дитину перед собою, як загнаний в кут гангстер – заручника.


– Не подпускай його до мене! – закричала вона. – Не подпускай цього монстра до моєї дитини! Ти мене чуєш?! Не подпускай його до мене!


Джек подумав, що треба б сказати їй що-небудь заспокійливе, але потрібних слів не знайшов. Дуже втомився.


Вони рушили геть, під кутом перетинаючи автомобільну стоянку. Коли подолали половину шляху до дороги, Джек похитнувся. Світ на короткий час заволокло сірими.


Він смутно усвідомлював, що Вовк підхопив його на руки і несе дитину. Смутно усвідомлював, що Вовк плаче.


– Джек, я так шкодую, будь ласка, не треба ненавидіти Вовка, я можу бути хорошим добрим Вовком, ти почекай, ти побачиш...


– Я тебе ненавиджу, – відповів Джек. – Я знаю, що ти... ти хороший добрий Вовк...


Він заснув, не договоривши. Коли прокинувся, настав вечір і Мансі залишився позаду. Вовк тримався подалі від головних доріг, крокуючи по павутині місцевих путівців. Не звертаючи уваги на покажчики і не плутаючись на перехрестях, крокував строго на захід, ведений інстинктом перелітної птиці.


Ніч вони провели в порожньому будинку на північ від Каммака, і вранці Джеку здалося, що температура спала.


А ближче до полудня – полудня двадцять восьмого жовтня – він усвідомив, що на долонях Вовка знову з'явилися волосся.


## Глава 19


Джек під замком


1


У ту ніч вони заночували в руїнах згорілого будинку. З одного боку простягалося широке поле, з іншого височів ліс. На дальній стороні поля стояв фермерський будинок, але Джек вважав, що їм тут нічого не загрожує, якщо вони не будуть шуміти і висовуватися. Після заходу сонця Вовк пішов у ліс. Крокував повільно, нахилившись, майже торкаючись обличчям землі. Доки не зник з виду, нагадував Джеку короткозорої людини, що шукає втрачені очки. Джек нервував (буквально бачив Вовка, який потрапив у капкан зі сталевими зубами, Вовка, спійманого і похмурого, але не виючого, отгрызающего собі ногу), але Вовк повернувся і цього разу йшов, майже випроставшись, несучи в обох руках якісь рослини. Їх коріння стирчали з його кулаків.


– Що ти приніс, Вовк? – запитав Джек.


– Ліки, – сухо відповів Вовк. – Але не дуже гарне, Джек. Вовк! В твоєму світі хорошого не багато!


– Ліки? В якому сенсі?


Але Вовчик більше нічого не сказав. Дістав з нагрудної кишені два сірники, розпалив бездимний багаття і запитав Джека, чи зможе той знайти банку. Джек знайшов бляшанку з-під пива в кюветі. Вовк понюхав її і наморщив ніс.


– Знову погані запахи. Мені потрібна вода, Джек. Чиста вода. Я піду, якщо ти втомився.


– Вовк, я хочу знати, що ти задумав.


– Я піду, – повторив Вовк. – На тій стороні поля – ферма. Вовк! Там є чиста вода. Ти відпочивай.


Джек уявив собі, як дружина фермера визирає з вікна, готуючи вечерю, і бачить Вовка, що йде по двору з пивної банкою у одній волохатої лапи і корінцями і травами в інший.


– Я сходжу.


Ферма перебувала менш ніж в п'ятистах метрах від їхнього табору. Теплі вікна заклично жовтіли на іншій стороні поля. Ніким не помічений, Джек наповнив банку з крана у комори і рушив назад. На півдорозі усвідомив, що бачить свою тінь. Подивився на небо.


Місяць, майже повна, піднялася над східним обрієм.


Стривожений, Джек повернувся до Вовка і віддав йому банку з водою. Вовк понюхав, знову поморщився, але нічого не сказав. Поставив банку на вогонь і почав просовувати шматочки зібраних ним рослин у дірку в кришці. Хвилин через п'ять або трохи пізніше з пором почав підніматися жахливий запах – якщо по правді, цей сморід. Джек внутрішньо стиснувся. Він не сумнівався, що Вовк захоче, щоб він випив цей відвар, як не сумнівався і в тому, що ця гидота його вб'є, можливо, повільно і болісно.


Він закрив очі і захропів, голосно і картинно. Якщо Вовк побачить, що він спить, то, звичайно, будити не стане. Ніхто не будить хворих людей, вірно? А Джек хворів. З темрявою температура знову піднялася. Його бив озноб, і при цьому він рясно пітнів.


Дивлячись крізь вії, він побачив, як Вовк зняв банку з вогню і поставив остуджувати. Сам сів і втупився в небо, обхопивши руками коліна, з мрійливим і, чого там, прекрасним обличчям.


Він дивиться на місяць, подумав Джек і відчув страх.


Ми не підходимо до стаду, коли змінюємося. Добрий Джейсон, ні! Ми їх сожрем!


Вовк, скажи мені: тепер я – твоє стадо?


Джека затрясло.


П'ятьма хвилинами пізніше – Джек до цього часу справді майже заснув – Вовк нахилився над банкою, понюхав. Кивнув, підняв її і підійшов до того місця, де лежав Джек, привалившись до обвугленої сволока і підклавши під голову запасну сорочку. Джек щільно закрив очі і знову захропів.


– Вистачить, Джек! – радісно вигукнув Вовк. – Я знаю, що ти не спиш. Вовка не проведеш.


Джек відкрив очі і подивився на Вовка з сонним обуренням.


– Звідки ти знаєш?


– У людей є запах сну і запах неспання, – відповів Вовк. – Навіть чужинці повинні це знати, вірно?


– Ні, ми цього не знаємо.


– У будь-якому випадку ти повинен це випити. Це ліки. Випий його, Джек, прямо тут і зараз.


– Я не хочу, – відповів Джек. З банки нудотно тягнуло болотом.


– Джек, від тебе йде запах хвороби.


Джек мовчки дивився на нього.


– Так, – кивнув Вовк. – І він стає гірше. Поки ще не зовсім поганий, але – Вовк! стане таким, якщо ти не приймеш ліки.


– Вовк, ти, звичайно, можеш понюхати цілющі трави і все таке в Долинах, але це Країна поганих запахів, пам'ятаєш? Ти, напевно, зібрав жовтозілля-жовтяницю, і сумах, і віку, і...


– Це гарні трави, – відповів Вовк. – Просто не дуже сильні, так поколотит їх Бог. – На його обличчі відбилася туга. – Тут не все пахне погано. Є й гарні запахи. Але гарні запахи – як лікарські рослини. Слабкі. Я думаю, раніше вони були сильнішими.


Він знову замріяно подивився на місяць, і Джек відчув, як повертається тривога.


– Я готовий сперечатися, коли це було гарне місце, – продовжив Вовк. – Чиста і повна енергії...


– Вовк? – запитав Джек тихим голосом. – Вовк, у тебе на долонях знову з'явилася шерсть.


Вовк здригнувся і обернувся до Джека. Мить – можливо, позначилося запалене уяву Джека, але в будь-якому випадку це тривало не довше миті – в очах Вовка відверто читався голод. Потім він немов струсив з себе це мара, як поганий сон.


– Так. Але я не хочу говорити про це і не хочу, щоб ти говорив про це. Це не має значення, поки не має. Вовк! Просто випий ліки, Джек, це все, що ти повинен зробити.


Джек бачив, що негативна відповідь Вовка не влаштує, і якщо він, Джек, не вип'є ліки добровільно, Вовк вважатиме своїм обов'язком розтиснути йому щелепи і вилити вміст банки в глотку.


– Пам'ятай, якщо він мене вб'є, ти залишишся один, – похмуро попередив він, беручи банку, все ще теплу.


На обличчі Вовка відбився жах. Він зсунув круглі окуляри на переніссі.


– Не хочу завдавати тобі шкоди, Джек... Вовк ніколи не захоче завдати тобі шкоди. – На його обличчі читалося таке страждання, що воно могло здатися смішним, якби не було абсолютно щирим.


Джек здався і випив вміст банки. Він нічого не міг протиставити розпачу Вовка. Смак, як він і очікував, виявився огидним... та хіба світ не почав розпливатися? Хіба не почав розпливатися, немов перед стрибком назад в Долини?


– Вовк! – крикнув він. – Вовк, хапай мене за руку!


Вовк схопив, заклопотаний і схвильований.


– Джек? Джекі? Що таке?


Присмак ліки йшов з рота. І одночасно м'яке тепло – те саме тепло, яке виникало від глоточка бренді в тих рідкісних випадках, коли мати дозволяла випити його, – почав розтікатися по шлунку. Світ знову знайшов різкість. Це короткий розпливання могло бути плодом уяви Джека... але він так не думав.


Ми майже стрибнули. Ще мить, і це могло статися. Може, я зможу це зробити і без чарівного соку... може, я зможу!


– Джек? Що таке?


– Мені вже краще. – Джек видавив з себе посмішку. – Я краще себе почуваю, от і все. – І він виявив, що так воно і є.


– Від тебе пахне краще! – радісно вигукнув Вовк. – Вовк! Вовк!


2


Джек йшов на поправку, але на наступний день був ще дуже слабкий. Вовк ніс його на спині, і на захід вони просувалися повільно. В сутінках почали шукати місце для ночівлі. Джек помітив дров'яної сарай в невеликому брудному яру. Навколо валялися сміття і лисі покришки. Вовк погодився без зайвих слів. Весь день він тримався тихо і виглядав похмурим.


Джек відразу заснув і прокинувся близько одинадцятої, бо захотів відлити. Озирнувшись, побачив, що Вовка нема поруч. Подумав, що той пішов у ліс, щоб зібрати трави для другої лікарської дози і закріпити ефект. Джек сморщил ніс, але якби Вовк захотів, щоб він випив цей відвар, він би випив. Тому що після першої порції йому стало набагато краще.


Він відійшов за ріг повітки, високий худорлявий підліток в трусах, незашнурованных кедах і розстебнутій сорочці. Довго відливав, дивлячись на небо. Видалася одна з тих дивних ночей, які трапляються на Середньому Заході в жовтні і навіть на початку листопада, незадовго перед приходом зими з її жорстокою залізною хваткою. Було дуже тепло, легкий вітерець пестив шкіру.


Над головою плила луна, біла й кругла, і прекрасна. Вона заливала світ чистим, але дивно-примарним світлом, який, здавалося, одночасно і виставляв все напоказ, і приховував. Джек дивився на місяць, усвідомлюючи, що вона його гіпнотизує, проте анітрохи не хвилюючись.


Ми не підходимо до стаду, коли змінюємося. Добрий Джейсон, ні!


Тепер я – твоє стадо, Вовк?


Джек побачив на місяці особа. Без подиву зрозумів, що це особа Вовка... тільки не широке, і відкрите, і трохи здивоване, не просте і добре. Ні, обличчя було вузьке і темний, темний від шерсті, але шерсть значення не мала. Обличчя стало темним від намірів.


Ми не підходимо до стаду, ми їх сожрем, сожрем їх, ми їх сожрем, Джек, коли ми змінюємося ми...


Це особа на місяці, кьяроскуро на кістки, було мордою гарчить звіра, схилив голову набік перед тим, як кинутися на нього, роззявивши повну зубів пащу.


Ми їмо ми вбиваємо ми вбиваємо вбиваємо ВБИВАЄМО ВБИВАЄМО


Палець торкнувся плеча Джека і повільно спустився до талії.


Джек просто стояв, тримаючи пеніс в руці і дивлячись на місяць. А тут з нього знову вилетіла тугий струмінь сечі.


– Я налякав тебе, – почувся за його спиною голос Вовка. – Шкодую, Джек. Бог поколотит мене.


Але в цей момент Джек не думав, що Вовк про щось шкодує.


По голосу відчувалося, що Вовк посміхається.


У Джека раптово виникла впевненість, що його збираються з'їсти.


Будинок з каменів? – недоладно подумав він. У мене немає навіть будинки з соломи, куди я можу втекти.


Тепер, коли страх прийшов, він палав у крові спекотніше будь лихоманки.


Нам не страшний сірий вовк сірий вовк сірий вовк... дійсно хто боїться великого поганого вовка хто...


– Джек?


Я я о Господи я боюся великої поганого Вовка...


– Джек?


Він повільно повернувся.


Особа Вовка, на якому, коли вони підходили до сараю і влаштовувалися на нічліг, ледь проступала щетина, тепер покривала густа борода, що починався від самих скронь. І очі горіли червоно-помаранчевим вогнем.


– Вовк, ти в порядку? – просипел Джек. Голосніше говорити він не міг.


– Так, – відповів Вовк. – Я бігав з місяцем. Це прекрасно. Я бігав... і бігав... і бігав. Але я в порядку, Джек. – Вовк посміхнувся, показуючи, в якому порядку він, продемонструвавши при цьому повний рот гігантських гострих зубів. Джек в тихому жахом відсахнувся. Він немовби потрапив у кіно і дивився в пащу Чужого.


Вовк зловив погляд Джека, і на його загрубевшем обличчі промайнуло розчарування. Але під прикрістю – і не дуже глибоко – таїлося щось ще. Щось радісне і усміхнене, і скалящее зуби. Це що-то збирався переслідувати дичину, поки з її носа від жаху не бризне кров, поки вона не почне стогнати і благати про пощаду. Це щось взялося б реготати, розриваючи на шматки кричущу жертву.


Це щось сміялося б, навіть якщо б дичиною був він, Джек.


Особливо якщо б дичиною був він.


– Джек, вибач... – продовжив Вовк. – Час... воно підходить. Ми повинні щось зробити. Ми... завтра. Ми повинні... повинні... – Він подивився вгору, на місяць.


Підняв голову і завив.


І Джеку почувся – дуже тихий – відповідь виття місячного вовка.


Його охопив жах оповив з голови до п'ят. І до ранку Джек вже не склепив очей.


3


На наступний день Вовкові стало легше. Втім, лише на саму малість, тому що його ледь не нудило від напруги. Коли він намагався пояснити Джеку, що треба робити – наскільки міг, – високо над їхніми головами пролетів реактивний літак. Скочив вовк, вибіг з повітки і завив на нього, потрясаючи вскинутыми до неба кулаками. Він знову ходив босоніж. Волохаті ноги збільшилися і не влазили в дешеві мокасини.


Він намагався сказати, що робити, але міг базуватися лише на старих казках і чутках. Він знав, як відбувалася зміна в його світі, але відчував, що тут, у світі чужинців, все могло бути набагато гірше – і сильніше і небезпечніше. Він вже це відчував. Відчував силу, яка вирувала в ньому, і точно знав, що сьогодні, як тільки зійде місяць, сила ця виплеснеться назовні.


Він знову і знову повторював, що не хоче заподіяти шкоди Джеку, що швидше знищить себе, ніж Джека.


4


Ближче всього до них знаходився Дейлвилл, тихий маленький містечко. Джек дістався туди незабаром після того, як годинник на будівлі суду пробили опівдні, і увійшов в магазин залізних товарів «Справедлива ціна». Одну руку він тримав у кишені, де лежали останні гроші.


– Чим-небудь допомогти, синку?


– Так, сер, – відповів Джек. – Я хочу купити навісний замок.


– Що ж, іди сюди, і давай подивимось. У нас є йельские замки, і мосслеровские, і «Лок-тайты», так що вибирай. Який тобі потрібен замок?


– Великий, – відповів Джек, дивлячись на продавця потемнілими від тривоги очима. Його обличчя схудло, але як і раніше світилося дивною красою.


– Великий, – задумливо повторив продавець. – А дозволь спитати, для чого він тобі потрібен?


– Мій пес, – твердо відповів Джек. Історія. Вони завжди хотіли Історію. Цю він написав по дорозі від сараю, в якому вони з Вовком провели дві ночі. – Він потрібен для мого пса. Мені треба його замикати. Він кусається.


5


Замок, який він вибрав, коштував десять доларів, і приблизно стільки ж тепер залишалося у Джека. У нього защеміло серце від необхідності витратити так багато... і він ледь не взяв більш дешевий замок... але пригадав, як виглядав Вовк минулої ночі, коли вив на місяць, а його очі сяяли помаранчевим вогнем.


Він заплатив десять доларів.


На зворотному шляху Джек піднімав руку всякий раз, коли наближався автомобіль, але, зрозуміло, жоден не зупинився. Може, з-за його диких очей, з-за стоячого в них переляку. І він точно відчував, що очі у нього дикі і перелякані. Газета, в яку йому дозволив заглянути продавець магазину залізних товарів, обіцяла захід рівно в шостій вечора. Про схід місяця не повідомлялося, але Джек вважав, що вона зійде не пізніше семи. Годину дня вже пробило, а він досі поняття не мав, де замкнути Вовка на ніч.


Ти повинен замкнути мене, Джек, сказав йому Вовк. Надійно замкнути. Тому що, вирвавшись, я розірву всіх, кого зможу наздогнати і зловити. Навіть тебе, Джек. Навіть тебе. Тому ти повинен замкнути мене і тримати під замком, що б я не робив і що б не говорив. Три дні, Джек. Поки місяць не почне зменшуватися. Три дні... може, чотири, якщо не будеш повністю впевнений.


Так, але де? Передусім подалі від людей, щоб ніхто не почув Вовка, якщо – коли, з небажанням поправився Джек – той почне вити. І потрібно що-небудь більш міцне, ніж сарай, де вони ночували. Якщо Джек повісить новий десятидолларовый замок на двері цього сараю, Вовк просто проломить стіну.


Де?


Він не знав, але розумів, що на пошуки залишається лише шість годин... навіть менше.


Джек додав кроку.


6


Вони проходили повз кількох порожніх будинків, а в одному навіть провели ніч, і по дорозі з Дейлвилла Джек шукав ознаки порожнього житла: вікна без фіранок, табличку «ПРОДАЄТЬСЯ», некошеную траву на галявині і відчуття порожнечі, властиве покинутих домівках. Звичайно ж, він не сподівався замкнути Вовка в спальні якогось фермера на три дні. Вовк виламав двері б. Але в одному фермерському будинку був земляний підвал, і ось це могло спрацювати.


Міцна дубова двері в зарослому травою пагорбі здавалася казковою, а за нею знаходилася кімната без стін і стелі, підземна кімната, печера, з якої жива істота могло б прорити тунель назовні тільки за місяць. З цього підвалу Вовк б не вибрався, а земляні стіни і підлога не дозволили б йому завдати серйозну травму.


Але порожній фермерський будинок з земляним підвалом перебував у тридцяти або сорока милях на схід. І вони не встигали дістатися туди за час, що залишалося до сходу місяця. І захотів би Вовк пробігти сорок миль тільки для того, щоб опинитися в одиночному ув'язненні без всякої їжі, коли годину Зміни практично пробив?


Припустимо, пройшло занадто багато часу. Припустимо, Вовк так близько підійшов до Зміни, що відмовиться сідати під замок. Припустимо, його ненаситна, жадібна оборотна сторона вже вилізла з глибин підсвідомості і почала оглядывать цей дивний новий світ, гадаючи, а де тут ховається їжа. Великий замок, що загрожував розірвати шви кишені Джека, міг виявитися марним.


Я можу розвернутися, раптом усвідомив Джек. Можу повернутися в Дейлвилл і крокувати далі. Через день або два, в Лейпеле або Сисеро, пропрацюю кілька годин в магазині чи на фермі, виручу трохи грошей або хоча б вкраду обід, а потім за три-чотири дні доберуся до кордону з Иллинойсом. В Іллінойсі буде простіше, думав Джек. Він не знав, як йому це вдасться, але чомусь не сумнівався, що за Іллінойсом шлях до Спрінгфілда і школи Тэйера займе день або два.


І ще: зупинившись у чверті милі від сараю, Джек не міг знайти відповідь на питання: а як пояснити поява Вовка Річарду Слоуту? Своєму давньому другові Річарду, в його круглих окулярах, краватці і туфлях з кордовський шкіри. Річарду Слоуту, рационалисту до мозку кісток, дуже розумному й упертому. Те, чого ти не можеш побачити, ймовірно, не існує. У дитинстві Річарда ніколи не цікавили казки. На нього не справляли враження діснеївські фільми про фей-хрещених, які перетворювали гарбуза в карети, про злих королев, володаркам розмовляють дзеркал. Такі ідеї здавалися надто абсурдними, щоб захопити уяву шестирічного (або восьмирічного, або десятирічного) Річарда на відміну, скажімо, від фотографії електронного мікроскопа. Річард з ентузіазмом хапався за кубик Рубіка, з яким міг розібратися за дев'яносто секунд, але навряд чи готовий був прийняти ідею існування шістнадцятирічного перевертня зростанням шість футів п'ять дюймів.


Якийсь час Джек безпорадно крутився на дорозі – він майже вирішив, що зможе залишити Вовка і поодинці відправитися до Річарду і Талісману.


А якщо я – стадо? – мовчки запитав він себе. І згадав, як Вовк кинувся у воду слідом за бідними переляканими тваринами, щоб врятувати їх.


7


Сарай був порожній. Побачивши розчинені двері, Джек зрозумів, що Вовк кудись утік, але все одно пробрався по замусоренному яру, не в силах повірити своїм очам. Зазвичай вдень Вовк поодинці не відходив від сараю і на десяток футів. Однак сьогодні відійшов.


– Я повернувся! – крикнув Джек. – Гей, Вовк? Я купив замок.


Він знав, що говорить сам з собою, і погляд, кинутий в сарай, це підтвердив. Його рюкзак лежав на маленькій дерев'яній лаві, поруч зі стопкою дешевих журналів, датованих 1973 роком. Один кут дерев'яного сараю без вікон займала купа полін, ніби хтось нарубав дров, а акуратно скласти не спромігся. Більше всередині нічого не було. Джек відвернувся від відчинених дверей і безпорадно оглянув схили яру.


Лисі покришки серед бур'янів, пачка вицвілих політичних плакатів з ще читається прізвищем «ЛУГАР», пом'ята синьо-біла пластина з номерним знаком штату Коннектикут, пивні пляшки з вицвілими дочиста етикетками... жодного Вовка. Джек підняв руки до рота, склав рупором:


– Гей, Вовк! Я повернувся!


Він не очікував почути відповідь – і не почув. Вовк пішов.


– Блін. – Джек упер руки в стегна. Його роздирали суперечливі емоції: відчай, і полегшення, і заклопотаність. Вовк пішов, щоб врятувати Джеку життя – тільки цим і пояснювалося його відсутність. Коли Джек подався в Дейлвилл, Вовк теж покинув сарай. Втік на своїх невтомних ногах і тепер перебував за багато миль звідси, чекаючи сходу місяця. Зараз Вовк міг бути де завгодно.


Усвідомлення цього не зменшило заклопотаності Джека. Вовк міг податися в ліс, видневшийся за великим полем, яке, з одного боку, обмежував яр, а в лісі вистачало і зайців і мишей, і хто там ще міг жити: кроти, і борсуки і всі інші персонажі «Вітру у вербах». Такий варіант виглядав ідеально. Але Вовк міг понюхати худобу, і ось тоді йому загрожувала реальна небезпека. Він міг, раптово усвідомив Джек, понюхати фермера і його сім'ю. Або, того гірше, Вовк міг опинитися поблизу одного з лежали на північ містечок. Джек не знав цього напевно, але припускав, що трансформувався Вовк вб'є не менше півдесятка людей, перш ніж кому-небудь вдасться прикінчити його.


– Чорт, чорт, чорт, – пробурмотів Джек і почав підніматися по далекому схилі яру. Він не розраховував побачити Вовка – усвідомив, що, можливо, більше ніколи його не побачить. А через кілька днів у газеті якого-небудь маленького містечка прочитає опис страшного побоїща, влаштованого величезним вовком, який, ймовірно, забрів на Головну вулицю в пошуках їжі. І ще в статті будуть прізвища. Такі ж прізвища, як Хайдел, Тилке, Уайлд...


Спочатку він подивився на дорогу, в надії все-таки побачити гігантську фігуру Вовка, віддаляється на схід, – той навряд чи захоче зустріти Джека вертався з Дейлвилла. Дорога була порожня, як і сарай.


Природно.


Сонце, не поступалася в точності наручним годинником, опускалася все нижче. Джек повернувся до великого поля і лісу за ним. Нічого не рухалося, крім верхівок стерні, качавшихся на холодному вітрі.


«ПОЛЮВАННЯ НА ВОВКА-ЛЮДОЖЕРА ТРИВАЄ» – буде гласить заголовок, який він прочитає через кілька днів.


А потім великий бурий валун на узліссі зрушив, і Джек усвідомив, що цей валун – Вовк. Він сидів навпочіпки і дивився на Джека.


– Одні лише клопоти з-за тебе, сучий ти сину, – пробурмотів Джек, відчуваючи полегшення, але знаючи, що десь душі радів догляду Вовка. Ступив до нього.


Вовк не зрушив з місця, але поза його змінилася, стала більш жорсткою і динамічною. Так що наступний крок зажадав від Джека більшої хоробрості.


Пройшовши ще двадцять ярдів, він побачив, що Вовк продовжує змінюватися. Волосся стало густішим, пишніше, немов їх вимили і висушили феном. Борода Вовка тепер починалася під очима. Тіло, хоча він і сидів навпочіпки, виглядало більш широким і могутнім. Його очі, наповнені рідким вогнем, виблискували хэллоуиновским відтінком оранжевого.


Джек змусив себе підійти ближче. Ледь не зупинився, коли йому здалося, що у Вовка вже не руки, а лапи, але миттю пізніше усвідомив, що кисті і пальці повністю покриті грубими темним волоссям. Вовк продовжував дивитися на нього блискучими очима. Джек скоротив разделявшее їх відстань удвічі, знову зупинився. Вперше після зустрічі з Вовком і його стадом в Долинах він не міг прочитати вираз обличчя свого друга. Може, Вовк вже став занадто чужим, а може, причиною тому було волосся, тепер вкривали майже все обличчя Вовка. Але Джек не сумнівався, що Вовк захоплений якимось сильним почуттям.


В дюжині футів він зупинився остаточно і змусив себе поглянути в очі перевертня.


– Тепер скоро, Джекі. – І рот Вовка розкрився в жахливому подобі посмішки.


– Я думав, ти втік.


– Сидів тут, щоб не пропустити твоє повернення. Вовк!


Джек не знав, як тлумачити його слова. Вони раптом нагадали йому про Червону Шапочку. Він бачив, як багато у Вовка зубів, які вони гострі і міцні.


– Я купив замок. – Джек замок дістав з кишені і підняв. – У тебе з'явилися які-небудь ідеї, поки мене не було?


Особа Вовка – очі, зуби, все – блиснуло.


– Ти тепер стадо, Джекі. – Вовк підняв голову і протяжно завив.


8


Менш переляканий Джек Сойєр міг би сказати: «Вити ти мастак, так?» або «Будеш продовжувати в тому ж дусі, сюди збіжаться всі собаки округу», – але ці слова застрягли у нього в горлі. Від страху він втратив дар мови. Вовк знову посміхнувся йому у всі зуби – нагадуючи рекламу ножів «Гинзу» – і одним рухом підвівся. Окуляри Джона Леннона, здавалося, потонули у верхній частині його жорсткої бороди і густих волоссі, закриваючи віскі. У Джека склалося відчуття, що Вовк зріс до семи футів, розмірами зрівнявшись з пивними бочками в коморі «Бару Апдайка в Оутли».


– У цьому світі є хороші запахи, Джекі. – І Джек нарешті зрозумів, в якому Вовк настрої. Вовка розпирало від захвату.


Він нагадував людину, який виграв особливо важкий турнір, хоча шанси на перемогу були невеликі. І крізь це почуття тріумфу проглядало щось веселе і звірина, раніше вже бачене Джеком.


– Гарні запахи! Вовк! Вовк!


Джек відступив на крок, гадаючи, стоїть він з навітряного боку.


– Раніше ти говорив, що тут нічого хорошого немає.


– Раніше було раніше, а тепер – це тепер, – відповів Вовк. – Хороше тут є. Навколо багато хорошого. Вовк знайде все хороше, будь певен.


Його слова нагнали ще більше страху, тому що тепер Джек бачив – і майже відчував – неприкриту самовпевнену жадібність, страшний звірячий голод, палаючий в цих червонуватих очах. «Я з'їм все, що зловлю і вб'ю, – говорили ці очі. – Зловлю і вб'ю».


– Я сподіваюся, Вовк, що все хороше не включає людей, – тихим голосом промовив Джек.


Вовк підняв підборіддя і вибухнув що виє сміхом.


– Вовки повинні їсти. – Його голос дзвенів від радості. – Ох, Джекі, як Вовки хочуть їсти. Є! Вовк!


– Я збираюся замкнути тебе в цьому сараї. Пам'ятаєш, Вовк? Я купив замок! Треба лише сподіватися, що він тебе втримає. Підемо туди. Ти лякаєш мене страшенно.


На цей раз Вовк зареготав.


– Лякаю! Вовк знає! Вовк знає, Джекі! Від тебе пахне страхом!


– Мене це не дивує, – знизав плечима Джек. – Йдемо в сарай, добре?


– Ні, я не піду в клуню. – Довгий загострений язик вивалився між щелеп Вовка. – Ні, не я, Джекі. Не Вовк. Вовк не може піти в сарай. – Щелепи розійшлися, оголивши ліс зубів. – Вовк згадав, Джекі. Вовк! Прямо тут і зараз! Вовк згадав!


Джек відступив на крок.


– Більше запаху страху. Навіть на твоїх черевиках. Черевики, Джекі! Вовк!


Черевики, пахнуть страхом, – звичайно ж, дико смішно.


– Ти повинен йти в сарай, ось що тобі слід було згадати.


– Неправильно! Вовк! Ти повинен йти в сарай! Джекі йде в сарай! Я згадав! Вовк!


Очі перевертня змінили колір з червоно-оранжевого до м'якого і приємного пурпурного.


– З «Книги доброго землеробства», Джекі. Історія про Вовка, який не повинен нашкодити своєму стаду. Пам'ятаєш її, Джекі? Стадо йде в сарай. Пам'ятаєш? Замок вішається на двері. Коли Вовк знає, що Зміна близько, стадо йде в сарай і замок вішається на двері. Вовк не повинен нашкодити своєму стаду. – Щелепи знову розійшлися, і кінчик довгого темного мови загнувся догори, демонструючи чудовий настрій Вовка. – Ні! Ні! Не нашкодь своєму стаду! Вовк! Прямо тут і зараз!


– Ти хочеш, щоб я просидів у сараї під замком три дні? – запитав Джек.


– Я повинен їсти, Джекі, – прямо відповів Вовк, і Джек вловив щось темне, швидке і зловісне, скользнувшее до нього з мінливих око Вовка. – Коли місяць забере мене до себе, я повинен їсти. Тут гарні запахи, Джекі. Багато їжі для Вовка. Коли місяць мене відпустить, Джекі вийде з сараю.


– А що буде, якщо я не захочу сидіти в сараї три дні?


– Тоді Вовк вб'є Джекі. І Вовк буде проклятий.


– І це теж написано в «Книзі доброго землеробства», так?


Вовк кивнув.


– Я згадав. Я вчасно згадав, Джекі. Коли чекав тебе.


Джек намагався примиритися з ідеєю Вовка. Він повинен просидіти три дні без їжі і води. Вовк буде нишпорити по окрузі. Він – у в'язниці, Вовк – на волі. Але схоже, це його єдина можливість пережити трансформацію Вовка. Поставлений перед вибором – три дні сухого поста або смерть, – він, ясна річ, вибрав порожній шлунок. І тут же зрозумів, що ні про яку зміну позицій мови немає: він як і раніше буде вільним, нехай і під замком у сараї, а Вовк, перед яким лежав весь світ, все одно залишиться у в'язниці. Тільки клітка у нього буде більше, ніж у Джека.


– Хай благословить Бог «Книгу доброго землеробства», – вирвалося у Джека, – тому що я сам ніколи до цього не додумався.


Вовк сліпуче посміхнувся йому, а потім подивився на небо, і в його очах читалося нетерпіння.


– Скоро, Джекі. Ти стадо. Я повинен замкнути тебе в сараї.


– Гаразд, – кивнув Джек. – Мабуть, і справді має.


Ця фраза здалася Вовкові неймовірно смішний. Зі сміхом, дуже нагадував виття, він обійняв Джека за талію, підхопив його і поніс до сараю.


– Вовк подбає про тебе, Джекі, – сказав він, переставши вити, і поставив Джека на землю на краю яру.


– Вовк.


Вовк роззявив рот і почав потирати промежину.


– Тобі не можна вбивати людей. Пам'ятай це... Раз вже ти згадав ту історію, значить, згадаєш, що людей вбивати не можна. Бо на тебе почнуть полювання. Якщо ти вб'єш людей, хоча б однієї людини, інші прийдуть, щоб вбити тебе. І вони тебе вб'ють, це я тобі обіцяю. І приб'ють твою шкуру до стіни.


– Ніяких людей, Джекі. Тварини пахнуть краще, ніж люди. Ніяких людей. Вовк!


Вони спустилися по схилу яру. Джек замок дістав з кишені і кілька разів показав Вовк, як його замкнути.


– Потім підсунеш під ключ двері, – додав він. – Коли ти знову переменишься, я передам тобі ключ. – Джек подивився на двухдюймовую щілину між дверима і землею.


– Звичайно, Джекі. Ти мені повернеш.


– І що ми будемо робити тепер? – запитав Джек. – Мені йти в сарай прямо зараз?


– Сядь там. – Палець Вовка вказував на підлогу сараю, у футі від дверей.


Джек з цікавістю подивився на Вовка, пішов в сарай, сіл. Вовк присів навпочіпки біля відчинених дверей, не дивлячись на Джека, простягнув до нього руку. Джек взявся за неї. Вона нагадувала покритого густою шерстю звіра розміром з кролика. Вовк стиснув руку Джека так сильно, що той ледь не скрикнув, а якщо б і скрикнув, Вовк навряд чи б його почув. Він знову дивився на небо з мрійливим, умиротвореним, захопленим особою. Через секунду або дві Джек зміг трохи зручніше повернути руку у лапище Вовка.


– І до яких пір ми так сидітимемо? – запитав він.


Через хвилину Вовк відповів:


– До тех. – І знову стиснув руку Джека.


9


Так вони і сиділи, по різні сторони дверей, довгі години, не кажучи ні слова, і нарешті світ почав танути. Останні двадцять хвилин руку Вовка стрясала ледь помітна тремтіння, але по мірі того як згущалися сутінки, вона посилювалася. Джек подумав, що так, напевно, трясе породистого коня перед початком забігу, в очікуванні стартового пострілу і раскрывшейся хвіртки.


– Вона починає забирати мене до себе, – м'яко заговорив Вовк. – Скоро ми побіжимо, Джек. Як би мені хотілося, щоб і ти міг побігти зі мною.


Він повернув голову, щоб глянути на Джека, і той побачив, що, хоча Вовк говорив щиро, чимала його частина хотіла сказати зовсім інше: «Я можу бігти поруч з тобою, так за тобою, маленький друг».


– Як я розумію, тепер ми повинні зачинити двері. – Джек спробував витягнути руку з лапи Вовка, але не міг цього зробити, поки Вовк – майже презирливо – не відпустив його.


– Замикаємо Джека всередині, замикаємо Вовка зовні. – Очі Вовка яскраво блиснули, нічим не відрізняючись від червоного сяйва очей Елроя.


– Пам'ятай, ти повинен оберігати своє стадо. – Джек відступив на середину сараю.


– Стадо йде в сарай, замок вішається на двері, – відповів Вовк. – Він не зашкодить своєму стаду. – Його очі потьмяніли, стали помаранчевими.


– Повісь замок на двері.


– Так поколотит його Бог, це я й роблю, – прогарчав Вовк. – Я вішаю Богом поколоченный замок на Богом поколоченную двері. – Він з тріском зачинив двері, і Джек миттєво опинився в повній темряві. – Чуєш, Джекі? Це Богом поколоченный замок. – Джек почув металевий брязкіт.


– Тепер ключ, – нагадав він.


– Богом поколоченный ключ, прямо тут і зараз, – відповів Вовк. Вставив ключ у замкову щілину, повернув, витягнув. Секундою пізніше ключ відскочив від курній землі під дверима на мостини сараю.


– Спасибі, – мовив Джек, нахилився, поводив руками по підлозі, поки не намацав ключ. Стиснув його так сильно, що мало не розірвав шкіру долоні, – синяк, за формою віддалено схожий на штат Флорида, розсмокчеться лише через п'ять днів, але Джек до того часу буде занадто зайнятий, щоб помітити, що він зійшов. Потім акуратно прибрав ключ у кишеню. Зовні жарко і часто дихав Вовк.


– Ти сердишся на мене, Вовк? – пошепки запитав Джек крізь двері.


За двері міцно вдарив кулак.


– Ні! Не серджуся! Вовк!


– Добре. Ніяких людей, Вовк! Пам'ятай це! А не то вони будуть полювати за тобою, поки не вб'ють.


– Ніяких людЕЙ-Ї-Ї-Ї-Про-Про-Про-Про-Про-У-У-У-О-О-О-О! – Слово перейшло в протяжний, переливчастий виття. Тіло Вовка вдарився об двері, довгі, покриті чорною шерстю лапи просунулись в щілину. Джек знав, що Вовк всім тілом, притулився до дверей. – Не серджуся, Джек, – прошепотів Вовк, наче розсердився на себе за це виття. – Вовк не сердиться, Вовк жадає, Джекі. Вже так скоро, дуже скоро.


– Я знаю, – відповів Джек і відчув, як на очі навертаються сльози. Як же йому хотілося обняти зараз Вовка. Як же він шкодував, що вони не залишилися на кілька днів у тому фермерському будинку. Тоді б він стояв зараз у двері підвалу, в якому під замком, у повній безпеці сидів Вовк.


Знову прийшла дивна, тревожащая думка, що Вовк і зараз як у в'язниці.


Лапи Вовка зникли з-під дверей, і Джек подумав, що вони стали більш витягнутими і вузькими.


Вовк зафыркал, почав дихати важко, знову зафыркал. Відійшов від дверей. Промовив щось на кшталт: «А-а-а-а-х».


– Вовк? – покликав Джек.


Над його головою пролунало оглушливе завивання. Вовк уже виліз з яру.


– Будь обережний, – попередив Джек, знаючи, що Вовк його не почує, і боячись, що Вовк його в будь-якому випадку вже не зрозуміє.


Вовк завив знову, кілька разів поспіль – то радіючи свободі, чи, навпаки, оплакуючи свій висновок, точно Джек визначити не міг. Сумні звірині завивання, дивним чином прекрасні, розліталися по залитому місячним світлом повітрю, як струмені нічного туману. Джек не знав, що тремтить, поки не обхопив себе руками і не відчув, як вібрують притиснуті до грудей долоні.


Завивання затихали, віддаляючись. Вовк втік з місяцем.


10


Три дні і три ночі Вовк перебував у безперервному пошуку їжі. Спав від зорі до полудня в ямі, яку виявив під поваленим стовбуром дуба. Звичайно ж, всупереч побоюванням Джека у Вовка не виникало і думки, що він посаджений у в'язницю. Ліс на іншій стороні поля простягався досить далеко, і в ньому вистачало живності, становила природний раціон вовка. Миші, зайці, коти, собаки, білки – він знаходив їх без праці. Міг би не виходити з цього лісу і з'їсти достатньо багато, щоб протриматися до наступного Зміни.


Але Вовк бігав з місяцем і не міг обмежити себе лісом, як не міг зупинити трансформацію. І він нишпорив по скотним дворах і пасовищах, пробігав поруч з самотніми будинками, носився по недобудованим дорогах, де застиглі бульдозери і асиметричні катки нагадували поснулих на березі динозаврів. Його вело нюх: і без того гостре, тепер воно не знала рівних. Він не тільки міг за п'ять миль відчути повний курник і відрізнити цей запах від запахів корів, і свиней, і коней на тій же фермі – це праці не становило, – але і по запаху визначити, коли кури рухалися, а коли – ні. Він відчував, що в однієї сплячої свині пошкоджена нога, а в однієї корови – виразки на вимені.


І цей світ – хіба не місяць цього світу вела його? – більше не смердів хімікаліями і смертю. Більш древнє, первозданне пристрій світу відкривалося йому в цих подорожах. Він вдихав те, що залишилося від первинної солодощі та мощі землі, те небагато, що ріднило заселені людьми землі з Долинами. Навіть коли він наближався до людського житла, навіть коли ламав хребет дворової собаки і рвав її на шматки, які ковтав цілком, Вовк вловлював запахи потоків чистої води, струмує глибоко під землею, блискучого снігу на вершинах далеких західних гір. Це місце здавалося ідеальним для змінився Вовка, але якби він вбив хоч одна людська істота, він був би проклятий.


Але людей Вовк не вбивав.


Можливо, лише тому, що не зустрів жодної людини. У ці три дні Зміни Вовк убив і пожер представників, напевно, усіх видів тварин, які зустрічалися в східній У, включаючи одного скунса і ціле сімейство рисей, що мешкало у вапняних печерах схилі одного з сусідніх ярів. У першу ніч в лісі він навіть зловив кажана, яка опустилася до самої землі, відкусив їй голову і проковтнув ще тремтяче тільце. В його горлянку вирушили ескадрони домашніх котів і взводи собак. Від дикого, невгамовного веселощів в одну з ночей він убив всіх свиней в загоні розміром міський квартал.


Але двічі Вовк загадковим чином не зміг вбити, і це теж ріднило його з світом, в якому він зараз буйствував. Причина полягала в місці, а не в якихось абстрактних моральних принципах, і на перший погляд ці місця виглядали зовсім звичайними. Одним виявилася галявина в лісі, на яку він загнав зайця, другим – задній двір фермерського будинку, де сидів на ланцюгу скулящий від страху пес. Ледь лапа Вовка ступала в ці місця, шерсть вставала дибки і електричні розряди пробігали по всьому хребту. Це були святі місця, а у святому місці Вовк вбивати не міг. Не міг – і все. Як і первісні стоянки людей, вони з'явилися давно, так давно, що для їх опису підходило слово «древній», і, мабуть, тільки цим словом можна охарактеризувати той бездонний колодязь часу, який Вовк нанюхав і у дворі ферми, і на маленькій лісовій галявині. Тисячі років спрессовались на цих крихітних ділянках землі. Вовк просто підвівся і пішов геть. Як і крилаті люди, яких бачив Джек, він жив серед таємниць, і таке сусідство не приносило йому ніяких незручностей.


І про зобов'язання перед Джеком Сойєром він не забував.


11


У замкненому сараї Джек опинився один на один з власним розумом і характером.


Вся меблі складалася з маленької дерев'яної лави, відволіктися він міг, лише гортаючи журнали майже десятирічної давності. Причому читати не виходило. Вікон не було, і тільки дуже рано вранці, коли світло просочувався під двері, йому насилу вдавалося розгледіти картинки. Слова, зовсім не читаються, нагадували довгих сірих хробаків. Джек уявити собі не міг, як проживе наступні три дні. Він попростував до лавки, боляче вдарився об неї ногою, сів і задумався.


Він дуже швидко усвідомив, що час всередині відрізнялося від часу зовні. Поза сараю секунди бадьоро марширували повз, складалися в хвилини, потім на годинник. Цілі дні цокали, як метрономи, цілі тижні. В сараї секунди вперто відмовлялися рухатись, розтягувалися в гротескні монстросекунды, пластилінові секунди. Годину зовні без праці вкладався в роздуті п'ять секунд всередині.


Далі Джек зрозумів, що думки про повільності часу лише погіршують ситуацію. Як тільки людина зосереджувався на вихідних секундах, вони просто завмирали. Ось Джек і намагався міряти сарай кроками, не замислюючись над тим, яка кількість секунд складе три наступних дні. Ставлячи одну ногу перед іншою і вважаючи ступні, він вирахував, що розміри сараю складають приблизно сім на дев'ять футів. Місця цілком вистачало, щоб вночі витягнутися в повний зріст.


Обійди він сарай по внутрішньому периметру, його прогулянка дорівнювала б тридцяти двом футам.


Повторивши цю прогулянку сто шістдесят п'ять разів, він отшагал б рівно милю.


Тобто він не міг, але ходити – завжди будь ласка. Джек зняв годинник і поклав у кишеню, пообіцявши собі, що дістане їх тільки в разі крайньої необхідності.


Він вже подолав чверть першої милі, коли згадав, що в сараї немає води. Немає їжі і немає води. Він припускав, що потрібно більше трьох або чотирьох днів, щоб померти від спраги. І якщо Вовк повернеться, все буде добре... ну, може, не дуже добре, але він принаймні не помре. А якщо Вовк не повернеться? Тоді йому доведеться вибити двері.


В такому випадку, подумав Джек, краще зробити це зараз, поки залишалися сили.


Він підійшов до дверей і штовхнув її обома руками. Штовхнув сильніше, і петлі заскрипіли. Вдарив плечем у край дверей, з боку замку, а не петель. Захворіло плече, а двері його удару і не помітила. Він вдарив плечем сильніше. Петлі знову заскрипіли, але не зрушили ні на міліметр. Вовк зірвав би двері однією лапою, але Джек не думав, що у нього щось вийде, навіть якщо він перетворить плече в відбивну. Залишалося тільки чекати Вовка.


До середини ночі Джек отшагал сім або вісім миль – він збився з рахунку і не міг точно сказати, скільки разів дорахував до ста шістдесяти п'яти, але вважав, що сім або вісім. В горлі пересохло, шлунок урчал. В сараї смерділо сечею, тому що один раз Джеку довелося відлити на дальню стіну: щілинки в ній гарантувала, що хоча б частина виллється назовні. Тіло втомилося, але Джек не думав, що зможе заснути. Судячи з реального часу, Джек провів у сараї трохи менше п'яти годин, але за сарайному – більше двадцяти чотирьох. Він боявся лягти.


Розум не дозволив би йому заснути – він це відчував. Спробував скласти список всіх книг, які прочитав за минулий рік, вчителів, заняття яких відвідував, всіх гравців «Лос-Анджелес доджерс»... але тривожні, безладні образи продовжували виникати в голові. Знову і знову він бачив Моргана Слоута, разрывающего повітря. Особа Вовка плавало під водою, і його руки йшли на дно, як важкі бур'яни. Джеррі Бледсоу звивався і погойдувався перед розподільним щитом, з розплавленої оправою окулярів, що прилип до перенісся. Жовтіючі ока, кисть, перетворюється в когтистое копито. Вставна щелепа дядька Томмі, поблескивающая у стічній канаві Сансет-стріп. Морган Слоут прямував до його матері, і не один.


– Пісні Товстуни Уоллера, – голосно промовив Джек, перемикаючи себе на іншу хвилю. – «У тебе занадто великі ноги», «Веди себе добре», «Джиттербаг-вальс», «Не потрап у біду».


Псевдо-Елрой тягнувся до його матері, щось хтиво шепотів, рукою хапав її за стегно.


– Країни Центральної Америки. Нікарагуа, Гондурас, Гватемала, Коста-Ріка...


Навіть статут до такої міри, що йому довелося лягти і згорнутися калачиком на підлозі, використовуючи рюкзак як подушку, він не зміг вигнати з голови Елроя і Моргана Слоута. Осмонд з розмахом опускав батіг на спину Лілі Кавано, і в його очах танцювали вогники. Вовк піднімався на задні лапи, величезний, що втратив всяке схожість з людиною, і куля мисливського карабіна потрапляла йому прямо в серце.


Перший світло розбудив його, і він вловив запах крові. Тіло жадало насамперед води, а вже потім їжі. Джек застогнав. Ще три таких ночі йому не пережити. Промені ледве піднявся сонця били в щілину під дверима, і він смутно бачив стіни і дах сараю. Порівняно з вночі сарай немов збільшився в розмірах. Джеку знову хотілося справити малу нужду, хоча він не міг повірити, що організм здатний віддати ще хоч якусь рідину. Нарешті Джек зрозумів, чому сарай здавався більше: він лежав на підлозі.


Знову було чути кров і скосив очі у бік дверей. Під неї підсунули освіжілі задні лапи кролика. Вони лежали на шорстких дошках, блищали, сочась кров'ю. Плями бруду і довга подряпина свідчили про те, що лапи проштовхували в сарай з великою силою. Вовк намагався його нагодувати.


– Боже, – простогнав Джек. Освіжілі кролячі лапи дуже нагадували людські ноги. Його шлунок стиснувся. Але замість того щоб скорчиться в нападі блювоти, Джек розсміявся, вражений цим абсурдним порівнянням. Вовк вів себе як домашній улюбленець, щоранку радує господарів дохлої пташкою або випотрошеної мишкою.


Він обережно взяв це жахливе підношення двома пальцями і поклав під лаву. Йому все ще хотілося сміятися, але його очі зволожилися. Вовк пережив першу ніч трансформації, і Джек теж.


На наступний ранок Джек отримав яйцеподібний шматок м'яса на обломанной з обох сторін білої кістки невідомого походження.


12


Вранці четвертого дня Джек почув, як хтось спускається в яр. Полохає пташка чирикнула, потім шумно злетіла з даху сараю. Важкі кроки наближалися. Джек підвівся на ліктях, моргнув в темряві.


Велике тіло привалилось до дверей і більше не рухався. В щілини виднілася пара порваних, забрудненому мокасин.


– Вовк? – тихо запитав Джек. – Це ти, так?


– Дай мені ключ, Джек.


Джек сунув руку в кишеню, дістав ключ, проштовхнув у щілину під дверима між замызганными мокасинами. Велика коричнева рука з'явилася за щілиною і підняла ключ.


– Приніс води? – запитав Джек. Незважаючи на те що він зумів вичавити з жахливих підношень Вовка, зневоднення організму підійшло до критичної позначки: губи спухли і потріскалися, мова роздувся і нагадував тертку. Ключ ковзнув у замкову щілину, обернувся, і Джек почув, як відкрився замок.


Потім зірвали замок з дверей.


– Трохи, – відповів Вовк. – Заплющ очі, Джек. У тебе зараз нічні очі.


Коли Вовк відчинив двері, Джек прикрив руками очі, але хлинув в сарай світло зумів проникнути крізь пальці і вколоти його. Він зашипів від болю.


– Скоро пройде. – Голос Вовка лунав зовсім поруч. Потім його руки обхопили Джека і підняли. – Не розплющуй очей, – попередив він і, задкуючи, виніс Джека з сараю.


Прошепотівши: «Води» – і відчувши губами іржавий край старої гуртки, Джек хоч і в глибині свідомості, але все-таки зрозумів, чому Вовк не затримався в сараї. Зовні повітря здавався неймовірно свіжим і солодким – наче перенісся сюди з Долин. Джек випив кілька ковтків води, смаком не поступалася краще страві, коли-небудь приготовленому на землі. Вода влилася в нього, як вируюча маленька річка, оживляючи по шляху все, до чого торкалася. Його прямо-таки зрошували.


Вовк прибрав кухоль від губ Джека.


– Якщо я дам тобі більше, тебе вирве, – пояснив він. – Відкрий очі, Джек... але тільки трохи.


Джек послухався. Мільйони світлових частинок увірвалися в щілину між повіками. Він скрикнув.


Вовк сів, похитуючи його на руках.


– Маленький ковточок. – Він знову підніс чашку до губ Джека. – Ще відкрий очі.


Тепер світло вдарив не так сильно. Джек дивився крізь завісу вій, а чудовий струмочок води стікав по горлу.


– Ах, – видихнув він. – Чому вода така смачна?


– З-за західного вітру, – без запинки відповів Вовк.


Джек відкрив очі ширше. Мельтешащие кольорові плями змінилися вигорілій на сонці бурої стіною сарая і коричневого зеленню яру. Голова Джека лежала на плечі Вовка, чий кругленький живіт уп'явся йому в хребет.


– Ти в порядку, Вовк? – запитав Джек. – Тобі вистачило їжі?


– Вовк завжди знайде достатньо їжі, – просто відповів Вовк. Поплескав Джека по стегну.


– Спасибі, що приносив мені м'ясо.


– Я обіцяв. Ти стадо. Пам'ятаєш?


– Так, пам'ятаю, – кивнув Джек. – Можна мені ще води? – Він зісковзнув з величезних колін Вовка і сів на землю, обличчям до нього.


Вовк простягнув йому кухоль. Окуляри Джона Леннона повернулися. Борода перетворилася в легкий пушок на щоках. Чорне волосся, нехай неохайні і брудні, ледве доходили до плечей. Обличчя виглядало мирним і доброзичливим, хоча на ньому і читалася втома. Поверх комбінезона Вовк одягнув сірий светр, на два розміри менше, ніж потрібно, з написом «СПОРТИВНА КАФЕДРА УНІВЕРСИТЕТУ ІНДІАНИ».


І тепер він дуже скидався на звичайну людину. Не викликало сумнівів, що йому не осилити навіть найпростіший курс коледжу, але він цілком міг бути зіркою шкільної футбольної команди.


Джек зробив ще один маленький ковток... рука Вовка нависала над іржавої жерстяної кухлем, щоб відняти посудину, спробуй Джек відразу влити в себе її вміст.


– У тебе дійсно все в порядку?


– Прямо тут і зараз, – відповів Вовк. Потер рукою живіт, настільки збільшився, що розтягнутий светр облягав його, як гумова рукавичка – руку. – Просто втомився. Треба трохи поспати, Джек. Прямо тут і зараз.


– Де ти взяв цей светр?


– Висів на мотузці, – відповів Вовк. – Тут холодно, Джек.


– Ти не заподіяв шкоди людям?


– Людям – ні. Вовк! Випий воду повільно, зараз. – Очі Вовка на мить спалахнули радісним помаранчевим вогнем, і Джек зрозумів, що він ніколи не стане схожий на звичайного людини. Потім Вовк роззявив великий рот і позіхнув. – Трохи поспати. – Він зручніше влаштувався на схилі і опустив голову. І миттєво заснув.


Частина третя


Зіткнення світів


## Глава 20


В лапах закону


1


До двох годин того ж дня вони перебували на сотню миль на захід, і Джеку Сойєру здавалося, ніби він теж бігав з місяцем, так все пройшло легко. Незважаючи на страшний голод, Джек маленькими ковтками пив воду з іржавої гуртки і чекав пробудження Вовка. Нарешті той поворухнувся, сказав: «Тепер готовий, Джек», – посадив підлітка на спину і підтюпцем побіг до Дейлвиллу.


Поки Вовк сидів на тротуарі і намагався не привертати до себе уваги, Джек увійшов в дейлвиллский «Бургер-Кінг». Спочатку пішов у туалет і роздягнувся по пояс. Навіть у туалеті від зводить з розуму запаху смаженого м'яса його рот наповнився слиною. Він вимив руки, пахви, груди, обличчя. Потім засунув голову під кран і вимив волосся рідким милом. М'яті паперові рушники одне за одним летіли на підлогу.


Нарешті він визнав, що може йти до прилавка. Дівчина в уніформі дивилася на нього з підозрою, поки він замовляв їжу, – Джек подумав, що із-за мокрих волосся. Очікуючи приготування замовлення, дівчина відступила від прилавка до віконця видачі, без тіні збентеження продовжуючи розглядати Джека.


В перший «Воппер» Джек вгризся, ледь повернувшись до скляних дверей. Сік побіг по підборіддю. Він так зголоднів, що ковтав, практично не пережовуючи. У три величезних укусу умовив майже весь великий сандвіч. І вже відправив в рот залишок, коли побачив крізь двері, що поруч з Вовком зібралася юрба малечі. М'ясо застигло у роті, стравохід пережало.


Джек поспішив до виходу, намагаючись на ходу звільнити рот, проштовхнути в шлунок кашу з м'яса, хліба, солоних огірків, листя салату, помідорів і соусу. Діти з трьох боків оточили Вовка, витріщаючись на нього так відкрито, як дівчина за прилавком витріщалася на Джека. Вовк сидів на тротуарі навпочіпки, зігнувши спину колесом і втягнувши голову в плечі, як черепаха. Вуха, здавалося, прилипло до голови. Їжа розпирала горло Джека, як м'яч для гольфу, а коли він судорожно проковтнув, просунулася вниз на саму малість.


Краєм ока Вовк помітив його і відразу розслабився. Високий молодий чоловік у синіх джинсах відкрив дверцята пошарпаного червоного пікапа, який стояв біля тротуару футах в п'яти або шести від них, привалился до кабіни і з посмішкою спостерігав за подіями.


– Твій бургер, Вовк. – Джек намагався говорити невимушено. Простягнув Вовкові коробочку, яку той обнюхав. Потім Вовк підняв голову і відкусив величезний шматок коробки. Почав методично жувати. Діти, вражені і зачаровані, підступили ближче. Деякі сміялися.


– Він хто? – запитала маленька білява дівчинка з двома кісками, зав'язаними рожевими пухнастими стрічками. – Він монстр?


Коротко стрижений хлопчина років семи або восьми постало перед дівчинкою.


– Він Халк, правда? Він дійсно Халк. Гей? Гей? Правда?


Вовку вдалося витягти залишок «Воппера» з картонного контейнера. Легким рухом долоні він відправив сандвіч в рот. Шматочки салатного листя впали між великими колінами, майонез і м'ясний сік потекли по підборіддя, щоки. Все інше перетворилося в коричневу масу, разминаемую величезними зубами Вовка. Проковтнувши сандвіч, він заходився вилизувати коробку зсередини.


Джек м'яко забрав у нього контейнер.


– Ні, він лише мій кузен. Він не монстр, і він не Халк. Чому б вам, дітки, не зайнятися своїми справами і не залишити нас у спокої, а? Ідіть. Відчепіться від нас.


Вони продовжували дивитися. Тепер Вовк облизував пальці.


– Якщо ви і далі будете дивитися на нього, він розлютиться. І я не знаю, що він може зробити зі злості.


Хлопчик з короткою стрижкою досить часто бачив трансформацію Девіда Банера, щоб знати, чим може обернутися злість цього жахливого пожирача контейнерів «Бургер Кінга». Він відступив на крок. Більшість дітей послідував його прикладу.


– Будь ласка, йдіть, – попросив Джек, але діти знову застигли.


Вовк піднявся горою, стиснув кулаки.


– БОГ ВАС ПОКОЛОТИТ, НЕ ДИВІТЬСЯ НА МЕНЕ! – проревів він. – НЕ ЗМУШУЙТЕ МЕНЕ ВІДЧУВАТИ, ЩО Я СМІШНИЙ! ВСІ ЗМУШУЮТЬ МЕНЕ ВІДЧУВАТИ, ЩО Я СМІШНИЙ!


Діти кинулися врозтіч. Важко дихаючи, з прилившей до обличчя кров'ю, Вовк стояв і дивився, як вони тікають по Головній вулиці Дейлвилла і ховаються за рогом. Коли вони зникли, він обхопив груди руками і нерішуче подивився на Джека. Дуже збентежений.


– Не слід було Вовкові кричати. Вони такі маленькі.


– Такий переляк тільки піде їм на користь, – Джек почув незнайомий голос і зрозумів, що молодий чоловік і раніше стоїть, привалившись до кабіні червоного пікапа, і посміхається їм. – Сам ніколи такого не бачив. Кузен, кажеш?


Джек насторожено кивнув.


– Ей, тільки не думайте, що я хочу вас зачепити або щось таке. – Він ступив до них, добродушний чорнявий молодий чоловік у жилетці і картатій сорочці. – І особливо не хочу, щоб хтось відчув себе смішним. – Він замовк, підняв руки, долонями до них. – Я просто подумав, що ви, схоже, якийсь час у дорозі.


Джек подивився на Вовка. Той від збентеження все ще обхоплював себе руками, але крізь круглі окуляри вже поглядав на цього дивного типу.


– Я знаю, що таке дорога, – продовжив чоловік. – Будьте впевнені. У рік закінчення старої доброї Де-ес-ша – Дейнвиллской середньої школи, знаєте, – я на попутках дістався до північної Каліфорнії і назад. Коротше, якщо вам на захід, я можу вас підвезти.


– Не можу, Джек, – громовим театральним шепотом відповів Вовк.


– Як далеко на захід? – запитав Джек. – Ми хочемо дістатися до Спрінгфілда. У мене друг в Спрінгфілді.


– Гей, немає проблем, сеньйор. – Чоловік знов здійняв руки. – Я їду в Кайюгу, це на кордоні з Иллинойсом. Дозвольте мені купити бургер, і в шлях. Дорога пряма. Через півтори години, може, раніше, ви будете на півдорозі до Спрінгфілду.


– Не можу, – знову прохрипів Вовк.


– Є тільки одна складність. У мене дещо лежить на передньому сидінні. Одному з вас доведеться їхати в кузові. Там досить вітряно.


– Ви просто не уявляєте, як це здорово. – І Джек говорив чисту правду. – Побачимось, коли повернешся. – Вовк почав збуджено пританцьовувати. – Чесно. Ми будемо тут, містер. І спасибі вам.


Як тільки чоловік минув скляні двері, Джек повернувся до Вовка і щось зашепотів.


Коли молода людина Білл Томпсон на прізвисько Бак – повернувся до пікапу, тримаючи в руках ще два контейнери з «Вопперами», заспокоєний Вовк стояв на колінах у відкритому кузові і тримався руками за борт. Рот Вовк відкрив, ніс підняв. Джек сидів на пасажирському сидінні, оточений великими поліетиленовими мішками, щільно закриті і, судячи по запаху, рясно спрыснутыми освіжувачем повітря. Крізь прозорі стінки виднілися зелені живці, вкриті нирками.


– По мені, ти як і раніше злегка голодний. – Молодий чоловік кинув Вовка «Воппер». Сідаючи на водійське сидіння, подивився на Джека поверх пластикових мішків. – Мені здалося, він зловить його зубами. Тільки не подумай, що я хочу образити твого кузена. На, візьми. Він вже слупил.


І коли вони вилізли з пікапа в сотні миль на захід, Вовка переповнювала радість від того, як вітер свистів у вухах. Його буквально загіпнотизували швидкість і різноманітність запахів, які вловлював ніс в цьому польоті. Очі блискали, відзначаючи найменша зміна вітру. Вовк крутив головою з боку в бік, підставляючи під ніс набігаючий потік повітря.


Бак Томпсон назвався фермером. Говорив без перерви всі сімдесят п'ять хвилин, протягом яких вдавлював у підлогу педаль газу, і не поставив Джеку жодного питання. Коли висадив їх на вузькій дорозі поруч з адміністративним кордоном Кайюги, зупинивши пікап біля уходившего за горизонт кукурудзяного поля, засунув руку в нагрудну кишеню сорочки і дістав саморобну цигарку з найтоншої білого паперу.


– Я чув про червоноокий. Але твій кузен – це щось. – Він віддав цигарку Джеку. – Коли він активується, нехай зробить кілька затяжок. Те, що доктор прописав.


Джек розсіяно сунув косяк в кишеню і виліз з кабіни.


– Спасибі, Бак.


– А як він їсть! Щось. Яким чином тобі вдається змусити його слухатися? Кричиш: «Вперед! Пішов!»?


Як тільки Вовк зрозумів, що поїздка закінчена, він зістрибнув на землю.


Червоний пікап поїхав, залишаючи за собою довгий шлейф пилу.


– Давай зробимо це ще раз! – вигукнув Вовк. – Джекі! Давай зробимо це ще раз!


– Я б із задоволенням, – відповів Джек. – Пішли, для різноманітності пройдемося. Хто-небудь та проїде мимо.


Він думав, що удача нарешті повернулася до нього обличчям і дуже скоро вони з Вовком перетнуть кордон Іллінойсу. Він не сумнівався, що все зміниться на краще, ледь вони доберуться до Спрінгфілда, і школи Тэйера, і Річарда. Але Джек почасти ще жив у сарайном часу, де нереальне роздувало і спотворювало реальність, і коли на них знову обрушилися неприємності, сталося це так швидко, що він не міг нічого контролювати. Минуло багато днів, перш ніж Джек побачив Іллінойс, і на все це час він знову попав в сарай.


2


Неймовірно швидка низка подій, яка привела їх у «Осяйний дім», почалася через десять хвилин після того, як Джек і Вовк пройшли повз напрочуд маленького щита-вказівника, який повідомив їм, що тепер вони в місті Кайюга з населенням 23 568 осіб. Сам місто не проглядався. Праворуч тягнувся безкрає кукурудзяне поле, зліва – нічим не засіяне, так що вони бачили, як дорога трохи повертає, а потім спрямовується до пустельному горизонту. І після того як Джек усвідомив, що їм, ймовірно, доведеться дійти до міста, перш ніж вдасться зловити попутку, на дорозі з'явився автомобіль, який швидко до них наближався.


– Їхати в кузові? – закричав Вовк, радісно піднявши руки над головою. – Вовк їде в кузові! Прямо тут і зараз!


– Нам в інший бік. Заспокойся, і нехай проїде мимо. Опусти руки, а не то водій подумає, що ти йому сигналишь.


З небажанням Вовк опустив руки. Автомобіль вже досяг повороту.


– У кузові не поїдемо? – В голосі Вовка чулася дитяча образа.


Джек похитав головою. Він вдивлявся в овальний медальйон на запиленій білою передньою дверцятах автомобіля. Там, можливо, було написано «Окружна паркова комісія» або «Управління охорони природи». Машина могла належати Сільськогосподарського агентству штату або Департаменту громадських робіт Кайюги. Але коли вона увійшла в поворот, Джек побачив, що це патрульний автомобіль.


– Це коп, Вовк. Полісмен. Так що розслабся і просто крокуй. Нам не потрібно, щоб він зупинявся.


– Хто такий копписмен? – Вовк знизив голос. Він бачив, що автомобіль вже мчить до них. – Копписмен вбиває Вовків?


– Ні, – відповів Джек, – будь певен, вони ніколи не вбивають Волков. – Але ці слова не допомогли. Вовк схопив Джека за руку, і його пальці тремтіли.


– Будь ласка, відпусти мене, – заблагав Джек. – Він подумає, що це дивно.


Рука Вовка впала.


Патрульний автомобіль мчав до них. Джек глянув на водія, потім розвернувся і відійшов на кілька кроків, щоб спостерігати за Вовком. Побачене його не порадувало. За кермом сидів полісмен з широким владним обличчям. Вилиці запливли жиром. А у Вовка на обличчі читався жах. Очі блискали, ніздрі роздувалися, він шкірив зуби.


– Тобі справді сподобалася поїздка в кузові того пікапа, так? – запитав Джек.


Страх злегка вщух, Вовку навіть вдалося посміхнутися. Патрульний автомобіль проскочив повз. Джек звернув увагу, що водій повернув голову в їхній бік.


– Все добре. – В голосі Джека чулося полегшення. – Він їде далі. Нам не про що турбуватися, Вовк.


Але тут він почув, що шум двигуна знову наростає.


– Копписмен повертається!


– Напевно, йому знову треба в Кайюгу. Іди вперед і роби як я. Не дивись на нього.


Вовк і Джек продовжили шлях, роблячи вигляд, що не помічають патрульного автомобіля, який неспішно катил за ними. З губ Вовка зірвався полустон-полувой.


Патрульний знову виїхав на проїжджу частину, обігнав їх, блиснули гальмівні вогні, і автомобіль, під кутом з'їхавши на узбіччя, перегородив їм дорогу. Поліцейський відкрив дверцята, поставив ноги на землю, потім піднявся з сидіння. Він був на зріст з Джека, а весь його вага зосередився в особі і животі: ноги-соломинки, руки і плечі – нормального, пропорційно складеного чоловіка. Живіт, захований в коричневу форму – пятнадцатифунтовая індичка, – випинав по обидва боки широкого коричневого ременя.


– Мені не терпиться це почути. – Коп сперся на відкриту дверцята. – Так що у вас за історія? Викладайте.


Вовк відступив за Джека, згорбився, глибоко засунув руки в кишені комбінезона.


– Ми йдемо в Спрінгфілд, патрульний, – відповів Джек. – Добиралися на попутках... Думаю, нам не варто було цього робити.


– Ти гадаєш, що не варто було. Срань господня. А цей хлопець, який намагається сховатися за тебе, він хто, вуки[23]?


– Він мій кузен. – Джек гарячково підстроював Історію під Вовка. – Мені треба відвезти його додому. Він живе в Спрінгфілді зі своєю тіткою Елен, я хочу сказати, з моєю тіткою Елен. Вона вчителька. В Спрінгфілді.


– І що він зробив, звідки втік?


– Ні-ні, нічого подібного. Просто...


Коп байдуже дивився на Джека, його обличчя не виражало емоцій.


– Ім'я, прізвище.


Перед хлопчиком виникла дилема: Вовк напевно назве його Джеком, яке б ім'я він не назвав копу.


– Я Джек Паркер, а він...


– Помовч. Я хочу, щоб цей недоумкуватий сам мені відповів. Давай. Ти пам'ятаєш своє ім'я, кретин?


Вовк стиснувся за спиною Джека, втиснув підборіддя в нагрудник комбінезона. Щось пробурмотів.


– Не чую тебе, синку.


– Вовк, – прошепотів Вовк.


– Вовк. Напевно, мені слід було здогадатися. А як твоє ім'я, або тобі просто дали номер?


Вовк закрив очі, стиснув ноги.


– Говори, Філ, – поспішив йому на допомогу Джек, в надії, що це просте ім'я Вовк зможе запам'ятати.


Але ледь він закрив рот, як Вовк підняв голову, розпрямив спину і закричав:


– ДЖЕК! ДЖЕК! ДЖЕК ВОВК!


– Ми часто називаємо його Джек, – втрутився хлопчик, знаючи, що вже пізно. – Тому що він дуже любить мене, і іноді тільки я можу з ним впоратися. Я, мабуть, залишуся в Спрінгфілді на кілька днів, щоб переконатися, що він освоївся.


– Мене нудить від твого голосу, Джек. Чому б тобі старому доброму Філу-Джеку не сісти на заднє сидіння? Ми поїдемо в місто і в усьому розберемося. – Коли Джек не ворухнувся, коп поклав руку на руків'я величезного пістолета, який висів на перетягивавшем живіт ремені. – В машину. Він перший. Я хочу з'ясувати, чому ви виявилися в сотні миль від дому в навчальний день. В машину. Швидко.


– Патрульний... – почав Джек, а за його спиною Вовк прохрипів:


– Ні. Не можу.


– У мого кузена проблема, – пояснив Джек. – Клаустрофобія. Замкнуті простору, особливо кабіни автомобілів, зводять його з розуму. Він може їздити тільки на пікапах, в кузові, під відкритим небом.


– В машину, – гаркнув полісмен, відкриваючи задні дверцята.


– НЕ МОЖУ! – завив Вовк. – ВОВК НЕ МОЖЕ! Смердить, Джек, там смердить! – Його ніс і губи сіпалися.


– Змусь його сісти в машину, чи це зроблю я, – попередив Джека коп.


– Вовк, це швидко. – Джек потягнувся до руки Вовка. Той неохоче дозволив взяти себе за руку. Джек потягнув його до заднього сидіння патрульного автомобіля. Вовк буквально волочив ноги по асфальту.


Якийсь час здавалося, що все вийде. Вовк вже знаходився на відстані витягнутої руки від відчинених дверцят. Потім він здригнувся всім тілом. Вперся обома руками в дверну раму. Це виглядало так, ніби він збирається відірвати половину даху, зовсім як цирковий силач розриває товстий телефонний довідник надвоє.


– Будь ласка, – рівним голосом звернувся до нього Джек. – Ми повинні.


Але Вовк був в жаху, його переповнювало огиду до того, що він нанюхав у кабіні. Він люто замотав головою. Слюні текли з рота і капали на дах патрульного автомобіля.


Полісмен обійшов Джека і зняв щось з ременя. Джек встиг тільки зрозуміти, що це не пістолет, перш ніж коп професійно вдарив Вовка кийком по основи черепа. Верхня частина тіла Вовка впала на дах, а потім Вовк повільно сповз на курну дорогу.


– Зайди з іншого боку, – наказав коп, чіпляючи палицю до ременя. – Нам треба затягнути цей великий шматок гівна в машину.


Через дві чи три хвилини, двічі впустивши важке тіло Вовка на дорогу, вони їхали в Кайюгу.


– Я вже знаю, що чекає тебе і твого божевільного кузена, якщо він твій кузен, в чому я дуже сумніваюся. – Коп дивився на Джека в дзеркало заднього виду, і його очі нагадували родзинки, які тільки що занурили в свіжий дьоготь.


Вся кров у тілі Джека відлила вниз, до ніг, а серце гучно забилося. Він згадав про саморобну цигарку в кишені сорочки. Доторкнувся до неї рукою, прибрав руку, перш ніж коп встиг сказати хоч слово.


– Мені треба надіти йому туфлі. Вони зіскочили.


– Забудь про це, – відповів коп, але не став заперечувати, коли Джек нагнувся. Невидимий у дзеркало, він спочатку натягнув один мокасин з невдалим швом на голу п'яту Вовка, потім швидко дістав косяк з кишені і засунув в рот. Розкусив цигарковий папір, і частинки з дивним трав'яним смаком висипалися на мову. Джек почав гарячково їх пережовувати. Щось зачепило йому горло, він сіпнувся, приклав руку до рота, спробував прокашлятися з зімкнутими губами. Коли горло очистилося, квапливо проковтнув вологу, в'язку марихуану. Пройшовся язиком по зубах, збираючи залишки.


– Вас чекає кілька сюрпризів, – попередив коп. – осяє Ваші душі сонячне світло.


– Сонячне світло осяє мою душу? – запитав Джек, думаючи, що коп все-таки побачив, як він засовує косяк в рот.


– А на руках з'являться мозолі, – додав коп і радісно посміхнувся винуватою фізіономії Джека в дзеркалі заднього виду.


Муніципалітет Кайюги являв собою лабіринт темних коридорів і вузьких сходів, які несподівано приводили в такі ж вузькі кімнати. Вода дзюрчала і булькала в трубах.


– Дозвольте мені вам дещо пояснити. – Полісмен вів їх до останньої сходах по праву руку. – Ви не арештовані. Ясно? Вас затримали для допиту. Я не хочу чути цієї каламуті щодо одного телефонного дзвінка. Ви в підвішеному стані, поки не скажете нам, хто ви такі і куди прямуєте, – продовжив коп. – Чуєте мене? В підвішеному стані. Ніде. Зараз ми підемо до судді Фэрчайлду, він мировий суддя, і якщо ви не скажете нам правду, в тому, що за цим піде, будете звинувачувати тільки себе. Наверх. Ворушіться!


Коли вони піднялися по сходах, полісмен відкрив двері. Жінка середніх років в окулярах в тонкій металевій оправі і чорному платті відірвалася від друкарської машинки, яка стояла біля дальньої стіни.


– Ще двоє волоцюг, – пояснив полісмен. – Скажи йому, що ми тут.


Вона кивнула, зняла трубку з телефонного апарату, промовила кілька слів.


– Можете увійти, – сказала секретар, і її погляд знову пройшовся по Вовку і Джеку.


Коп повів їх через приймальню і відкрив двері у велику кімнату. Уздовж однієї довгої стіни стояли стелажі з книгами, другу прикрашали фотографії в рамках, дипломи і сертифікати. Вікна навпроти двері були закриті жалюзі. Високий худорлявий чоловік у темному костюмі, білій м'ятою сорочці і вузькому краватці з невиразним малюнком піднявся з-за подряпаного шестифутового столу. Особа судді покривали зморшки, і він фарбував волосся. У повітрі висів застарілий запах тютюнового диму.


– Так хто до нас сьогодні завітав, Френкі? – Голос у чоловіка виявився напрочуд глибоким, прямо-таки театральним.


– Підлітки, яких я підібрав на Френч-Лік-роуд, неподалік від будинку Томпсона.


Зморшки судді Фэрчайлда склалися в посмішку. Він подивився на Джека.


– У тебе є які-небудь документи, що посвідчують особу, синку?


– Ні, сер, – відповів Джек.


– Ти сказав патрульному Вільямсу всю правду? Він так не думає, інакше ви б тут не виявилися.


– Так, сер, – відповів Джек.


– Тоді розкажи мені свою історію. – Суддя обійшов стіл, потривоживши плоскі шари диму, що висіли над головою, і полуприсел-полуприслонился до найближчого від Джека кутку столу. Примружившись, закурив. Крізь сигаретний дим Джек бачив бліді оцінюють очі судді і знав, що милосердя в них немає.


Ще один «ловчий глечик».


Він глибоко вдихнув.


– Мене звуть Джек Паркер. Це мій кузен, і його називають Джек. Джек Вовк. Але його справжнє ім'я Філіп. Він залишався з нами в Дейлвилле, тому що його батько помер, а мати захворіла. Я просто відводжу його в Спрінгфілд.


– Недоумкуватий, так?


– Міркує повільно. – Джек глянув на Вовка. Його друг ще не прийшов у себе після удару палицею.


– Як звати твою матір? – запитав суддя Вовка. Вовк не відреагував. Він стояв з закритими очима, засунувши руки в кишені.


– Її звати Гелен, – відповів Джек. – Елен Воен.


Суддя зісковзнув зі столу і повільно підійшов до Джека.


– Ти не пив, синку? Щось тебе похитує.


– Ні.


Зупинившись в футі від хлопчика, суддя нахилився до нього.


– Дыхни.


Джек відкрив рот і видихнув.


– Ні. Спиртним не пахне. – Ферчайлд випростався. – Але це єдиний раз, коли ти сказав правду, вірно? Ти намагаєшся обвести мене навколо пальця, синку?


– Я винен у тому, що ми їхали на попутках, – відповів Джек, усвідомлюючи, що говорити потрібно украй обачно. І не тільки тому, що від його слів залежала їх з Вовком свобода. У нього виникли проблеми з вимовою – все раптом надзвичайно сповільнився. Як і в сараї, секунди сповзали з метронома. – Насправді ми навіть і не їхали на попутках, тому що Вовк... Джек, тобто... не може сидіти в кабіні. Більше ми цього робити не будемо. Ми нічого поганого не зробили, сер, і це чиста правда.


– Ти не розумієш, синку. – Задумливі очі судді знову блиснули. Та він від цього тягнеться, зміркував Джек. Суддя повільно рушив назад. – Справа не в попутках. Ви двоє хлопчаків, на дорозі самі по собі, йдете невідомо звідки, невідомо куди... можна сказати, напрошуєтесь на неприємності. – Його голос нагадував темний мед. – У нашому окрузі є, як нам представляється, саме незвичайне заклад – схвалене урядом штату і субсидоване штатом, між іншим, – створене, щоб допомогти таким хлопцям, як ви. Воно називається «Біблійний будинок Сонцесяйного Гарденера для збилися з шляху хлопчиків». Те, що робить містер Гарденер для хлопчаків, які потрапили в біду, порівнянно з дивом. Ми відправляли туди тих, кого, здавалося б, неможливо виправити, але дуже скоро його стараннями ці хлопчаки на колінах благали Ісуса про прощення. І хіба це не диво?


Джек проковтнув слину. В роті у нього пересохло навіть сильніше, ніж коли він сидів у сараї.


– Бачите, сер, нам треба швидше дістатися до Спрінгфілда. Всі будуть хвилюватися...


– Я в цьому дуже сумніваюся. – Суддя посміхнувся усіма зморшками. – Але от що я тобі скажу. Як тільки ви обидва будете «Осяйний дім», я подзвоню в Спрінгфілд і постараюся знайти номер цієї Елен... Вовк, так? Або Елен Воен?


– Воен, – відповів Джек, і його обличчя залила фарба, як при високій температурі.


– Так, – кивнув суддя.


Вовк похитав головою, моргнув. Потім поклав руку на плече Джека.


– Приходиш в себе, синку? – запитав суддя. – Зможеш сказати, скільки тобі років?


Вовк знову кліпнув очима і глянув на Джека.


– Шістнадцять, – відповів Джек.


– А тобі?


– Дванадцять.


– Ох. Я думав, ти на пару років старше. Ще одна причина для того, щоб тобі надали допомогу, перш ніж ти потрапиш в серйозну біду, правда, Френкі?


– Амінь, – відповів полісмен.


– Ви, хлопчики, повернетеся сюди через місяць, – оголосив своє рішення суддя. – Тоді й подивимося, не покращилася чи у вас пам'ять. Чому у тебе такі червоні очі?


– Вони не в своїй тарілці, – відповів Джек, і полісмен загавкав. Лише секундою пізніше Джек зрозумів, що це сміх.


– Уведи їх звідси, Френкі. – Суддя вже тягнувся до телефонного апарату. – Через тридцять днів ви повернетеся зовсім іншими. Можете не сумніватися.


Коли вони спускалися по сходах червоного будівлі муніципалітету, Джек запитав Френкі Вільямса, навіщо судді знадобився їх вік. Коп зупинився на нижній сходинці, повернувся, щоб пронизати Джека лютим поглядом.


– Гарденер приймає хлопчиків з дванадцяти років і відпускає їх у дев'ятнадцять. – Він посміхнувся. – Ти хочеш сказати, що ніколи не чув про нього по радіо? Він чи не єдина наша знаменитість. Я впевнений, що про старовину Лучезарном Гарденере знають навіть у Дейлвилле.


Зуби у поліцейського були маленькі, безбарвні і нерівні.


3


Двадцять хвилин потому вони знову їхали по сільській місцевості.


Вовк заліз на заднє сидіння патрульного автомобіля практично без заперечень. Френкі Вільямс відчепив палицю і запитав: «Хочеш ще, блядь урод? Як знати, може, у тебе розуму додасться». Вовк затремтів, зморщився, але пішов за Джеком в кабіну. Тут же затиснув рукою ніс і почав дихати ротом.


– Ми звідти втечемо, Вовк, – прошепотів Джек йому на вухо. – Пару днів, не більше, і ми зрозуміємо, як це зробити.


– Не базікати, – донеслося з переднього сидіння.


Джек відчував незрозумілу розслабленість. Він точно знав, що вони знайдуть спосіб втекти. Тримаючи Вовка за руку, він відкинувся на спинку заднього сидіння, і спостерігав, як повз пропливають поля.


– Ось він, – подав голос Френкі Вільямс. – Ваш майбутній будинок.


Джек побачив дві збіжні цегляні стіни, сюрреалістично виросли серед полів. Високі, повністю приховують все, що за ними знаходиться. Більш того, по стінах навколо «Осяйного дому» тяглися три ряди колючого дроту, а цемент поверху був утиканий битим склом. Тепер автомобіль їхав серед прибраних полів з огорожами з чергуються ниток колючої та звичайної дроту.


– У них тут шістдесят акрів, – пояснив Вільямс. – І скрізь стіни або огорожі... можете мені повірити. Хлопці зробили це самі.


Широкі залізні ворота вели на територію «Вдома». Ледь патрульний автомобіль звернув на під'їзну доріжку, вони відчинилися, підкоряючись якомусь електронного сигналу.


– Телевізійна камера, – продовжив пояснювати коп. – Вони чекають двох свіжих рибок.


Джек нахилився вперед, притулився обличчям до вікна. Хлопчаки в джинсових куртках працювали на полях з обох сторін, щось копали, копали, котили тачки.


– Ви, двоє засранців, тільки що заробили мені двадцять баксів, – додав Вільямс. – Плюс ще двадцять судді Фэрчайлду. Хіба не здорово?


## Глава 21


«Осяйний дім»


1


Джек подумав, що «Будинок» немов побудований з дитячих кубиків: його розширювали по мірі необхідності. А потім побачив, що всі вікна забрані гратами – це була скоріше в'язниця, ніж притулок.


Більшість хлопчаків перервав роботу, щоб проводити поглядами поліцейський автомобіль.


Френкі Вільямс виїхав на широкий круг, яким закінчувалася під'їзна доріжка. Ледве він заглушив двигун, з парадних дверей вийшов високий чоловік і зупинився, склавши перед собою руки з переплетеними пальцями, дивлячись на патрульний автомобіль з верхньої сходинки. Особа під копицею кучерявого сивого волосся здавалося неприродно молодим – немов до створення цих різких, мужніх рис доклав руку пластичний хірург. Людина з таким обличчям міг продати що завгодно, де завгодно і кому завгодно. Одягався він під колір волосся: білий костюм, білі туфлі, біла сорочка, білий шовковий шарф. Коли Джек і Вовк вилізли з заднього сидіння, чоловік у білому дістав з кишені костюма темно-зелені сонцезахисні окуляри, надів їх і мить ніби вдивлявся в новачків, перш ніж посміхнутися – довгі складки прорізали його щоки. Потім він зняв окуляри і сховав у кишеню.


– Так-так-так. Що б ми без вас робили, патрульний Вільямс?


– Добрий День, преподобний Гарденер, – привітався полісмен.


– Усі як завжди, чи ці двоє самовпевнених типів дійсно скоїли злочинне діяння?


– Волоцюги. – Уперши руки в стегна, Вільямс щурился, дивлячись на Гарденера, немов йому сліпило очі. – Відмовилися назвати Фэрчайлду свої справжні імена. Цей великий, – він ткнув пальцем у Вовка, – практично не говорить. Мені довелося стукнути його по голові, щоб посадити в машину.


Гарденер співчутливо похитав головою.


– Чому б вам не привести їх сюди, щоб вони могли представитися, а вже потім ми займемося необхідними формальностями. Є причина, з якої ці двоє повинні виглядати такими... е-е-е... скажімо, одурманеними?


– Я тільки врізав здорованю проміж вух, нічого більше.


– Мм. – Гарденер відступив на крок, склав руки будиночком перед грудьми.


Коли підлітки у супроводі Вільямса піднялися на довге ганок, преподобний схилив голову набік, оглядаючи новоприбулих. Джек і Вовк, минувши останню сходинку, пройшли трохи далі, Френкі Вільямс витер чоло і залишився позаду. Гарденер розгублено посміхався, але його очі бігали від одного підлітка до іншого. І через мить після того, як щось тверде, холодне й знайоме стрибонуло з його очей до Джека, преподобний знову дістав сонцезахисні окуляри й надів їх. Посмішка залишилася легкої і розсіяної, ілюзорне відчуття безпеки нікуди не поділося, але Джек, нехай очі Гарденера і приховала скло, застиг під їх поглядом... бо вже з ним стикався.


Преподобний Гарденер зсунув окуляри ближче до кінчика носа і грайливо подивився поверх них.


– Імена? Імена? Чи можемо ми дізнатися від цих двох джентльменів, як їх звуть?


– Я Джек, – відповів Джек і замовк... не хотів без необхідності вимовляти жодного слова. Реальність раптом деформувалася: він відчув, що його ривком викинуло в Долини, але тепер Долини стали злісними і загрозливими, навколо піднімався смердючий дим, колихалися язики полум'я, чулися крики катованих людей.


Міцні пальці зімкнулися на його лікті і підтримали. Замість смороду й диму Джека облило густим ароматом щедрою порції квіткового одеколону. Меланхолійні сірі очі дивилися в упор.


– Ти був поганим хлопчиком, Джек? Ти був дуже поганим хлопчиком?


– Ні, ми просто їхали на попутках і...


– Я думаю, ти трохи обкурився, – перервав його преподобний Гарденер. – Нам доведеться приділити тобі особливу увагу, вірно? – Його пальці випустили лікоть Джека, Гарденер відступив на крок, знову поставив на ніс сонцезахисні окуляри. – Прізвище, як я розумію, у тебе є.


– Паркер, – відповів Джек.


– Так-с-с-с. – Гарденер зірвав окуляри, легко, немов у танці, повернувся до Вовка, витріщився на нього. Нічим не показуючи, повірив він Джеку чи ні. – Ось це так! Здоров'я тобі не позичати, вірно? Справжній хлопець. Тут, слава Богу, ми, безперечно, знайдемо заняття для такого сильного хлопця, як ти. Можу я попросити тебе взяти приклад з нашого містера Джека Паркера і назвати мені своє ім'я?


Джек у тривозі подивився на Вовка. Той стояв, опустивши голову, важко дихаючи. Блискучий струмок слини стікав з куточка рота на підборіддя. Чорна пляма – бруд, змішана з жиром, – красувалося на вкраденому светрі. Вовк похитав головою, але рух це, схоже, нічого не значило: він ніби струшував з особи муху.


– Ім'я, синку? Ім'я? Тебе кличуть Білл? Підлогу? Арт? Семмі? Ні... напевно що-небудь більш мужній, я впевнений. Може, Джордж?


– Вовк, – відповів він.


– Ах, це мило. – Гарденер широко посміхнувся їм обом. – Містер Паркер і містер Вовк. Вас не утруднить проводити їх в будинок, патрульний Вільямс? І яке щастя, що у нас вже є містер Баст. Присутність містера Гектора Баста – він, між іншим, один з наших помічників – означає, що ми, ймовірно, зможемо одягнути містера Вовка. – Він подивився на підлітків поверх окулярів. – Тут, в «Біблійному будинку», ми віримо, що марширують солдати Господа краще, якщо марширують в уніформі. І Гек Баст – майже такий здоровило, як твій друг Вовк, юний Джек Паркер. Тому як частини одягу, так і в частині дисципліни вас обслужать в кращому вигляді. Це приємно, так?


– Джек? – прошепотів Вовк.


– Що?


– У мене болить голова, Джек. Сильно болить.


– Твоя маленька голова доймає тебе болем, Вовк?


Променистий Гарденер танцюючим кроком наблизився до Вовка і поплескав того по руці. Вовк відсахнувся, на його обличчі відбилося огиду. Джек знав, що причина в одеколоні – важкий облепляющий запах діяв на чутливі ніздрі Вовка як нашатир.


– Не важливо, синку. – Гарденера така реакція нітрохи не збентежила. – Містер Баст і містер Сінгер, інший наш помічник, подбають про тебе. Френк, начебто я попросив тебе відвести їх в «Будинок».


Патрульному Вільямсу ніби встромили в зад голку. Його обличчя почервоніло ще дужче, тоненькі ніжки зазнали масивне тіло до парадних дверей.


Променистий Гарденер знову весело подивився на Джека, і хлопчик раптом зрозумів, що його вбрання – спосіб розважитися: всередині цей чоловік у білому холодний як лід і божевільний. Важка золота ланцюг з дзвоном вислизнула з рукава Гарденера і влаштувалася біля основи великого пальця. Джек почув свист батога, розтинає повітря, і нарешті дізнався ці темно-сірі очі.


Гарденер був двійником Осмонда.


– В будинок, молоді люди. – Гарденер жартівливо вклонився і вказав на відчинені двері.


2


– Між іншим, містер Паркер, – заговорив Гарденер, но вони переступили поріг, – чи можливо, що ми зустрічалися раніше? Повинна ж бути вагома причина, по якій ваше обличчя мені знайоме, правда?


– Я не знаю, – відповів Джек, уважно оглядаючи дивний інтер'єр «Біблійного будинку».


Довгі дивани, оббиті темно-синій матерією, стояли вздовж стіни на килимі трав'янисто-зеленого кольору. Біля протилежної стіни височіли два масивних столу, покритих шкірою. Сидів за одним прищавий підліток глянув на них без всякого інтересу, а потім знову повернувся до телеекрану, на якому проповідник люто паплюжив рок-н-рол. Підліток за сусіднім столом випростався і агресивно втупився на Джека. Худорлявий, чорнявий, з вузьким обличчям, на якому читалися розум і запальність. До кишені його білого светри з високим облягаючим коміром кріпилася прямокутна іменна табличка на зразок тих, які носять солдати: «СІНГЕР».


– Але я дійсно думаю, що ми десь зустрічалися, так, мій хлопчик? Запевняю тебе, не могли не зустрічатись... я не забуваю, в прямому сенсі не здатний забути обличчя хлопчика, якого колись бачив. Раніше тобі доводилося мати справу з поліцією, Джек?


– Я ніколи вас не бачив, – відповів той.


Біля протилежної стіни здоровенний хлопець вже піднявся з одного з синіх диванів і стояв, витягнувшись на весь зріст. Теж у білій водолазці і з солдатською іменною табличкою. Його руки нервово бродили по ременю, залазили в кишені джинсів, падали уздовж боків. На щоках і лобі горіли вугри. Звичайно ж, це був Баст.


– Гаразд, можливо, згадаю пізніше, – кивнув Променистий Гарденер. – Гек. Підійди сюди і допоможи нашим новеньким біля столу, добре?


Баст, суплячись, зрушив з місця. Він пер прямо на Вовка і лише в останній момент хитнувся в бік, насупившись дужче. Якби Вовк відкрив очі – а він їх не відкривав, – то побачив би лише прищавий лоб Баста і маленькі злобні ведмежі оченята, таращившиеся з-під жорстких брів. Баст змістив погляд на Джека, пробурмотів: «Пішли» – і махнув рукою у бік столу.


– Зареєструй їх, потім відведи в пральню за одягом, – безбарвним голосом розпорядився Гарденер. Сліпуче посміхнувся Джеку. – Джек Паркер, – промуркав він. – Цікаво, хто ти насправді, Джек Паркер. Баст, переконайся, що він нічого не залишить в кишенях.


Баст посміхнувся.


Променистий Гарденер попрямував через кімнату до Френкі Вільямсу, який, схоже, вже почав втрачати терпіння, і неквапливо дістав з кишені довгий шкіряний гаманець. Джек побачив, як він рахує купюри.


– Дивись сюди, сучонок, – прошипів підліток, який сидів за письмовим столом, і Джек повернувся до нього. Підліток крутив у руці олівець, усмішка на обличчі не приховувала злість – невичерпні запаси вируючої всередині люті. – Він уміє писати?


– Я так не думаю.


– Тоді тобі доведеться розписатися за нього. – Сінгер підсунув до Джеку два бланка. – Друковані літери поверху, підпис внизу. Де хрести. – Він відкинувся на спинку стільця, підняв олівець до губ, спритно засмоктав куточком рота. Джек припустив, що цього фокусу він навчився у преподобного Сонцесяйного Гарденера.


«ДЖЕК ПАРКЕР», – написав він друкованими літерами, а внизу поставив якусь карлючку. «ФІЛІП ДЖЕК ВОВК». Ще одна карлючка, зовсім не схожа на його почерк.


– Тепер ви підопічні штату Індіана і будете такими протягом наступних тридцяти днів, якщо не вирішите затриматися подовше. – Сінгер забрав бланки. – Ви...


– Вирішимо? – перепитав Джек. – Що значить – вирішимо?


На щоках Сінгера затеплились цятки рум'янцю. Він смикнув головою і начебто посміхнувся.


– Звичайно, ти не знаєш, що шістдесят відсотків хлопців знаходяться тут добровільно. Таке можливо, так. Ви можете виявити бажання залишитися.


Джек намагався зберегти обличчя безпристрасним.


Рот Сінгера люто сіпнувся, немов подцепленный рибальським гачком.


– Це місце дуже гарне, і я виб'ю з тебе все лайно, якщо почую, що ти лаєш його. Я впевнений, це найкраще місце, в якому ти коли-небудь бував. Скажу тобі ще – у тебе немає вибору. Ти повинен поважати «Осяйний дім». Зрозуміло?


Джек кивнув.


– Як щодо нього? Він розуміє?


Джек подивився на Вовка, який повільно моргав і дихав через рот.


– Думаю, так.


– Добре. Ви двоє будете жити в одній кімнаті. День починається о п'ятій ранку, коли ми йдемо в каплицю. Робота на полях до семи, потім сніданок в їдальні. Повертаємося на полі до полудня, коли у нас ленч та читання Біблії – читати можуть попросити будь-якого, і тобі краще заздалегідь подумати, що саме ти прочитаєш. Ніякого сексу з Пісні піснею, або знатимеш, почому тут дисципліна. Після ленчу – знову робота.


Він різко глянув на Джека.


– Ей, не думай, що в «Лучезарном будинку» працюють безкоштовно. Частина нашої домовленості зі штатом. Кожен отримує розумне погодинна платня, з якого утримується вартість утримання – одяг, їжа, електрика, опалення, все таке. Вам будуть платити п'ятдесят центів у годину. Тобто п'ять доларів в день за відпрацьовані години, тридцять в тиждень. Неділі ми проводимо в Променистою каплиці, за винятком того часу, коли слухаємо «Час проповіді Сонцесяйного Гарденера».


Червоні плями знову спалахнули на щоках Сінгера, і Джек згідно кивнув, вважаючи, що від нього чекають.


– Якщо ти ведеш себе як належить і можеш говорити як людська істота, що багатьом недоступне, тоді тебе можуть залучити в у-ка – вуличну команду. У-ка складається з двох груп. Одна працює на вулицях. Продає листівки з гімнами, квіти і проповіді преподобного Гарденера. Друга робить те ж саме в аеропорту. У будь-якому випадку у нас є тридцять днів, щоб повернути вас на шлях істинний і показати, який мерзенної, брудної і заразною було ваше життя до того, як ви прийшли сюди, і ми почнемо прямо зараз.


Сінгер встав, його обличчя набуло колір полум'яніючого осіннього листа, він уперся кінчиками пальців стіл.


– Вміст кишень на стіл. Прямо зараз.


– Прямо тут і зараз, – пробурмотів Вовк, немов у відповідь.


– ВИВЕРНУТИ КИШЕНІ! – вискнув Сінгер. – Я ХОЧУ БАЧИТИ ВСЕ!


Баст виник поруч з Вовком. Преподобний Гарденер, відправивши Френкі Вільямса до його автомобілю, підійшов до Джека.


– Ми з'ясували, що особисті речі занадто прив'язують наших хлопчиків до минулого, – проворковал Гарденер Джеку. – Заважають перебудовуватися. Ми виявили, що це дуже ефективний засіб.


– ВМІСТ КИШЕНЬ НА СТІЛ! – проревів Сінгер, ледь контролюючи гіркі почуття його лють.


Джек виклав з кишень все, що накопичилося там за час його подорожі. Червоний носовичок дружини Элберта Паламаунтина, який вона дала йому, побачивши, що він витирає ніс рукавом; кілька паперових доларів і дрібниця, шість доларів сорок два центи, всі залишилися у нього гроші; ключ від номера 407 в «Альгамбра». Він стиснув у кулаці три предмети, які хотів зберегти.


– Напевно, ви захочете забрати і мій рюкзак.


– Будь певен, жалюгідний маленький пердун, – гаркнув Сінгер, – зрозуміло, ми захочемо забрати твій смердючий рюкзак, але спочатку ми захочемо забрати те, що ти намагаєшся заховати від нас. Викладай... прямо зараз.


З небажанням Джек дістав з кишені медіатор Спіді, великий скляну кульку і срібний долар і поклав на носову хустку.


– Вони приносять удачу.


Сінгер схопив медіатор.


– Гей, а це що? Для чого?


– Медіатор, для гри на гітарі.


– Так, звичайно. – Сінгер покрутив медіатор в руці, понюхав. Якщо б спробував на зуб, Джек б його вдарив. – Медіатор. Ти кажеш правду?


– Мені дав його друг, – відповів Джек і раптово відчув себе зовсім самотнім і безпорадним. Подібні відчуття виникали і раніше, але з такою силою – вперше. Він подумав про сидевшем біля торгового центру Сніжку, який дивився на нього очима Спіді. Сніжку, який в якомусь сенсі, хай Джек цього і не розумів, насправді був Спіді Паркером, чиє прізвище Джек тепер називав своєю.


– Готовий сперечатися, він його вкрав, – пирхнув Сінгер, ні до кого конкретно не звертаючись, і кинув медіатор на носову хустку, поруч з срібним доларом і скляною кулькою. – Тепер рюкзак.


Після того як Джек зняв з плечей рюкзак і простягнув Сінгеру, той кілька хвилин порпався в ньому з написаним на обличчі зростаючим огидою і роздратуванням. Відразу викликали деякі предмети одягу, що залишалися в рюкзаку, роздратування – небажання рюкзака віддати хоч якісь зберігаються в ньому наркотики.


Спіді, де ти зараз?


– Нічого немає, – поскаржився Сінгер. – Ви думаєте, треба провести особистий огляд?


Гарденер похитав головою.


– Давайте подивимося, що ми зможемо отримати від містера Вовка.


Баст наблизився до Вовка.


– Ну? – запитав Сінгер.


– У нього в кишенях нічого немає, – відповів Джек.


– Я хочу, щоб ці кишені стали ПОРОЖНІМИ! – проревів Сінгер. – ПОРОЖНІМИ! ВСЕ НА СТІЛ!


Вовк ткнувся підборіддям у груди і ще дужче замружився.


– У тебе в кишенях щось є? – запитав Джек.


Вовк один раз кивнув, дуже повільно.


– У нього наркота! У дурника наркота! – прокаркал Сінгер. – Давай, великий дурний ідіот, викладай товар на стіл. – Він двічі різко ляснув у долоні. – Подумати тільки, Вільямс не обшукав його! І Ферчайлд не обшукав! Це неймовірно – які ж вони дурні!


Баст підступив до Вовка впритул і прогарчав:


– Якщо ти зараз же не викладеш вміст кишень на цей стіл, я тобі пащу порву.


– Діставай, Вовк, – м'яко попросив Джек.


Вовк застогнав. Потім витягнув з правої кишені стиснуту в кулак руку. Нахилився вперед, витягнув кулак перед собою, розтиснув пальці. Три сірники і два маленьких відполірованих водою різнокольорових камінчика впали на шкіру. Коли разжалась ліва рука, ще два таких же гарних камінчика приєдналися до першим двом.


– Колеса! – заволав Сінгер.


– Не идиотничай, Сонні, – осадив його Гарденер.


– Ти виставив мене дебілом, – обурено прошепотів Сінгер Джеку, щойно вони опинилися на сходах, що вели на верхні поверхи. Ступені покривала вытертая рожева килимова доріжка. У «Біблійному будинку» тільки кімнати першого поверху радували оздобленням – за рештою особливо не доглядали. – Ти про це пошкодуєш, я тобі це обіцяю. Тут ніхто не виставляє Сонні Сінгера на посміховисько. Я тут практично головний, чуєте, два ідіота! Господи! – Він майже ткнувся палаючої фізіономією в обличчя Джека. – Це був класний трюк, недоумок і його гребаные камінчики. Він ще довго буде тобі аукатися!


– Я не знав, що у нього щось є в кишенях, – відповів Джек.


Сінгер, що йшов на крок попереду Джека і Вовка, різко зупинився. Його очі звузилися. Все обличчя, здавалося, перекосило. Джек зрозумів, що зараз відбудеться, за секунду до того, як Сінгер відважив йому ляпаса.


– Джек? – прошепотів Вовк.


– Я в порядку, – відповів той.


– Якщо ти вдаряєш мене, я ударяю в два рази сильніше, – прошипів Сінгер Джеку. – А якщо ти вдаряєш мене у присутності преподобного Гарденера, я ударяю тебе в чотири рази сильніше, усік?


– Так, – кивнув Джек, – думаю, так. Хіба нам не повинні видати одяг?


Сінгер розвернувся і продовжив підйом, але Джек ще секунду стояв і дивився на напружену вузьку спину підлітка. І ти теж, подумав Джек. Ти і Осмонд. Прийде день. Потім послідував за Сінгером. Вовк не відступався.


У довгій кімнаті, заставленій коробками, Сінгер переминався з ноги на ногу біля дверей, поки високий хлопець з нічого не виражає тупим обличчям і рухами лунатика шукав для них одяг.


– Та взуття теж. Ти знайдеш йому відповідні черевики або весь день будеш махати лопатою, – попередив Сінгер від дверей, свідомо не дивлячись на комірника. Нудьгуюче презирство – цього він теж навчився у Сонцесяйного Гарденера.


Комірник нарешті знайшов у кутку пару важких міцних чорних черевиків тринадцятого розміру, і Джек надів на ноги Вовка. Потім Сінгер піднявся з ними на поверх, де знаходилися спальні. Тут вже ніхто не намагався приховати істинної природи «Осяйного дому». Вузький коридор тягнувся по всій довжині будівлі – добрих п'ятдесят футів. В коридор з обох сторін виходили вузькі двері з віконечка на рівні очей. Так званий спальний поверх нагадав Джеку в'язницю.


Сінгер пройшов трохи вперед і зупинився перед однією з дверей.


– В перший день, ніхто не працює. Почнете з завтрашнього ранку. Так що заходьте і до п'яти годин читайте ваші Біблії. Я прийду в п'ять і випущу вас до сповіді. І переодягніться в тутешню одяг, ясно?


– Ти хочеш сказати, що запрешь нас на наступні три години? – запитав Джек.


– А ти хочеш, щоб я тримав тебе за руку? – вибухнув Сінгер, його обличчя знову почервоніло. – Слухай, якщо б ти прийшов сюди добровільно, я б дозволив тобі походити по території, обвыкнуться. Але раз вже тебе прислав штат на прохання місцевої поліцейської дільниці, ти мало чим відрізняєшся від засудженого злочинця. Може, через тридцять днів ти і станеш добровольцем, якщо тобі пощастить. А поки марш в кімнату і починай вести себе як людська істота, створене за образом і подобою Господа, а не як тварина. – Він нетерпляче встромив ключ у замок, відчинив двері і став поруч. – Швидко. У мене повно роботи.


– А що буде з нашими речами?


Сінгер нарочито зітхнув.


– Мерзенна тварюка, невже ти думаєш, що ми захочемо вкрасти щось з вашого лайна?


Джек утримався від відповіді.


Сінгер знову зітхнув.


– Гаразд. Ми збережемо їх для тебе, в конверті з твоїм ім'ям. У кабінеті преподобного Гарденера внизу – там ми зберігаємо і ваші гроші, до повного вашого звільнення. Ясно? Заходь, не то я доповім про твою непокору. Я серйозно.


Вовк і Джек увійшли в маленьку кімнату. Коли Сінгер з гуркотом зачинив двері, над стелею автоматично спалахнуло світло, осяявши кімнатки без вікон, з металевою двоярусною ліжком, маленької раковиною в кутку і металевим стільцем. Нічого більше. На побілених стінах жовтіли відмітини від скотчу в тих місцях, де кріпилися картинки, якими прикрашали кімнату її колишні мешканці. Клацнув замок закривається, Джек і Вовк побачили в маленькому прямокутному віконці злобне обличчя Сінгера.


– Будьте хорошими хлопчиками, – усміхнувся він і зник.


– Ні, Джек, – простогнав Вовк. Всього якийсь дюйм відділяв його верхівку від стелі. – Вовк не може залишатися тут.


– Ти краще сядь, – запропонував Джек. – Хочеш зайняти нижню койку або верхній?


– Що?


– Займи нижню і сядь. Ми потрапили в біду.


– Вовк знає, Джекі. Вовк знає. Це погане-погане місце. Не можу залишатися.


– Чому це погане місце? Я хочу сказати, звідки ти знаєш?


Вовк важко опустився на нижню койку, кинув нову одяг на підлогу, взяв з ліжка книги і брошури. Обкладинка книги – зрозуміло, Біблії був виготовлений з якогось пластику, що нагадував синю шкіру. Брошури називалися «Пряма дорога до вічного милості Господньої» і «Бог любить тебе!».


– Вовк знає. І ти теж знаєш, Джекі! – Вовк подивився на нього, майже зі злістю. Потім знову перевів погляд на брошури, почав їх вертіти, обнюхувати. Джек припустив, що раніше він книжок не бачив.


– Білий чоловік. – Ці слова Вовк промовив так тихо, що Джек ледь розчув.


– Білий чоловік?


Вовк простягнув йому одну з брошур, на зворотному боці якої була чорно-біла фотографія преподобного Сонцесяйного Гарденера. Його розкішні сиве волосся куйовдив вітер, він стояв, розкинувши руки – носій вічного милосердя, улюблений Богом!


– Він, – продовжив Вовк. – Він вбиває, Джекі. Батогами. Це одне з його місць. Ні одному Вовкові не можна бути в його місцях. Джеку Сойєру теж. Ніколи. Нам треба вибиратися звідси, Джекі.


– Ми виберемося, – відповів Джек. – Я тобі обіцяю. Не сьогодні, не завтра... нам треба продумати як. Але скоро.


Ноги Вовка далеко вилазили за край ліжка.


– Скоро.


3


«Скоро», – пообіцяв він, і Вовку вимагалося цю обіцянку. Вовк перебував в жаху. Джек не міг сказати, чи бачив той Осмонда в Долинах, але Вовк виразно чув про нього. Схоже, Осмонда, принаймні в сім'ї Вовка, боялися навіть більше, ніж Моргана. Однак, хоча і Вовк, і Джек дізналися Осмонда в Лучезарном Гарденере, останній їх не визнав, можливо, по одній з двох причин. Або Гарденер просто розігрував їх, зображуючи незнання, або він був таким же двійником, як і мати Джека, пов'язаним з людиною в Долинах, але знають про це лише на глибинному рівні свідомості.


У цьому випадку, а Джек думав, що так воно і є, вони з Вовком могли почекати дійсно зручний момент для втечі. Вони мали в своєму розпорядженні часом, щоб озирнутися, з'ясувати, що до чого.


Джек надів шорстку новий одяг. Міцні чорні черевики важили кілька фунтів кожен і підходили на будь-яку ногу. Не без проблем він переконав Вовка надіти місцеву уніформу. Потім обидва лягли. Джек почув, як Вовк захропів, і через якийсь час задрімав сам. В його снах мати перебувала десь у темряві і відчайдушно кликала на допомогу.


## Глава 22


Проповідь


1


О п'ятій пополудні в коридорі пролунав електричний дзвінок – невиразне протяжне деренчання. Вовк скочив з нижньої ліжка, при цьому так сильно вдарившись головою об верхню, що остаточно розбудив напівсонного Джека. Через п'ятнадцять секунд або близько того дзвінок перестав деренчати, і тут же закричав Вовк.


Похитуючись, він проковылял в кут, обхопивши голову руками.


– Погане місце, Джек! Погане місце прямо тут і зараз! Ми маємо вибратися звідси! Повинні вибратися звідси ПРЯМО ТУТ І ЗАРАЗ!


Пролунав стукіт у стіну.


– Заткніть цього недоумка!


З іншого боку долинуло пронизливе, подвывающее іржання.


– Ваші душі осяває сонячне світло, хлопці! І, судячи з того, як голосить цей здоровань, це приємно! – Знову пронизливий сміх, більше схожий на крик жаху.


– Погано, Джек! Вовк! Джейсон! Погано! Погано, погано...


З обох боків коридору відчинялися двері. Джек чув гуркіт безлічі ніг, взутих у важкі черевики «Осяйного дому».


Він спустився з верхнього ліжка, змушуючи себе ворушитися. Відчував, що ще не знайшов повного контакту з реальністю – вже не спав, але ще й не прокинувся. І коли Джек намагався перетнути маленьку кімнатку, щоб дістатися до Вовка, йому здавалося, що замість повітря вона заповнена густим сиропом. Він відчував себе таким втомленим... дуже, дуже втомленим.


– Вовк, Вовк, припини.


– Не можу, Джекі. – Вовк ридав, стискуючи руками голову, наче боявся, що вона вибухне.


– Ти повинен, Вовк. І нам пора виходити в коридор.


– Не можу, Джекі, – заплакав Вовк. – Це погане місце. Погані запахи.


У коридорі хтось- Джек подумав, що Гек Баст – крикнув:


– Всі на сповідь!


– Всі на сповідь! – заволав хтось ще, і тут вже багато підхопили:


– Всі на сповідь! Всі на сповідь!


Це звучало як незвичайна футбольна примовка.


– Якщо ми хочемо вибратися звідси живими, нам треба зберігати спокій.


– Не можу, Джекі, не можу зберігати спокій, погане...


Їх двері могла відкритися в будь-яку хвилину, впустивши Баста або Сонні Сінгера... можливо, обох. Вони не підкорилися команді «всі на сповідь», що б це не значило, і хоча новачкам «Лучезарном будинку» покладалися якісь поблажки, Джек вважав, що їх шанси на втечу зростуть, якщо вони якомога швидше підлаштуються під тутешні правила. Але з Вовком, схоже, все сильно ускладнювалося. Господи, я жалкую, що втягнув тебе в цю історію, здоровань, подумав Джек. Але вийшло як вийшло. І якщо ми не оседлаем ситуацію, вона підімне нас під себе. Доведеться обійтися з тобою жорстоко, але це заради твого ж блага. І додав, вже для себе: Я на це сподіваюся.


– Вовк, – прошепотів він, – ти хочеш, щоб Сінгер знову почав мене бити?


– Ні, Джек, ні...


– Тоді тобі краще вийти зі мною в коридор. Ти повинен пам'ятати: від того, що і як ти робиш, багато в чому залежить ставлення Сінгера і цього хлопця, Баста, до мене. Сінгер вдарив мене з-за твоїх камінчиків...


– Хтось може вдарити і його, – промовив Вовк тихим, спокійним голосом, але очі його раптом звузилися. Спалахнули помаранчевим. На мить Джек побачив блиск білих зубів. І Вовк не посміхався – просто його зуби раптом стали більше.


– Навіть не думай про це, – відмовив Джек. – Стане тільки гірше.


Руки Вовка повисли батогами.


– Джек, я не знаю...


– Ти спробуєш? – Джек знову нервово глянув на двері.


– Я спробую, – тремтячим шепотом мовив Вовк. В його очах стояли сльози.


2


Коридор верхнього поверху міг би заливати яскравий предвечерний сонячне світло, але не заливав. На високих вікторіанських вікнах в кінці коридору, схоже, стояли спеціальні фільтри, і хлопчаки могли виглянути назовні (туди, де сяяв справжній сонячний світло), а світло проникнути всередину не міг. Він, здавалося, падав замертво на вузькі підвіконня.


Сорок хлопців стояли перед двадцятьма дверима, по десять з кожного боку коридору. Джек і Вовк з'явилися набагато пізніше за інших, але їх запізнення пройшло непоміченим. Сінгер, Баст і ще двоє хлопців знайшли собі іншу жертву і не звертали уваги на інших.


Жертва – узкогрудый очкастий підліток років п'ятнадцяти – стояв по стійці смирно зі спущеними на черевики чіносамі. Без трусів.


– Ти це ще не припинив? – запитав Сінгер.


– Я...


– Заткнися! – крикнув один з двох хлопців, що складали компанію Басту і Сінгеру. Всі четверо були в синіх джинсах, а не в чиносах, і в чистих білих водолазках. Джек скоро дізнався прізвище крикнувшего хлопця – Уорвік. І четвертого, толстого, – Кейсі.


– Коли ми захочемо, щоб ти говорив тобі про це скажуть! – гаркнув Уорвік. – Ти все ще смикаєш свого тхора, Мортон?


Мортон трусився і мовчав.


– ВІДПОВІДАЙ ЙОМУ! – вискнув Кейсі. Цей товстун чимось нагадував злого Твидлдума.


– Ні, – прошепотів Мортон.


– ЩО? ГОЛОСНІШЕ! – гаркнув Сінгер.


– Ні! – простогнав Мортон.


– Якщо зможеш протриматися цілий тиждень, отримаєш назад труси, – промовив Сінгер з таким виглядом, ніби робить велику послугу тому, хто цього не заслуговує. – А тепер підтягни штани, маленький гаденя.


Мортон, схлипуючи, нагнувся і підхопив штани.


Хлопці попрямували на сповідь і вечерю.


3


Для сповіді використовувалася велика кімната з голими стінами, розташована навпроти столової. Звідти просочувалися зводять з розуму запахи тушкованих бобів і хот-догів, і Джек бачив, як ритмічно роздувалися ніздрі Вовка. Вперше в його тьмяних очах з'явився якийсь інтерес.


Джек побоювався «сповіді» набагато більше, ніж показував Вовка. Лежачи на верхній ліжку з руками під головою, він побачив щось чорне на верхньому кутку кімнати. Подумав, що це якийсь дохлий жучок або залишився від нього хітиновий панцир, вирішив, що поблизу зможе розгледіти і павутину, в яку потрапила комаха. Придивившись, зрозумів, що це «жучок», але створений не природою. Маленький старомодний мікрофон кріпиться до стіни рим-болта. Від мікрофона змеился провід, який переховувався в нерівній дірі. Ніхто і не робив особливих зусиль, щоб приховати мікрофон. Він, схоже, входив в пакет пропонованих послуг. Великі вуха Сонцесяйного Гарденера.


Після цього «жучка», після огидної сцени з Мортоном в коридорі Джек очікував, що тутешня сповідь – щось жорстоке, що лякає, вороже. Хтось-можливо, сам Променистий Гарденер, більш імовірно, Сонні Сінгер або Гектор Баст – спробує змусити його зізнатися, що він вживав наркотики, вночі вламывался в будинку і грабував пізніх перехожих, плював на всі тротуари, які траплялися по дорозі, і ганяв шкірку після важкого дня. А якщо він нічого такого не робив, вони будуть діставати його, поки він в усьому зізнається. Докладуть всі сили для того, щоб його зламати. Джек вважав, що зуміє витримати, але за Вовка ручитися не міг.


Однак найбільше Джека стривожило інше: він бачив, з яким нетерпінням хлопці очікували сповіді.


Наближені – хлопці в білих водолазках – сіли біля передньої стіни. Джек озирнувся і побачив, що решта тупо не відривають очей від відчинених дверей. Він припустив, що вони думають про вечерю – запахи йому страшенно подобалися, враховуючи всі ці тижні, прожиті на гамбургерах упереміж з великими порціями голодухи. Потім у кімнату швидким кроком увійшов Променистий Гарденер, і Джек помітив, що очікування змінилося передчуттям насолоди. Тобто вони чекали все-таки не вечері. Мортон, який п'ятнадцять хвилин тому стояв у верхньому коридорі зі спущеними штанами, виглядав надзвичайно щасливим.


Хлопці встали. Вовк сидів – з раздувающимися ніздрями, збитий з пантелику і переляканий, – поки Джек не підняв його, схопивши за сорочку.


– Роби все як вони, Вовк, – прошепотів він.


– Сідайте, хлопчики. – Гарденер посміхався. – Будь ласка, сідайте. – Вони сіли. Преподобний прийшов на сповідь в линялих синіх джинсах і розстебнутій біля горла сліпучо білій сорочці навипуск. Дивлячись на хлопчаків, він лагідно посміхався, вони ж здебільшого дивилися на нього з обожнюванням. Джек звернув увагу на одного підлітка зі скошеним підборіддям, маленькими витонченими китицями, білими, як фарфор дядька Томмі, і кучерявим каштановим волоссям, образовывавшими вдові мисок. Підліток відвернувся і прикрив рота рукою, щоб приховати посмішку, і у Джека відлягло від серця. Ймовірно, тут ще залишилися розсудливі люди... але мало. Відчувалося, що їм усім добряче промили мізки. Один хлопчисько, з здоровенними нерівними зубами, дивився на Сонцесяйного Гарденера з обожнюванням.


– Давайте помолимось. Гек, ти почнеш?


Гек почав. Молився він швидко і механічно. Немов включився програвач з дислексической записом. Попросивши в Бога надавати їм сприяння в прийдешні дні і тижні, простити їхні гріхи і допомогти стати більш гідними людьми, Гек Баст протараторив: «Воимяиисусааминь» – і сів.


– Спасибі тобі, Гек, – подякував його Гарденер. Взяв стілець, розгорнув спинкою від себе і осідлав, як ковбой з вестерну. Сьогодні він перебував у чудовому настрої. Божевілля, яке цим вранці вловив у ньому Джек, пішло. – Давайте вислухаємо десять сповідей. Будь ласка. Не більше. Ти нам допоможеш, Енді? – Уорвік, з написаним на обличчі безглуздим благочестям, зайняв місце Гека.


– Дякую вас, преподобний Гарденер. – Він оглянув хлопців. – Сповідь. Хто почне?


Вони засовалися... потім почали підніматися руки. Дві... шість... дев'ять.


– Рой Оудерсфелт, – оголосив Уорвік.


Рой Оудерсфелт, довготелесий підліток з величезним, що нагадує пухлина прищем на кінчику носа, піднявся, заломив перед собою кістляві руки.


– В минулому році я витягнув з маминого гаманця десять баксів! – оголосив він високим, пронизливим голосом. Одна рука, брудна, з обгрызенными нігтями, піднялася до особи, торкнулася прища, ковырнула. – Потім пішов у «Чарівний шанс», розміняв десятку на четвертаки і почав грати у всі ці ігри на зразок «Пакмана» і «Лазерного удару», поки четвертаки не закінчилися. Вона відклала ці гроші, щоб заплатити за газ, і тому у нас на деякий час відключили опалення. – Кліпаючи, він озирнувся. – І мій брат захворів, і його відвезли в лікарню в Індіанаполіс з пневмонією! Тому що я вкрав ті гроші! Це моя сповідь. – І Рой Оудерсфелт сіл.


– Роя можна пробачити? – запитав Променистий Гарденер.


Хлопці хором відповіли:


– Роя можна пробачити.


– Тут хто-небудь може простити його, хлопці?


– Тут не може ніхто.


– Хто може простити його?


– Бог через владу, дану Його единородному Сина, Ісуса.


– Ти будеш благати Ісуса, щоб він замовив за тебе слівце? – запитав Гарденер Роя Оудерсфелта.


– Звичайно, буду! – вигукнув Рой Оудерсфелт тремтячим голосом і знову колупнув прищ. Джек бачив, що він плаче.


– І наступного разу, коли твоя мама приїде сюди, ти збираєшся сказати їй, що згрішив проти неї, і проти свого маленького брата, і проти Господа, але тепер ти розкаюєшся в цьому, як тільки можна каятися?


– Будьте впевнені!


Променистий Гарденер кивнув Енді Уорвіку.


– Сповідь, – повторив Уорвік.


Сповіді закінчилися вже о сьомій годині, і до цього часу всі хлопчаки, за винятком Джека і Вовка, встигли підняти руку, сподіваючись зізнатися перед присутніми в якомусь гріху. Хтось розповідав про крадіжку в магазині. Хтось про крадіжку пляшки спиртного, її миттєвому розпиванні і що послідувала за цим блювоті. Вистачало визнань і у вживанні наркотиків.


Викликав їх Уорвік, але дивилися вони на Сонцесяйного Гарденера, очікуючи його схвального погляду, і говорили, говорили, говорили...


Завдяки йому вони плекають свої гріхи, в тривозі подумав Джек. Вони люблять його, хочуть, щоб він їх хвалив, і, думаю, можуть домогтися цього, лише сознаваясь у скоєних гріхах. Швидше за все деякі з цих бідолах навіть придумують собі гріхи.


Запахи з їдальні посилювалися. Шлунок Вовка урчал вже без перерви. Одного разу, під час сльозливого визнання хлопчиська, який вкрав номер «Пентхауса», щоб дивитися на брудні картинки цих «непристойних жінок», як він їх називав, шлунок Вовка забурчав так голосно, що Джек ліктем сунув його в бік.


По завершенні сповідей Променистий Гарденер мелодійним голосом виголосив коротку молитву. Потім стояв біля дверей, простий, але сліпучий в джинсах і білій сорочці, поки хлопці виходили з кімнати. Коли Джек і Вовк проходили повз, він простягнув руку і схопив Джека за зап'ястя.


– Ми з тобою вже зустрічалися.


Исповедуйся – вимагали очі Сонцесяйного Гарденера.


І Джек відчув бажання підкоритися.


Так, звичайно, ми знайомі, так. Ти батогом пошматував мені спину до крові.


– Ні.


– Так, – заперечив Гарденер. – Так. Ми зустрічалися. В Каліфорнії? В Мені? Оклахомі? Де?


Исповедуйся.


– Я ніколи вас не бачив, – відповів Джек.


Гарденер засміявся. І Джек раптово зрозумів, що подумки Променистий Гарденер і сміється, і пританцьовує, і вимахує батогом.


– Те ж саме сказав Петро, коли його попросили пізнати Ісуса Христа. Але Петро збрехав. І думаю, чи ти брешеш. Ми зустрічалися в Техасі, Джек? В Ель-Пасо? В Єрусалимі в іншому житті? На Голгофі, лобному місці?


– Кажу вам...


– Так-так, я знаю, ми тільки що зустрілися. – Знову сміх.


Вовк, Джек це бачив, відскочив від Променистого Гарденера, наскільки дозволяв дверний проріз. Через запаху. Задушливого, облепляющего запаху одеколону, яким користувався преподобний. І пробивається крізь одеколон запаху божевілля.


– Я ніколи не забуваю особи, Джек. Я ніколи не забуваю особи або місця. Я згадаю, де ми зустрічалися.


Його погляд змістився з Джека на Вовка – Вовк завив і подався назад – повернувся до Джека.


– Насолоджуйся обідом, Джек. Насолоджуйся обідом, Вовк. Ваше справжнє життя в «Лучезарном домі» почнеться завтра.


На півдорозі до драбини він обернувся. Знову подивився на Джека.


– Я ніколи не забуваю особи або місця, Джек. Я згадаю.


Господи, сподіваюся, що ні, холодно подумав Джек. Сподіваюся, не згадаєш, поки мене не будуть відокремлювати дві тисячі миль від цієї грьобаній в'язниці...


Щось з силою вдарило його в спину, Джек вилетів у коридор, розмахуючи руками, щоб зберегти рівновагу. Вдарився головою об бетонну підлогу, і перед очима спалахнули зірки.


Коли зміг сісти, побачив поруч усміхнених Сінгера і Баста. За ними виднівся Кейсі, біла водолазка щільно обтягувала його товстий живіт. Вовк дивився на них, і щось у його напруженій позі насторожило Джека.


– Ні, Вовк! – різко кинув він.


Вовк обм'як.


– Іди сюди, дурнику, – розсміявся Гек Баст. – Не слухай його. Підійди і спробуй, який я. Якщо хочеш. Мені завжди подобалося розім'ятися перед обідом.


Сінгер глянув на Вовка і повернувся до Басту.


– Залиш дурника в спокої, Гек. Він всього лише тіло. – Він подивився на Джека. – От голова. І голову ми повинні змінити. – Сінгер зігнувся, уперши руки в коліна. Як дорослий, який зібрався сказати добре слово чи два дуже маленькому хлопчикові. – І ми її змінимо, містер Паркер. Можете повірити.


– Відвали, забіякуватий гівнюк, – свідомо грубо відповів Джек.


Сінгер відсахнувся, наче його вдарили, фарба піднялася від коміра, залила обличчя. Зарычав, Гек Баст ступив уперед.


Сінгер схопив його за руку, не відриваючи очей від Джека.


– Не зараз. Пізніше.


Джек піднявся.


– Вам би краще триматися від мене подалі, – рівним голосом сказав він їм обом, і хоча Гектор Баст злобно ощерился, Сонні Сінгер, схоже, злякався. Можливо, він на мить щось побачив в особі Джека Сойєра, силу і міць, яких у ньому не було майже двома місяцями раніше, коли набагато більш юний хлопчик залишив за плечима маленький прибережний містечко Аркадія-Біч і рушив на захід.


4


Джек подумав, що дядько Томмі відніс би такий обід – доброзичливо, без злої іронії – до американської фермерської кухні. Хлопчаки сиділи за чотирма довгими столами, а обслуговували їх четверо чергових, які переодяглися у чисту білу одежу після сповіді.


Після ще однієї молитви в їдальню принесли їжу. Чотири великі скляні супниці з тушкованими бобами передавали вздовж чотирьох столів. На стравах з підігрівом лежали дешеві хот-доги, тут же стояли миски з консервованими шматочками ананаса і безліч пакетів молока з маркуванням «ПОЖЕРТВУВАНІ ПРОДУКТИ» та «МОЛОЧНА КОМІСІЯ ШТАТУ ІНДІАНА».


Вовк їв з похмурою зосередженістю, опустивши голову, шматок хліба в одній руці служив для того, щоб підгрібати боби і витирати соус. На очах Джека він з'їв п'ять хот-догів і три порції твердих, як кулі, бобів. Подумавши про їх маленькій кімнатці без єдиного вікна, Джек задався питанням, а чи не знадобиться йому цієї ночі протигаз. Вирішив, що знадобиться, але сумнівався, що отримає його. Залишалося в жахом спостерігати, як Вовк знову наповнює тарілку бобами.


Після обіду всі хлопці встали і прибрали зі столів брудний посуд. Джек, відносячи на кухню тарілку, недоїдений Вовком шматок хліба і два глечика з-під молока, дивився на всі очі. Написи на пакетах з молоком підказали йому начебто непогану ідею.


Їх привезли не в тюрму і не в виправну колонію. Ймовірно, це заклад вважалося школою-інтернатом або чимось таким, і закон вимагав, щоб сюди приїжджали перевіряючі з штату Індіана. І на кухню вони напевно заглядали найчастіше. Решітки на вікнах верхніх поверхів – це нормально. Решітки на кухонних вікнах? Джек вважав, що їх там немає. Вони викликали б занадто багато питань.


Кухня могла послужити хорошим трампліном для втечі, тому Джек оглядав її дуже уважно.


Виглядала вона практично так само, як і кухня його шкільній їдальні в Каліфорнії. Підлогу і стіни викладені плиткою, великі раковини і стільниці з нержавіючої сталі, буфети розміром з овочевою скриню. Біля однієї стіни – стара конвеєрна посудомийна машина. Троє хлопчаків вже обслуговували її під наглядом чоловіка в білому кухарському вбранні. Цього худого, блідого чоловіка з маленьким щурячим обличчям, на верхній губі якого прилипла сигарета без фільтру, Джек відразу записав у можливі союзники. Він сумнівався, що Променистий Гарденер дозволяв своїм людям палити.


На стіні Джек побачив рамку з сертифікатом, в якому вказувалося, що ця громадська кухня відповідає стандартам штату Індіана і уряду Сполучених Штатів.


І правда, на вікнах з матовим склом – ніяких грат.


Чоловік з щурячим обличчям глянув на Джека, отлепил недопалок від губи, кинув в одну з раковин.


– Нові рибки, ти і твій приятель, так? – запитав він. – Що ж, скоро станете старими рибками. Тут, у «Лучезарном будинку», рибка швидко стає старою, так, Сонні?


І зневажливо посміхнувся йому. Не викликало сумнівів, що Сонні Сінгер не знав, як реагувати на цю посмішку. Він виглядав зніяковілим, не впевненим у собі. Ніби нічим не відрізнявся від інших хлопчиків.


– Ви знаєте, що вам не годиться розмовляти з хлопчиками, Рудольф, – пробурмотів він.


– Ти можеш просто засовувати свої слова в жопу в будь-який час, якщо не хочеш зазря стрясати повітря, друже. – Рудольф ліниво ковзав поглядом по Сонні. – І ти теж знаєш, так?


Губи Сінгера затремтіли, потім вигнулися, нарешті щільно стиснулися.


Він різко розвернувся.


– Вечірня проповідь! – з люттю вигукнув він. – Вечірня проповідь, пішли, швидко, прибирайте зі столів і виходьте в коридор, ми спізнюємося! Вечірня проповідь!


5


Хлопці спускалися по вузькій сходах, освітленій лампами під захисними дротяними ковпаками. Стіни покривала волога штукатурка і Джеку не подобалося, як закочуються очі Вовка.


Після такої сходи непоказною підвал став для нього сюрпризом. Більшу його частину – а площа він займав чималу – перетворили в простору, сучасну каплицю. І її заповнював хороший повітря – не дуже теплий, не надто холодний, а головне – свіжий. Джек чув гудіння вентиляторів, встановлених десь неподалік. П'ять рядів лав поділяв центральний прохід, що веде до піднесення з лекційної кафедрою і простого дерев'яного хреста на тлі пурпурного оксамитового задника.


Де грав орган.


Хлопці тихенько розсілися по лавок. На кафедрі стояв великий мікрофон з професійним захисним екраном на кінці. Джеку частенько доводилося приїжджати з матір'ю в звукозаписні студії, де він терпляче сидів, читаючи книгу або виконуючи домашнє завдання, поки мати перезаписувала або підправляти діалоги для показу фільмів по телебаченню, і він знав, що такий екран призначався для того, щоб заглушувати дихання говорив. Подумав, як дивно бачити таке пристосування в каплиці релігійного інтернату для хлопчиків-бродяг. По обидва боки кафедри стояли дві відеокамери, одна націлилася на правий профіль Сонцесяйного Гарденера, інша – на лівий. У цей вечір обидві не працювали. Важкі пурпурові портьєри закривали стіни. Праву – цілком, у лівій залишався відкритим скляний прямокутник. І Джек бачив Кейсі, схилився над першокласним професійним звуковим пультом. У його правої руки стояв магнітофон з великими бобінами. В цей самий момент Кейсі схопив з пульта навушники і начепив на голову.


Джек підняв голову і побачив міцні стельові балки, а між ними... білу звукоізоляцію. Підвал виглядав каплицею, але при цьому був ефективної телерадиостудией. Джек раптом подумав про Джиммі Сваггерте, Рекса Хамбарде, Джека Ван Імперії.


Брати і сестри, просто покладіть руку на телевізор, і ви будете ЗЦІЛЕНІ!!!


Раптом йому захотілося верещати від сміху.


Відкрилася маленька двері ліворуч від піднесення, увійшов Променистий Гарденер. Весь у білому, і Джек бачив, що вирази облич хлопчаків варіюють від захоплення до обожнювання, але знову втримався від вибуху реготу. Наближається до кафедрі постать у білому нагадала йому рекламні ролики його дитинства.


Він подумав, що Променистий Гарденер схожий на Людину-від-Глэда[24].


Вовк повернувся до Джека і хрипко прошепотів:


– Що таке, Джек? Ти так пахнеш, ніби тобі дійсно смішно.


Джек так сильно пирхнув в притиснуту до рота долоню, що слина полізла крізь пальці.


Променистий Гарденер – його обличчя світилося здоровим рум'янцем – гортав сторінки великої Біблії, схоже, занурений у роздуми. Джек побачив побагровевшее прыщавое особа Гека Баста, підозрілість на обличчі Сонні Сінгера. І поспішив стати серйозним.


Крізь скло Кейсі пильно дивився на Гарденера. І як тільки Гарденер підняв голову, відірвавшись від Біблії, і погляд його затуманених, мрійливих і зовсім божевільних очей зупинився на пастви, Кейсі клацнув тумблером. Бобіни великого магнітофона почали обертатися.


6


– Не розпалюйся гнівом своїм на злочинців, – заговорив Променистий Гарденер низьким голосом, мелодійно-задумливо.


Не заздри роблять беззаконня.


Бо вони, як трава, скоро будуть подкошены,


І, як зелена злак, зів'януть.


Надійся на Господа і роби добро.


І тоді ти будеш жити в Долинах...


(Джек Сойєр відчув, як підскочило в грудях серце.)


І завжди ти будеш нагодований.


Утішайся Господом, і Він


Виконає бажання серця твого.


Віддай Господу шлях свій, і


Надійся на Нього, і Він зробить...


Повстримайсь від гніву й покинь пересердя;


Не ревнуй до того, щоб робити зло.


Бо роблять зло истребятся,


Покладаються на Господа успадковують Долини.


Променистий Гарденер закрив Книгу.


– Нехай Господь додасть Його благословення до читання Його святого слова.


Він довго, довго дивився на свої руки. За склом у студії Кейсі оберталися магнітофонні бобіни. А коли преподобний підняв голову, подумки Джек раптом почув крики цієї людини: «Не з Кингсленда? Ти ж не хочеш мені сказати, що перевернув фургон, повний бочок «Кингслендского еля», дурний осел? Ти ж не хочеш мені цього сказати, да-а-а-а-а?»


Променистий Гарденер пильно вдивлявся в молоду паству. І їхні обличчя повернулися до нього – круглі, довгасті, з синцями, в прищах, лукаві й чесні, відкриті, і красиві.


– Про що він, хлопчики? Ви розумієте псалом тридцять шостий? Ви розумієте цю прекрасну, чудову пісню?


«Ні, – казали їх особи, лукаві, і відкриті, чисті й ніжні, в прищах і оспинах. – Не так щоб дуже, ми довчилися максимум до п'ятого класу, бродяжив, бовталися без справи, потрапляли в біду... скажи нам... скажи...»


Раптово, оглушливо, Гарденер закричав у мікрофон:


– Він каже нам: «НЕ ПЕРЕЙМАЙСЯ!»


Вовк відсахнувся, тихо заскавчав.


– Тепер ви знаєте, про що Він, вірно? Ви, хлопчики, чули цей вислів, правда?


– Так, – відповів хтось за спиною Джека.


– О-ТА-А! – сяючи, підхопив Променистий Гарденер. – НЕ ПЕРЕЙМАЙСЯ! ЖОДНОГО ПОТУ! Хороші слова, правда, хлопчики? Це хоро-о-о-ошие слова, ПРО-ДА-А!


– Так!.. ДА-А!


– Цей псалом говорить, що ви не повинні ТУРБУВАТИСЯ з-за творять зло. НЕ ПЕРЕЙМАЙСЯ! ПРО-ДА-А! Він каже, що ви не повинні ТУРБУВАТИСЯ з-за тих, хто сіє гріх і несправедливість! ЖОДНОГО ПОТУ! Цей псалом говорить: якщо ви ЙДЕТЕ до Господа і ГОВОРИТЕ з Господом, ВСЕ БУДЕ ДУЖЕ КРУТО! Ви це розумієте, хлопчики? Ви розумієте, про що я?


– Так!


– Алілуя! – вигукнув Гек Баст, захоплено лыбясь.


– Амінь! – відгукнувся хлопець з великими сонними очима за збільшуючими лінзами окулярів.


Променистий Гарденер невимушено взяв мікрофон, знову нагадавши Джеку каліфорнійського телепроповідника, і почав ходити взад-вперед по піднесенню, нервово і швидко. Іноді пританцьовуючи в начищених білих шкіряних туфлях. Він нагадував то Діззі Гіллеспі, Джеррі Лі Льюїса, то Стена Кентона, то Джина Вінсента; він служив Богові у ритмі джазу.


– Так, ви не повинні боятися! Так! Ви не повинні боятися того хлопця, який хоче показати вам картинки з брудною книжки! Ви не повинні боятися того хлопця, який скаже, що один косяк не заподіє шкоди і ти будеш маминим синочком, якщо не затянешься! Так! Ви не повинні боятися, БО КОЛИ ГОСПОДЬ З ВАМИ, ВИ ЙДЕТЕ З ГОСПОДОМ! Я ПРАВ?


– ДА-А!!!


– О-ТА-А! І КОЛИ ГОСПОДЬ З ВАМИ, ВИ ЙДЕТЕ З ГОСПОДОМ! Я ПРАВ?


– ДА-А!


– НЕ ЧУЮ ВАС. Я ПРАВ?


– ДА-А-А!!! – Вони волали на все горло, деякі, немов у трансі, погойдувалися взад-вперед.


– ЯКЩО Я ПРАВИЙ, СКАЖІТЬ «АЛІЛУЯ»!


– АЛІЛУЯ!


– ЯКЩО Я ПРАВИЙ, СКАЖІТЬ «ПРО-ДА-А»!


– О-ТА-А!


Вони гойдалися взад-вперед, і Джек і Вовк гойдалися разом з ними. Джек бачив, що деякі хлопчики плакали.


– А тепер скажіть мені ось про що. – Гарденер дивився на них тепло і довірливо. – Чи є місце для творить зло тут, в «Лучезарном домі»? Як ви думаєте?


– Ні, сер! – вигукнув худий хлопчина зі здоровенними нерівними зубами.


– Це правильно. – Променистий Гарденер знову підійшов до трибуни. Професійним жестом смикнув мікрофон, вивільняючи провід, повернув на підставку. – Це головне. Не буде тут місця брехунам і творить беззаконня, скажімо «алілуя».


– Алилуя, – хором відповіли діти.


– Амінь, – погодився Гарденер. – Господь каже – в книзі Ісаї Він каже: якщо ви обіпретеся на Господа, то зможете злетіти – о-та-а – з крилами орла, і ваша сила стане дорівнює силі десятьох, – і я кажу вам, хлопчики, що «ОСЯЙНИЙ ДІМ» – ЦЕ ГНІЗДО ОРЛІВ. ВИ МОЖЕТЕ СКАЗАТИ «ПРО-ДА-А»?!


– О-ТА-А!


Була ще одна пауза. Променистий Гарденер схопився за край стільця, опустив голову, немов у молитві, розкішні сиве волосся струмували укладеними хвилями. Коли він заговорив знову, його голос звучав тихо й задумливо. Голови він не підняв. Хлопці слухали, затамувавши подих.


– Але у нас є вороги. – Ці слова він промовив пошепки, але мікрофон вловив їх і доніс до слухачів.


Хлопці зітхнули – вітер зашелестел осіннім листям.


Гек Баст люто озирнувся, обертаючи очима, прищі стали такими яскраво-червоними, ніби він підхопив якусь тропічну хворобу. Покажіть мені цього ворога, говорило особа Гека Баста. Так, покажіть мені цього ворога, і ви побачите, що з ним буде.


Гарденер підняв голову. Тепер його божевільні очі наповнювали сльози.


– Так, у нас є вороги, – повторив він. – Двічі штат Індіана намагався закрити наш будинок. Ви це знаєте? Радикальних гуманістів нудить при думці про те, що я тут, в «Лучезарном будинку», вчу моїх хлопчиків любити Ісуса і їхню країну. Це виводить їх з себе, і... хочете щось дізнатися, хлопчики? Хочете дізнатися давню, глибоко заховану таємницю?


Вони нахилилися вперед, не відриваючи очей від Променистого Гарденера.


– Ми не просто виводимо їх з себе, – хрипким пошепки продовжив Гарденер. – Ми їх пуга-а-ємо себе.


– Алілуя!


– О-та-а!


– Амінь!


Невловимим рухом Променистий Гарденер схопив мікрофон і зірвався з місця. Вправо-вліво, взад-вперед, іноді пританцьовуючи, немов у кекуоке! Він співав, то простягаючи руку до пастви, то підкидаючи її до неба, де Господь, судячи з усього, вже підсунув крісло, щоб уважно його слухати.


– Ми лякаємо їх, про-да-а! Лякаємо їх так, що вони повинні випити ще один коктейль, викурити ще один косяк або ще раз нюхнути кокаїну! Ми лякаємо їх, тому що навіть такі розумні, старі, заперечують Бога, ненавидять Христа радикальні гуманісти, як вони відчувають правоту і любов до Бога, а коли вони це відчувають, до їх ніздрів також долітає запах сірки, що піднімається з їх власних пір, і їм не подобається цей запах, о-не-е-ет! Тому вони посилають сюди інспектора, щоб закласти сміття в шафки на кухні або запустити тарганів в тісто. Вони розпускають брудні чутки про те, як б'ють моїх хлопчиків. Вас б'ють?


– НЕ-Е-ЕТ! – обурено загули вони, і Джек здивовано бачив, що Мортон кричить з тим же ентузіазмом, що й інші, хоча на його щоці вже почав проступати синяк.


– Вони прислали сюди зграю хитрих репортерів з якоїсь радикальної програми новин! – з обуреним подивом вигукнув Осяйний Гарденер. – Вони приїхали сюди і сказали: «Гаразд, кого сьогодні будемо розпинати? Ми вже зробили сто п'ятдесят таких передач, ми найбільш праведних вымажем в грязі, щодо цього не хвилюйтеся, тільки дайте нам кілька косяків і кілька коктейлів, а потім вкажіть, на кого накидатися». Але ми їх провели, так, хлопчики?


Схвальний переможний гуркіт.


– Вони нікого не знайшли прикутим до балки в коморі, вірно? Вони не знайшли хлопчиків в гамівних сорочках, як їм розповідали в місті ці шакали, члени диявольського шкільної ради. Вони нікого не знайшли з выдернутыми нігтями або з поголеними головами, нічого такого! Так, деякі хлопчики сказали їм, що їх шмагали, і їх ДІЙСНО пороли, про-так, їх шмагали, і я готовий засвідчити це перед троном Господа з детектором брехні на кожній руці, тому що в Книзі написано: хто шкодує різки своєї, той ненавидить сина[25], – і якщо ви в це вірите, хлопці, скажіть «алілуя»!


– АЛІЛУЯ!


– Навіть Раді освіти штату Індіана при всьому прагненні його членів позбутися мене і звільнити місце для диявола, навіть їм довелося визнати, що про прочуханки Закон Божий і закон штату Індіана говорять одне: хто жаліє РІЗКИ, той НЕНАВИДИТЬ сина! Вони знайшли тут ЩАСЛИВИХ хлопчиків! Вони знайшли тут ЗДОРОВИХ хлопчиків! Вони знайшли тут хлопчиків, які готові ЙТИ з Господом і ГОВОРИТИ з Господом. Ви можете сказати «алілуя»?


Вони змогли.


– Ви можете сказати про-да-а»?


Вони змогли і це.


Променистий Гарденер повернувся за кафедру.


– Господь захищає тих, хто любить Його, та Господь не допустить, щоб зграя обкурених прокомуністичних гуманістів-радикалів забрала це місце заспокоєння у втомлених, збитих з пантелику хлопчиків. Кілька хлопчиків наговорили всяких злих пліток цим так званим репортерам. Я чув, як цю брехню повторювали в їх програмі новин, і хоча ці хлопчики з боягузтві відмовилися показати свої обличчя, коли лили на нас весь цей бруд, я дізнався про-да-а, – впізнав їх голоси. Коли ти годуєш хлопчика, коли ніжно притискаєш його голову до грудей, якщо вночі він плаче і кличе маму, тоді, звичайно, дізнатися голос дуже легко. Ці хлопчики вже пішли. Бог їх простить – я сподіваюся, що Він пробачить, про-да-а, – але Променистий Гарденер – всього лише людина.


Він опустив голову, показуючи, як йому соромно в цьому зізнаватися. Але коли підняв знову, його очі, як і раніше жарко палали люттю.


– Променистий Гарденер пробачити їх не може. Тому Променистий Гарденер відправив їх на дорогу. Вони вирушили в Долини, але вони не будуть нагодовані. Навіть дерева, можливо, пожиратимуть їх, як звірі, які нишпорять у ночі.


Просочений жахом тиша заволокла каплицю. Кейсі, відокремлений склом, і той злякано зблід.


– Книга говорить, що Бог відправив Каїна на схід від Раю, в землю Нод. З тими, хто вигнаний на дорогу, та ж історія. Тут для вас безпечні небеса.


Він оглянув паству.


– Але якщо ви дасте слабину... якщо ви солжете... тоді горе вам! Пекло чекає віровідступника, як він чекає хлопчика і чоловіка, який свідомо кусає руку дає. Пам'ятайте про це, хлопці. Пам'ятайте. Давайте помолимось.


## Глава 23


Ферді Джэнклоу


1


Джеку знадобилося менше тижня, щоб зрозуміти, що з «Осяйного дому» втекти вони можуть тільки в Долини. І він би спробував, але раптом зрозумів, що готовий на все, на будь-який ризик, лише б не стрибати в Долини безпосередньо з «Осяйного дому».


Начебто ніякої конкретної причини він назвати не міг, за винятком внутрішнього голосу, шепчущего, що тутешнє погане місце там буде ще гірше. Можливо, це місце було поганим у всіх світах... як червоточина на поверхні яблука веде до гнилі в серцевині. У будь-якому випадку «Осяйний дім», м'яко кажучи, радості не викликав, і Джек не відчував бажання дізнатися, яким буде його двійник у Долинах.


Так що слід було знайти інший шлях.


Вовк, і Джек, і інші хлопці, яким не випала удача потрапити у Вуличну команду – до таких належало більшість працювали на Далекому полі, як його називали старожили. Воно знаходилося на кордоні володінь Гарденера, від «Осяйного дому» його відокремлювали півтори милі, і хлопчаки очищали поле від каменів. В цей час року ніякі інші польові роботи не проводилися. Останній урожай зібрали в середині жовтня, але, як повторював Променистий Гарденер до щоденної ранкової молитви в каплиці, сезон каменів тривав цілий рік.


Сидячи в кузові одного з двох стареньких вантажівок «Вдома», Джек щоранку пильно оглядав Далеке поле, тоді як Вовк сидів поруч, опустивши голову, наче мучився похміллям. На Середньому Заході ця осінь видалася дощовою, і Далеке поле перетворилося в море липкою, чавкающей бруду. Позавчора один з хлопчаків вилаявся собі під ніс і назвав його «справжнім башмакососом». Може, ми просто смоемся? – в сороковий раз подумав Джек. Припустимо, я нарешті крикну Вовкові: «Валимо звідси!» – і ми побіжимо. Куди? На північ, туди, де дерева і кам'яна стіна. Де закінчується його земля.


Але там може виявитися і огорожа.


Ми перелезем через неї. Якщо доведеться, Вовк зможе перекинути мене через неї.


Може, з колючого дроту.


Проползем під нею. Або...


Або Вовк розірве її голими руками. Джеку не хотілося думати про це, але він знав, що сили Вовкові вистачить... і він це зробить, якщо його попросити. Дріт могла порізати на шматки руки цього здорованя, але зараз йому в ті ж шматки рвали душу.


А що потім?


Стрибати, звичайно. Що ж ще. Якщо вони зможуть вибратися з території, яка належить «Лучезарному дому», у них з'явиться шанс не потрапити в біду та в Долинах.


Ні Сінгер, ні Баст (їх Джек вже сприймав як Близнюків-Розбійників) не змогли б скористатися вантажівками для переслідування. Будь вантажівка, який в'їхав на Далеке поле до сильних грудневих морозів, загруз би по саму кабіну.


Це буде просто забіг, змагання ніг, і нічого більше. Спробуй. Все краще, ніж пробувати там, в «Домі». І...


І не тільки посилюються страждання Вовка підганяли Джека. Він не знаходив собі місця через Лілі, яка повільно помирала в Нью-Хемпширі, тоді як він з-під палиці твердив «алілуя».


Давай. З чарівним соком або без нього. Спробуй.


Але перш ніж Джек прийняв рішення, спробував Ферді Джэнклоу.


У великих головах народжуються однакові думки, скажіть «амінь».


2


Події розвивалися стрімко. Тільки що Джек слухав звичайну – цинічну і забавну – безглузду балаканину Ферда Джэнклоу. А миттю пізніше Ферді рвонув на північ, через в'язке поле, до кам'яної стіни. До того як Ферді зважився на втечу, цей сірий день нічим не відрізнявся від інших в «Лучезарном будинку». Похолодало, хмари нависли над головою, пахло дощем, може, і снігом. Джек випростався, щоб розігнути ниючий спину і подивитися, чи немає поблизу Сонні Сінгера. Сонні обожнював діставати Джека, особливо по дрібницях. Джеку наступали на ноги, зіштовхували з драбини, на трьох поспіль трапезах вибивали з рук тарілку – поки він не навчився прикривати її тілом, одночасно тримаючи мертвою хваткою.


Джек не знав, чому Сонні не нацькував на нього всіх. На думку Джека, причина полягала в тому, що новий хлопчик чимось зацікавив Сонцесяйного Гарденера. Йому не хотілося так думати, ця думка лякала його, але виглядала цілком логічною. Сонні Сінгер стримувався, тому що отримав таку вказівку від Променистого Гарденера. І Джек розумів, що це ще один привід змотуватися звідси якомога швидше.


Він подивився направо. Вовк перебував у двадцяти ярдів, витягав із землі каміння, волосся спадало йому на обличчя. Між Джеком і Вовком працював худий хлопчина з великими нерівними зубами, якого звали Дональд Кіган. Донні обожающе посміхнувся Джеку, продемонструвавши, що стирчать в усі сторони зуби. Слина капала з кінчика стирчить з рота мови. Джек швидко відвернувся.


Ферді Джэнклоу працював зліва від Джека – хлопець з тонкими руками кольору порцеляни і вдовиним миском. За тиждень, яку Джек і Вовк провели в «Лучезарном будинку», вони з Фердом подружилися.


Ферді цинічно посміхався.


– Донні в тебе закоханий.


– Заглохни. – Джек відчув, що червоніє.


– Готовий сперечатися, Донні тебе потягне, якщо ти дозволиш. Правда, Донні?


Донні Кіган почав хрипко сміятися, поняття не маючи, про що вони говорять.


– Перестань. – Джек зовсім зніяковів.


Донні в тебе закоханий.


Чорт забирай, думав Джек, може, бідний недоумкуватий Донні Кіган дійсно в мене закохався... і не він один. Дивна річ, Джек раптом згадав добродушного чоловіка, який запропонував відвезти його до себе додому, але потім все-таки висадив у з'їзду до торгового центру близько Зейнсвилла. Він побачив це першим, вирішив Джек. Що б не було в мене нового, той чоловік побачив це першим.


– Ти став тут дуже популярним, Джек, – не вгамовувався Ферді. – Знаєш, я думаю, навіть Гек Баст відсмоктав би тобі, якби ти його попросив.


– Чувак, від тебе нудить. – Джек почервонів ще більше. – Я хочу...


Ферді кинув камінь, який діставав з бруду, і випростався. Озирнувся, переконався, що ніхто з білих штанів на нього не дивиться, повернувся до Джека.


– Знаєш, дорогий, на цій вечірці дуже нудно, і мені дійсно пора.


Ферді чмокнув губами, посилаючи Джеку поцілунок, а потім його вузьке бліде обличчя спалахнуло сліпучою усмішкою. Миттю пізніше він уже біг, мчав величезними кроками до кам'яної стіни в північному кінці Дальнього поля.


І дійсно, він застав охоронців зненацька – до якоїсь міри. Педерсен трепался про дівчат з Уорвиком і хлопцем з кінською фізіономією, Пібоді, одним з членів Вуличної команди, сьогодні залишених в «Домі». У Гека Баста взагалі видався щасливий день – йому дозволили супроводжувати Сонцесяйного Гарденера, що відправився в Мансі по якихось справах. Ферді отримав чималу фору, перш ніж почувся здивований вигук:


– Гей! Гей, хто тікає!


Джек витріщався на Ферда, який біг так, наче за ним гнався диявол. І нехай Ферді намагався реалізувати його план, Джек відчув радісне хвилювання. Всім серцем він бажав Ферду удачі: Біжи! Біжи, саркастичні ти сучий син! Біжи, Джейсона заради!


– Це Ферді Джэнклоу! – крикнув Донні Кіган і засміявся голосно і заливисто.


3


У цей вечір хлопчики, як звичайно, зібралися в загальній кімнаті на сповідь, але з'явився Енді Уорвік і строго оголосив, що сповідь скасовується, а цей годину до обіду вони можуть використовувати для спілкування. Потім вийшов.


Джек подумав, що Уорвік, нехай і напускав на себе важливість, виглядав переляканим.


І Ферда Джэнклоу серед них не було.


Джек оглянув кімнату і подумав з похмурим гумором: Якщо це «година спілкування», не хотілося б побачити, як виглядала б ця кімната, оголоси Уорвік «тиха година». Вони сиділи у великому довгому залі, тридцять дев'ять підлітків у віці від дванадцяти до сімнадцяти років, дивилися на руки, колупали болячки, гризли нігті. Всі як один нагадували наркоманів, позбавлених дози. Вони хотіли слухати сповіді. Більше того, вони хотіли сповідатися.


Ніхто не згадував Ферда Джэнклоу. Немов Ферді, з його гримасами на проповідях Сонцесяйного Гарденера і блідими фарфоровими кистями, не існував зовсім.


Джек з працею придушував бажання схопитися і закричати на них. Замість цього почав напружено думати.


Його тут немає, тому що вони його вбили. Вони всі здуріли. І ти думаєш, що божевілля не заразно? Згадай, що сталося в тому забутому Богом містечку в Південній Америці, коли чоловік у дзеркальних сонцезахисних окулярах велів їм скуштувати напій з темного винограду. Вони відповіли: «так, бос» – і випили.


Джек оглянув ці похмурі, замкнуті, втомлені, порожні обличчя і подумав, як би вони освітились, як спалахнули б, якби Променистий Гарденер увійшов сюди... якби він увійшов у цю кімнату, прямо тут і зараз.


Вони теж це зроблять, якщо Променистий Гарденер їм велить. Вони вип'ють напій самі, а потім будуть тримати мене і Вовка, і заллють його в наші глотки. Ферді прав – вони бачать щось в моєму обличчі, щось увійшло в мене в Долинах, і, можливо, вони дійсно мене трохи люблять... напевно, тому Гек Баст так біситься з-за мене. Цей жлоб не звик когось або щось любити. Так що Так, можливо, вони мене трохи люблять... але преподобного вони люблять набагато більше. Вони це зроблять. Вони здуріли.


Ферді міг би йому це сказати, і, сидячи в загальній кімнаті, Джек цілком допускав, що Ферді йому все це і сказав.


[26]Він говорив Джеку, що в «Осяйний дім» його відправили батьки, ревні християни, які падали на коліна у вітальні всякий раз, коли в програмі «Клуб 700» починали молитися. Вони зовсім не розуміли Ферда, зробленого з іншого тіста. Вони думали, що Ферді – син диявола з комуністичними, радикальними, гуманістичними поглядами. Коли він втік з дому в четвертий раз, щоб попастися все того ж Френкі Вільямсу, його батьки приїхали в «Осяйний дім», куди, природно, відправили Ферда, і з першого погляду закохалися в Сонцесяйного Гарденера. Відразу зрозуміли, що тут саме місце їх розумному, невгамовному, бунтівного сина. Променистий Гарденер зможе звернути Ферда обличчям до Бога. Променистий Гарденер допоможе йому побачити свої помилки. Променистий Гарденер зніме з них вантаж турбот, і їх син більше не буде цілими днями блукати вулицями Андерсона.


«Вони побачили цю історію про «Лучезарном будинку» в «Сандей news and world report», – розповідав Ферді Джеку. – Прислали мені листівку, в якій написали, що Бог покарає брехунів і лжепророків, втопивши їх в озері вогню. Я їм відповів – Рудольф з кухні опустив мій лист у поштову скриньку. Дольф – хороший хлопець. – Він помовчав. – Знаєш, хто у Ферда Джэнклоу вважається хорошим хлопцем?»


«Ні».


«Той, кого можна купити, – відповів Ферді і розсміявся цинічним, скривдженим сміхом. – Поштові послуги Дольфа стоять два бакса. Якщо Бог карає брехунів, як вони кажуть, написав я, тоді я сподіваюся, що в іншому світі Променистий Гарденер знайде собі алебастрові кальсони, оскільки про що коїться тут з його губ ніколи не злітало і слова правди. Все, що вони читали в «Сандей news and world report» – чутки про гамівних сорочках і Скриньці, – ніякі не чутки. Так, вони нічого не змогли довести. Цей хлопець – псих, Джек, але він розумний псих. Якщо ти цього не зрозумієш, від нього міцно дістанеться і тобі, і Філу Безстрашному Вовка».


«Ці хлопці з «Сандей news and world report» вміють виводити людей на чисту воду. Принаймні так каже моя мама», – сказав Джек.


«Так, він злякався. Кричав і верещав. Бачив Хамфрі Богарта в «Бунт на «Кейн»? Таким він був тиждень до їх появи. Коли вони приїхали, він випромінював доброту і чуйність, але тиждень ми жили як у пеклі. Містер Морозиво, можна сказати, писав окропом. Саме в ту тиждень він стусаном спустив Бенні Вудруфа зі сходів, бо зловив його за читанням коміксу про Супермена. Бенні три години пролежав у відключці, до вечора не міг зрозуміти, хто він і де перебуває».


Ферді помовчав.


«Він знав про їхній приїзд. Точно так само, як знає, коли інспектори штату нагрянуть з позаплановою перевіркою. Гамівні сорочки сховав на горищі і переконав гостей, що Ящик – насправді сарай для зберігання сіна». – Ферді знову цинічно, ображено розсміявся.


«Знаєш, що зробили мої батьки, Джек? Вони надіслали Променистого Гарденеру ксерокопію мого листа до них. «Для мого ж блага», – пише мені в наступному листі мій татуньо. І знаєш що? По їх милості Ферді потрапляє в Ящик».


Знову ображений сміх.


«І ось що я тобі скажу. Він не жартував в каплиці. Хлопці, які говорили з репортерами «Сандей news and world report», зникли... ті, кого він упізнав».


Так само як тепер зник сам Ферді, подумав Джек, спостерігаючи за Вовком, який сидів у задумі біля протилежної стіни. Його затрясло. Руки стали дуже, дуже холодними.


Твій друг Філ Безстрашний Вовк.


Вовк знову покривається шерстю? Так скоро? Звичайно ж, немає. Але трансформація обов'язково відбудеться... невблаганно. Як приплив.


І між іншим, Джек, поки ти сидиш тут, тривожачись про небезпеки сидіння тут, як там твоя мати? Як там дорога Лілі, королева бі-фільмів?Втрачає вагу? Її дошкуляють болю? Відчула, як рак вгризається в неї гострими щурячими зубами, поки ти сидиш, пускаючи коріння, у цій страшній в'язниці? Може, Морган готується спопелити її блискавкою і допомогти раку?


Його шокували гамівні сорочки, і, хай Джек бачив Ящик – великий, залізний, огидного виду, який стояв у дворі «Вдома», нагадуючи кинутий холодильник, він не вірив, що Гарденер дійсно садив у нього своїх вихованців. Ферді повільно переконував його в цьому, кажучи тихим голосом, поки вони збирали каміння на Далекому полі.


«Він тут чудово влаштувався. Все одно що отримав ліцензію на друкування грошей. Його релігійне шоу слухають по радіо на всьому Середньому Заході, а по кабельному телебаченню дивляться по всій країні. Ми – його студійна аудиторія. Ми відмінно звучимо по радіо і відмінно виглядаємо на екрані, коли Рой Оудерсфелт не колупає свій прищ на носі. У нього є Кейсі, кишеньковий телерадиопродюсер. Кейсі записує на відеоплівку всі ранкові проповіді і на магнітофон всі вечірні. Монтує, озвучує, створює запис, на якій Гарденер виглядає Біллі Гремом, а ми – глядачами на стадіоні «Янкі» під час сьомої гри Світових серій. І це не все, що робить Кейсі. Він геній по частині техніки. Бачив «жучка» в своїй кімнаті? Кейсі встановив «жучки». Все стікається на пульт управління, а шлях туди лежить через особистий кабінет Гарденера. «Жучки» активуються голосом, так що магнітофонна стрічка не витрачається даремно. Всі найпікантніше він збирає для Променистого Гарденера. Я чув, Кейсі поставив на телефонний апарат Гарденера «синю коробочку», і тепер той може дзвонити по межгороду безкоштовно. І я точно знаю, що він поставив «краба» на провід платного кабельного телебачення, який проходить повз нашого будинку. Можеш уявити собі містера Пломбіру, наглядача «Синемакс» після важкого дня просування Христа в маси? Мені це подобається. У цього хлопця американського духу не менше, ніж в автомобільних ковпаках, Джек, і в Індіані його люблять майже так само, як шкільний баскетбол».


Ферді отхаркнулся, скорчив гримасу, повернув голову, виплюнув мокротиння.


«Ти жартуєш». – Джек йому не вірив.


«Ферді Джэнклоу ніколи не жартує щодо Марширують бовдурів «Осяйного дому», – серйозно відповів Ферді. – Він багатий, йому не треба декларувати свій дохід Департаменту податків та зборів, він контролює місцевий шкільний рада. Я хочу сказати, залякав їх до смерті, одна жінка практично починає дристать всякий раз, коли приїздить сюди, побачивши його, їй хочеться перехреститися, щоб уберегти себе від пристріту, і, як я і говорив, він завжди заздалегідь знає, якщо інспектори Ради освіти штату хочуть нанести раптовий візит. Ми очищаємо це місце з фундаменту до коника даху. Бастард Баст забирає брезентові пальто на горище, Ящик заповнюється сіном з комори. І коли вони приїжджають, ми сидимо в класі. На скількох уроках ти побував після того, як опинився на цій индианской версії «Корабля кохання», Джек?»


«Ні на одному».


«Ні на одному», – радісно погодився Ферді. І знову засміявся цинічним, скривдженим сміхом. Цей сміх казав: Знаєш, що я з'ясував, коли мені виповнилося вісім або близько того? Я з'ясував, що життя трахає мене в усі діри, і швидких змін не передбачається. Може, ніяких змін не буде взагалі. І хоча мені від цього сумно, є один цікавий момент. Ти знаєш, я про що, кінь в пальто?


4


Про це думав Джек, коли чиїсь грубі пальці раптом схопили його за шию, уткнувшись в больові точки під вухами, і підняли зі стільця. Його розгорнули в хмара смердючого дихання і пригостили – якщо це правильне слово – видом прищавою фізіономії Гека Баста.


– Ми з преподобним ще перебували в Мансі, коли твого друга, цього пидора і баламута, привезли в лікарню. – Його пальці стискалися і розтискалися. Стискалися і розтискалися. Біль зводила з розуму. Джек застогнав, а Гек посміхнувся. Від усмішки смороду в його диханні навіть додалося. – Преподобному звістка про це прислали на пейджер. Джэнклоу виглядав як пиріжок, який протримали в мікрохвильовці три чверті години. Пройде чимало часу, перш ніж його підлатають.


Він говорить не мені, подумав Джек. Він каже всій кімнаті. Ми повинні взяти до відома, що Ферді досі живий.


– Ти мерзенний брехун. Ферді...


Гек Баст вдарив його. Джек розпластався на підлозі. Хлопці кинулися від нього врізнобіч. Десь пронизливо зареготав Донні Кіган.


Почулося люте ревіння. Джек подивився вгору, очі застилав туман, і він труснув головою, щоб розігнати його. Гек повернувся і побачив, що Вовк стоїть над Джеком, готовий його захистити. Верхня губа Вовка піднялася, круглі окуляри поблискували помаранчевим у світлі стельових ламп.


– Значить, тупий нарешті вирішив потанцювати. – Усмішка Гека стала ширше. – Що ж, це правильно! Я обожнюю танці. Іди сюди, сучонок. Іди сюди, і давай потанцюємо.


Все ще ричачи, з заблестевшей на нижній губі слиною, Вовк посунув на нього. І Гек зробив крок вперед. По лінолеуму заскрипіли відсувають стілець: підлітки очищали місце для поєдинку.


– Що тут про?..


Сонні Сінгер. Закінчувати питання сенсу не мало. Він бачив, що тут відбувалося. Посміхаючись, закрив двері, привалился до неї, схрестивши руки на худої грудей. Вузьке обличчя освітилося передчуттям.


Джек знову повернувся до Вовка і Геку.


– Вовк, будь обережний! – крикнув він.


– Я буду обережний, Джек. – Голос Вовка більше був схожий на гарчання. – Я...


– Давай потанцюємо, гівнюк, – буркнув Гек Баст і вдарив зі всього розмаху. Влучив у праву скулу Вовка, відкинув його на три або чотири кроки. Донні Кіган пронизливо засміявся. Джек вже знав, що сміх означає як веселощі, так і страх.


Удар вийшов хороший, щільний. В іншій ситуації поєдинок на цьому б і закінчилася. На жаль Гека Баста, цей удар так і залишився єдиним, який йому вдалося завдати.


Він впевнено рушив на Вовка, тримаючи кулаки на рівні грудей, його права рука знову пішла вперед. Та тільки рука Вовка піднялася вгору, щоб перехопити її. І зловив Вовк кулак Гека.


Так, розмір кулаков Гека вселяв повагу, але у Вовка рука виявилася ще більше.


Долоня та пальці Вовка охопили кулак Гека.


Міцно стиснули.


Зсередини почувся такий звук, ніби спочатку затріщали, а потім зламалися сухі гілочки.


Самовдоволена посмішка Гека притухла, миттю пізніше його обличчя перетворилося на застиглу маску, а потім він почав кричати.


– Не слід було тобі заподіювати шкоду стаду, ублюдок, – прошепотів Вовк. – Твоя Біблія те, твоя Біблія це... Вовк!.. А що тобі треба знати, так це шість віршів з «Книги доброго землеробства», щоб ніколи...


Хрум!


– ...ніколи...


Хрясть!


– ...НІКОЛИ не заподіювати шкоди стаду.


Гек Баст впав на коліна, виття і плачу. Вовк досі стискав його кулак у своїй лапище, і рука Гека зігнулася. Він нагадував віддає честь фашиста. Рука Вовка була ніби висічена з каменю, такої жорсткої вона виглядала, але на його обличчі ніяких зусиль не відбивалося. Якщо не вважати блискучих очей, воно виглядало безтурботним.


Кров почала капати з кулака Вовка.


– Вовк, зупинись! Досить!


Джек озирнувся і побачив, що Сонні немає, а двері розкриті. Всі хлопці давно вже скочили і тепер тулилися до стін, щоб триматися якомога далі від Вовка, на їхніх обличчях читалися благоговіння і страх. Але головне, звичайно, відбувалося в центрі кімнати: Гек Баст стояв на колінах, піднявши і витягнувши руки, його кулак був затиснутий в пальцях Вовка, а з них на підлогу текла кров.


У дверному отворі з'явилися люди: Кейсі, Уорвік, Сонні Сінгер, ще троє великих хлопців. І Променистий Гарденер з маленьким чорним футляром в одній руці.


– Я сказав, досить! – Джек кинув погляд на новоприбулих і кинувся до Вовка. – Прямо тут і зараз! Прямо тут і зараз!


– Добре, – спокійно відповів Вовк. Відпустив руку Гека, і Джек побачив щось жахливе, переламану вертушку на паличці. Пальці Гека стирчали під різними кутами. Він хникав і притискав скалічену руку до грудей.


– Добре, Джек.


Шестеро схопили Вовка. Той трохи повернувся, вивільнив одну руку, штовхнув, і раптово Уорвік врізався спиною в стіну. Хтось закричав.


– Тримайте його! – вискнув Гарденер. – Тримайте його! Тримайте його, заради Ісуса! – Він вже відкривав плоский чорний футляр.


– Ні, Вовк! – крикнув Джек. – Ні!


Ще секунду Вовк продовжував боротися, потім припинив, дозволив відвести себе до стіни. Джеку хлопчаки нагадували ліліпутів, обліпили Гуллівера. По обличчю Сонні відчувалося, що тепер він боїться Вовка.


– Тримайте його, – повторив Гарденер, дістаючи з футляра блискучий шприц. Губи його вигнулися в м'якій, чи не боязкою посмішкою. – Тримайте його, заради Ісуса!


– У цьому немає потреби, – спробував зупинити його Джек.


– Джек? – В голосі Вовка раптом почувся переляк. – Джек? Джек?


Гарденер на шляху до Вовка відштовхнув Джека.


Відштовхнув сильно. Джек відлетів, натрапив на Мортона, який вискнув і відступив убік, немов боявся, що Джек ніж його заразить. Вовк почав вириватися, але їх було шестеро, занадто багато. Можливо, якби почалася трансформація, він би з ними впорався, але вона не почалася.


– Джек! – завив він. – Джек! Джек!


– Тримайте його, і прославимо Господа! – прошепотів Гарденер, злобно ощерился і увігнав голку в руку Вовка.


Вовк завмер, закинув голову, заволав.


Уб'ю тебе, ублюдок, незв'язно подумав Джек. Уб'ю тебе вб'ю тебе вб'ю тебе.


Вовк почав вириватися. Гарденер холоднокровно відступив на крок. Вовк потрапив коліном в товстий живіт Кейсі. З того з шумом вийшов повітря, його хитнуло назад, потім він знову підступив до Вовка. Через хвилину-іншу опір Вовка початок слабшати, він обвис на тримали його руках.


Джек піднявся, плачучи від люті. Спробував рвонути до білим водолазок, облепившим його друга. Він побачив, як Кейсі вдарив кулаком по обличчю Вовка, як з носа Вовка потекла кров.


Його втримали. Він виривався, потім озирнувся, побачив перелякані особи підлітків, з якими збирав каміння на Далекому полі.


– В Скриньку його, – розпорядився Гарденер, дивлячись на безсило обвислого Вовка. Потім повільно повернувся до Джека. – Якщо тільки... може, ви захочете сказати, де ми з вами зустрічалися, містер Паркер? – Джек мовчки стояв, дивлячись собі під ноги. Очі щипало, вони горіли гарячими сльозами ненависті.


– Значить, у Ящик, – повторив Гарденер. – Можливо, ви передумаєте, коли він подасть голос, містер Паркер.


Преподобний вийшов за двері.


5


Вовк все ще кричав в Ящику, коли Джек і інші підлітки спустилися в каплицю на ранкову молитву. Іронічний погляд Сонцесяйного Гарденера то і справа знаходив бліде, напружене обличчя Джека. Може, пора, містер Паркер?


Вовк, це моя мати, моя мати...


Вовк все ще кричав, коли Джека та інших підлітків, спрямованих на роботу в поле, розділили на дві групи, і вони попрямували до вантажівок. Коли проходили повз Скриньки, Джек насилу придушив бажання притиснути руки до вух. Ці завивання, ці всхлипывающие ридання.


І тут же поруч з ним виник Сонні Сінгер.


– Преподобний Гарденер зараз у своєму кабінеті, сучонок, і чекає твоєї сповіді. Просив передати тобі, що випустить недоумка з Ящика, як тільки ти скажеш йому те, що він хоче знати. – Голос Сонні звучав лагідно, але обличчя залишалося злим.


Вовк кричав і вив, благаючи, щоб його випустили. Люто молотив по склепленим вручну залізним стін Скриньки.


Ох, Вовк, вона моя МАТИ...


– Я не можу сказати йому те, що він хоче знати. – Джек різко повернувся до Сонні. Сонні відступив на два величезні кроки, на його обличчі відбився жах. Він заплутався у власних ногах і натрапив на один з вантажівок. Не будь вантажівки, повалився на землю.


– Добре, – майже провыл він. – Добре, добре, забудь про це. – Потім худе обличчя знову стало нахабним. – Преподобний Гарденер просив передати: якщо ти відповіси відмовою, я повинен сказати, що твій друг криком кличе тебе. Ти це розумієш?


– Я знаю, кого він кличе.


– Швидко в кузов! – гаркнув Педерсен, проходячи повз і ледь глянувши на них. Минувши Сонні, він скорчив гримасу, наче нанюхав щось сгнившее.


Джек чув крики Вовка, коли вони від'їжджали, хоча проржавілі глушники вантажівок давно перетворилися в металеве мереживо, а двигуни гриміли. І потім крики не вщухали. З розумом Вовка у Джека виникла міцна зв'язок, і він чув його крики, навіть коли вони прибули на Далеке поле. Він розумів, що ці крики лунають тільки у нього в голові, але легше від цього не ставало.


Ближче до ленчу Вовк замовк, і Джек зрозумів, раптово і без тіні сумнівів, що Гарденер наказав випустити його з Ящика, перш ніж крики залучать непотрібну увагу. Після того, що сталося з Фердом він не хотів, щоб хто-небудь почав придивлятися до «Променистого дому».


Коли робочі команди повернулися з поля, Джек побачив, що двері в Ящик відкрита, а всередині порожньо. Вовк лежав на нижній ліжку в кімнаті нагорі. Він ледь посміхнувся, коли Джек переступив поріг.


– Як твоя голова, Джек? Синяк трохи зблід. Вовк!


– Вовк, як ти?


– Кричав, так? Нічого не міг з собою вдіяти.


– Вовк, мені дуже шкода, що так вийшло.


Вовк виглядав дивним – побледневшим, ссохшимся.


Він помирає, подумав Джек. І тут же розум його поправив: ні, Вовк помирав з того самого дня, як вони стрибнули в цей світ, утікаючи від Моргана. Але тепер він помирав швидше. Занадто блідий... ссохшийся... але...


Джек відчув, як по спині пробіг холодок.


Голі ноги і руки Вовка вже не виглядали голими: їх покривали волосся. Двома днями раніше їх точно не було – Джек міг у цьому заприсягтися.


Його охопило бажання підбігти до вікна і подивитися, як там місяць, щоб з'ясувати, чи не перенісся він на сімнадцять днів вперед.


– Для Зміни час ще не підійшло, Джек. – У охриплий голос Вовка чулися хворобливі хрипи. – Але я почав змінюватися в тому темному смердючому місці, куди вони мене посадили. Вовк! Від гніву й переляку. Тому що я вив і кричав. Виття і крики самі можуть призвести до Зміни, якщо Вовк буде досить довго вити і кричати. – Вовк погладив волосся на ногах. – Вони підуть.


– Гарденер встановив ціну за твоє звільнення, – зізнався Джек, – але я не зміг її заплатити. Я хотів, але... Вовк... моя мати...


Його голос тремтів, він ледве не плакав.


– Ш-ш-ш, Джекі. Вовк знає. Прямо тут і зараз. – Вовк знову посміхнувся цієї жахливої невиразною посмішкою і взяв Джека за руку.


## Глава 24


Джек називає планети


1


Ще один тиждень в «Лучезарном будинку», прославимо Господа. Місяць прибувала.


У понеділок усміхнений Променистий Гарденер запропонував хлопцям схилити голови і подякувати Бога за навернення до віри нашого брата Фердинанда Джэнклоу. Ферді прийняв рішення прийти до Христа, видужуючи в лікарні Паркленд, повідав їм Гарденер, сяючи, як мідний таз. Ферді зателефонував за рахунок абонента батькам і повідомив їм, що тепер всією душею прагне до Христа, і вони помолилися прямо під час розмови, і в той же день батьки приїхали, щоб забрати Ферда додому. Убитий і похований на якому-небудь замерзлому індианському полі... або, можливо, в Долинах, де його ніколи не знайде дорожня поліція штату Індіана.


Вівторок видався дуже холодним і дощовим для польових робіт. Більшості дозволили залишатися в кімнатах, спати або читати, але за Джека і Вовка взялися всерйоз. Вовк під проливним дощем тягав сміття з комори і повіток до узбіччя дороги. Джека визначили на миття туалетів. Він вважав, що Уорвік і Кейсі, які доглядали за ним, на повному серйозі думали, що дали йому дійсно брудну роботу. Не викликало сумнівів, що вони ніколи не бачили чоловічого туалету всесвітньо відомого «Бару Апдайка в Оутли». Ще один тиждень в «Лучезарном будинку», можете сказати «про-да-а».


Гектор Баст повернувся в середу, з загіпсованою до ліктя рукою і таким блідим обличчям, що прищі виглядали яскравими точками рум'ян.


– Лікар каже, що повністю рухливість може і не відновитися, – поскаржився він Джеку. – Тобі і твоєму тупому дружку доведеться за це відповісти, Паркер.


– Ти хочеш, щоб те ж саме сталося і з другої рукою? – запитав Джек... але злякався. В очах Гека читалося не просто бажання помститися: той замишляв убивство.


– Я його не боюся, – відповів Гек. – Сонні каже, що весь запал вийшов з нього в Шухляді. Сонні говорить, він готовий на все, лише б знову не потрапити туди. Що ж стосується тебе...


Майнув лівий кулак Гека. Цією рукою він управлявся не так вправно, як правою, але Джек, зачарований люттю, якою дихало бліде обличчя здорованя, не встиг зреагувати. Під кулаком Баста його губи розляглися в безглуздій посмішці, потекла кров. Джека відкинуло до стіни.


Двері відчинилися, на порозі з'явилася голова Біллі Адамса.


– Закрий двері, або я подбаю, щоб ти отримав своє! – проволав Гек, і Адамс, якій не хотілося потрапляти під гарячу руку, поспішно ретирувався.


Гек рушив на Джека. Той, похитуючись, відштовхнувся спиною від стіни і підняв кулаки. Гек зупинився.


– Такий ти, значить? Готовий битися з хлопцем, у якого одна здорова рука? – Кров кинулася йому в обличчя.


У коридорі третього поверху почулися квапливі кроки, які прямували до сходів. Гек подивився на Джека.


– Це Сонні. Іди. Вали звідси. Ми до тебе доберемося, друже мій. І до тебе, і до тупого. Преподобний Гарденер сказав, що можна, якщо тільки ти не скажеш йому те, що він хоче знати. – Гек посміхнувся. – Зроби мені послугу, сучонок. Не говори йому.


2


Ящик щось забрав у Вовка, це точно, думав Джек. Після сутички з Геком Бастом минуло шість годин. До дзвінка, що зве на сповідь, залишалося зовсім нічого, але зараз Вовк міцно спав на нижньому ліжку. Дощ продовжував барабанити по даху і стін «Осяйного дому».


І Джек чудово розумів, що справа не тільки в Ящику. І навіть не в «Лучезарном будинку». Вина лежала на цьому світі. Вовк просто сумував по Долинах. Життєва сила виходила з нього. Посміхався він рідко, сміятися перестав зовсім. Коли за ленчем Уорвік накричав на Вовка, бо той їв пальцями, він просто стиснувся в грудку.


Це станеться скоро, Джекі. Тому що я вмираю. Бо Вовк вмирає.


Гек Баст Вовка не боявся, і дійсно, у Вовка не залишилося нічого такого, що могло викликати страх. Здавалося, зламана рука Гека стала останнім проявом сили, на яке погодився Вовк.


Задеренчав електричний дзвінок.


В цей вечір, після сповіді, і обіду, і проповіді, Джек і Вовк, повернувшись у свою кімнату, знайшли ліжку мокрими і воняющими сечею. Джек пішов до дверей, відчинив її і побачив у коридорі ухмыляющихся Сонні, Уорвіка і ще одного здорового хлопця на прізвище Ван Зандт.


– Напевно, ми помилилися кімнатою, сучонок, – пояснив Сонні. – Подумали, що це, мабуть, сортир, судячи з гімінця, яке тут плаває.


Ван Зандт від цього жарту зареготав так, що склався навпіл.


Джек довго дивився на них, і Ван Зандт перестав сміятися.


– На кого ти дивишся, гівнюк? Хочеш, щоб я розквасив твій гребаной ніс?


Джек закрив двері, озирнувся і побачив, що Вовк спить на мокрій ліжка – в одязі. У нього почала відростати борода, але обличчя все одно виглядала блідою, натянувшаяся шкіра блищала. Джек розумів, що така особа – свідоцтво важкої хвороби.


Краще залишити його в спокої, втомлено подумав Джек. Якщо він настільки втомився, нехай спить.


Немає. Не можна залишати його спати на цій мерзенній ліжка. Ніяк не можна!


Насилу пересуваючи ноги від утоми, Джек підійшов до Вовка, тряс його, поки не розбудив, змусив піднятися з мокрого, смердючого матраца і зняти комбінезон. Спати лягли на підлогу, притулившись один до одного.


В чотири ранку двері відчинилися, увійшли Сонні і Гек. Підняли Джека і повели, то потягли в кабінет Сонцесяйного Гарденера в підвалі.


Гарденер сидів, поклавши ноги на кут столу. Повністю одягнений, незважаючи на ранній час. На картині за його спиною Ісус ішов Галілейського моря, а апостоли здивовано витріщалися на нього. Праворуч скляне вікно виходило в темний студію, де Кейсі творив свої чудеса. До однієї з поясних петель штанів преподобного кріпився кінець ланцюжка для ключів. Самі ключі – важка зв'язка – лежали на долоні Гарденера. Говорячи, він грав з ними.


– З тих пір як ти прибув сюди, ти жодного разу не сповідався, Джек. – В голосі преподобного чувся легкий докір. – Сповідь корисна для душі. Без сповіді нас не можуть врятувати. І я кажу не про ідіотську, варварську сповідь католиків. Я кажу про сповідь перед нашими братами і нашим Спасителем.


– Якщо вам все одно, я хочу, щоб моя сповідь залишалася між мною і Спасителем, – без запинки відповів Джек і, незважаючи на страх і сонливість, ще застилавшую розум, не міг не порадіти люті, яка перекосила обличчя Гарденера.


– Мені не все одно! – закричав Гарденер. Нирки Джека вибухнули болем. Він впав на коліна.


– Думай, що говориш преподобному Гарденеру, сучонок, – прошипів Сонні. – Деякі з нас готові постояти за нього.


– Благослови тебе Бог за твою вірність і твою любов, Сонні, – серйозно відповів Гарденер і знову зосередився на Джека.


– Піднімайся, синку.


Джеку вдалося встати, схопившись рукою за край дорогого столу зі світлого дерева.


– Яке твоє справжнє ім'я?


– Джек Паркер.


Він побачив, як Гарденер ледь помітно кивнув, і намагався розвернутися, але не встиг. Знову удар припав по нирках. Джек скрикнув і впав, приклавшись синцем на лобі до краю столу Гарденера.


– Звідки ти, брехливе, нахабне диявольське поріддя?


– З Пенсільванії.


Тепер йому врізали по лівому стегну. Він згорнувся в позі зародка на білому карастанском килимі, притиснувши коліна до грудей.


– Підніміть його.


Сонні і Гек підняли.


Гарденер сунув руку в кишеню білого піджака і дістав запальничку «Зіппо». Крутнув колесо, і спалахнув високий жовтий язик полум'я, який Гарденер почав поволі наближати до обличчя Джека. Дев'ять дюймів. До ніздрів Джека долітав солодкуватий, їдкий запах бензину. Шість дюймів. Тепер відчувалося тепло. Три дюйми. Ще дюйм – може, половина, – і неприємні відчуття зміняться болем. В затуманених очах Сонцесяйного Гарденера стояло щастя. Губи тремтять на межі посмішки.


– Так! – Гек гаряче дихав. Від нього пахло цибулею. – Так, давайте!


– Звідки я тебе знаю?


– Я ніколи не зустрічався з вами, – мовив Джек.


Полум'я наблизилося. Очі Джека почали сльозитися, він відчув жар. Спробував відкинути голову. Сонні Сінгер штовхнув її вперед.


– Де я з тобою зустрічався? – прохрипів Гарденер. Язичок полум'я танцюють в його чорних зіницях. Два язичка – близнюки або двійники. – Останній шанс!


Скажи йому, заради Бога, скажи!


– Якщо ми зустрічалися, я цього не пам'ятаю, – мовив Джек. – Може, в Каліфорнії...


Кришка «Зіппо» закрилася. Джек з полегшенням схлипнув.


– Виведіть його, – наказав Гарденер.


Вони потягли Джека до дверей.


Користі від цього для тебе ніякого, знаєш. – Променистий Гарденер відвернувся і дивився на Христа, що йде по воді. – Я витягну з тебе те, що мені потрібно. Якщо не цієї ночі, то наступної. Якщо не в наступну, то через одну. Чому не полегшити собі життя, Джек?


Джек промовчав. Миттю пізніше застогнав від болю в заломленной руці.


– Скажи йому! – прошипів Сонні.


І щось у Джека хотіло сказати, не з-за болю, а тому, що...


...сповідь корисна для душі.


Він згадав брудний двір, згадав цієї ж людини, але в іншому тілі, запитує, хто він такий, згадав, як подумав: Я скажу вам усе, що ви захочете дізнатися, якщо тільки ви перестанете свердлити мене вашими жахливими божевільними очима, так, я все скажу, тому що я всього лише дитина, а саме це роблять діти, вони кажуть, вони розповідають все...


Потім згадав голос матері, суворий голос, запитує, невже він збирається викласти всі цього типу?


– Я не можу сказати те, чого не знаю, – відповів він.


Губи Гарденера розійшлися в сухий, вузькою посмішці.


– Відведіть його назад у кімнату.


3


Просто ще один тиждень в «Лучезарном будинку», можете сказати «амінь», брати і сестри. Просто ще одна довга, довга тиждень.


Джек затримався на кухні після того, як інші підлітки, поснідавши, залишили там брудні тарілки і пішли. Він знав, що ризикує, що його знову можуть побити, вилаяти... але зараз його це не хвилювало. Тільки трьома годинами раніше Променистий Гарденер ледь не спалив йому губи. Він бачив за божевільними очима цієї людини, що таке цілком можливо, відчував, що божевільне серце Гарденера перед цим не зупиниться. А з урахуванням такої перспективи кілька стусанів дійсно мало що значили.


Коли-то біла кухарський одяг Рудольфа стала такою ж сірою, як низький листопадове небо. Коли Джек пошепки вимовив його ім'я, Рудольф кинув на хлопчика налитий кров'ю, цинічний погляд. Пахло від нього дешевим віскі.


– Тобі краще піти звідси, нова рибка. Вони за тобою пильно доглядають.


Скажи мені щось таке, чого я не знаю.


Джек нервово подивився на давню посудомийну машину, яка, немов дракон, гуркотіла, сичала і дихала парою на завантажували її підлітків. Вони начебто не дивилися на них з Рудольфом, але Джек знав, що «начебто» – поняття широке. Розмови пішли б. О так. У «Лучезарном будинку» забирали всі гроші, так що чутки замінювали готівку.


– Мені треба звідси вибратися, – все одно заговорив Джек. – Мені і мого великого друга. Скільки ви хочете за те, щоб дивитися в іншу сторону, коли ми вийдемо через двері чорного ходу?


– Більше, ніж ти зможеш заплатити мені, навіть якщо доберешся до тих грошей, які вони забрали в тебе по приїзді, хлопчина. – Слова прозвучали грубо, але Рудольф дивився на Джека по-доброму.


Так, звичайно... вони забрали все. Медіатор, срібний долар, великий скляну кульку, шість доларів... все. Запечатали в конверт і десь сховали, ймовірно, в підвальному кабінеті Гарденера. Але...


– Послухайте, я напишу вам розписку...


Рудольф посміхнувся.


– Почути таке від людини, яка живе серед злодіїв і наркоманів, вже смішно. Можеш поссать на свою гребаной розписку, дідок.


Джек обрушив на Рудольфа всю свою нову силу. Так, він навчився її приховувати, цю нову красу – у всякому разі, до певної міри, – але зараз він дав їй волю і побачив, як Рудольф відступив перед нею, і на його обличчі відбилися збентеження і здивування.


– Моя розписка – це ті ж гроші, і, думаю, ви це знаєте, – відповів Джек. – Дайте мені адресу, і я відправлю вам готівку поштовим переказом. Скільки? Ферді Джэнклоу говорив мені, що за два долари ви відправляєте будь-лист. Десятки вистачить, щоб ви відвернулися?


– Ні десятки, ні двадцятки, ні сотні. – Голос Рудольфа звучав рівно. Тепер він дивився на підлітка з сумом, яка сильно налякала Джека. Цей смуток так само ясно, як і все інше – може, навіть ясніше, – давала зрозуміти, в яку пастку потрапили вони з Вовком. – Так, раніше я це робив. Іноді за п'ять баксів. Іноді, вже не знаю, чи повіриш, за так. І для Ферда Джэнклоу зробив би так. Він був хорошим хлопцем. Ці сволоти... – Рудольф підняв почервонілий від води і миючого порошку кулак і потряс ним у бік облицьованої зеленим кахлем стіни. Побачив, що Мортон, спійманий на гарячому онаніст, дивиться на нього, грізно звів брови. Кейт одразу ж відвів очі.


– Так чому ні? – у відчаї запитав Джек.


– Тому що я боюся.


– У сенсі? У той вечір, коли я потрапив сюди, Сонні...


– Сонні! – Рудольф зневажливо махнув рукою. – Не боюся я Сінгера, і Баста не боюся, хай він такий здоровенний. Я боюся його.


– Гарденера?


– Він диявол з пекла, – відповів Рудольф. Пом'явся, потім додав: – Я скажу тобі те, чого не казав нікому. В один тиждень він не дав мені конверт з платнею, і я спустився в його кабінет. Зазвичай туди не ходжу, не подобається мені цей підвал, але в той раз довелося... не міг не побачитися з ним. Мені терміново потрібні гроші, ти розумієш, про що я? Я побачив, як він пройшов по коридору в кабінет, тому знав, що він там. Підійшов, постукав у двері, і вона відчинилися, тому що він не закрив її на собачку. І знаєш що, малюк? Його там не було.


Розповідаючи, Рудольф знижував та знижував голос, так що в кінці Джек ледве розбирав слова за гуркотом і шипінням посудомийної машини. При цьому очі у кухаря ставали все ширше, як у дитини, і слухаючого страшну казку.


– Я подумав, що він у записуючої студії, яка у них поряд, але його не було і там. І він не міг вийти в каплицю, бо з кабінету входу в неї немає. Ще одна двері з кабінету веде у двір, але я бачив, що вона замкнена на замок і засув зсередини. Так куди він відправився, приятель? Куди він подався?


Джек-то знав, але міг лише остовпіло дивитися на Рудольфа.


– Я думаю, він диявол з пекла і відправився на якомусь диявольському ліфті вниз для доповіді в свою штаб-квартиру, – продовжив Рудольф. – Я б хотів тобі допомогти, але не можу. Навіть у Форт-Ноксі не вистачить грошей, щоб змусити мене піти проти Сонцесяйного. А тепер вимітайся звідси. Може, вони не помітили твоєї відсутності.


Але вони, зрозуміло, помітили. Коли він вийшов з двостулкових дверей, Уорвік ступив до нього ззаду і вдарив по спині зчепленими в величезний кулак руками. І коли від удару він кулею помчав по порожній їдальні, невідомо звідки, як чортик з табакерки, вискочив Кейсі і витягнув ногу. Не встигнувши зупинитися, Джек спіткнувся об неї і повалився на підлогу, вдаряючись об ніжки стільців. Піднявся, ковтаючи сльози люті та сорому.


– Не годиться тобі так довго відносити брудні тарілки, сучонок, – прогарчав Кейсі. – За це тебе можуть взгреть.


Уорвік усміхнувся.


– Так. А тепер пішов нагору. Вантажівки зараз поїдуть.


4


В чотири ранку його розбудили і знову доставили в кабінет Гарденера.


Гарденер відірвався від Біблії, немов здивувався, побачивши його перед собою.


– Готовий сповідатися, Джек Паркер?


– Мені нема чого...


Знову спалахнула запальничка. Полум'я плясало в дюймі від кінчика його носа.


– Признавайся. Де ми зустрічалися? – Полум'я наблизилося. – Я витягну це з тебе, Джек. Де? Де?


– На Сатурні! – вигукнув Джек. Нічого іншого йому в голову не прийшло. – На Урані! На Меркурії! Десь на поясі астероїдів! На Іо! На Ганімеді! На Дей...


Біль, сильна, свинцева, поглинаюча, вибухнула в нижній частині живота: Гектор Баст сунув здорову руку їй між ніг і стиснув яйця.


– Ось так. – Гек Баст радісно посміхався. – Хіба ти цього не заслужив, паршивий насмішник?


Джек, ридаючи, повільно повалився на підлогу.


Променистий Гарденер нахилився до нього, на його обличчі читалося терпіння, може, навіть блаженство.


– Наступного разу сюди приведуть і твого друга, – проворковал він. – І з ним я церемонитися не буду. Подумай про це, Джек. До завтрашньої ночі.


Але Джек вирішив, що завтрашньої ночі його і Вовка тут не буде. Якщо піти залишалося тільки в Долини, що ж, туди вони і підуть...


...якщо він зможе перекинути їх туди.


## Глава 25


Джек і Вовк відправляються в пекло


1


Стрибнути вони могли тільки з першого поверху. Джек зосередився передусім на цьому, а вже потім на самій можливості такого стрибка. Звичайно, все б істотно спростилося, скористайся вони своїй крихітній кімнаткою. Але вона знаходилася на третьому поверсі, в сорока метрах над землею. Джек не знав, як географія і топографія Долин співвідносяться з географією і топографією Індіани, але йому не хотілося, щоб вони зламали шию.


Він пояснив Вовкові, що їм треба зробити.


– Ти зрозумів?


– Так, – відповів апатично Вовк.


– Все одно повтори, друже.


– Після сніданку я йду в туалет по іншу сторону коридору від загальної кімнати. Я заходжу в першу кабінку. Якщо ніхто не зверне уваги на мій відхід, ти теж заходиш в туалет. І ми повертаємося до Долини. Все правильно, Джекі?


– Так. – Він поклав руку на плече Вовка, стиснув. Вовк слабо посміхнувся. Джек зам'явся, але все ж сказав:


– Вибач, що втягнув тебе в цю історію. Цілком моя вина.


– Ні, Джек, – заперечив Вовк. – Ми спробуємо. Можливо... – І мрійлива іскорка надії блиснула в очах Вовка.


– Так, – кивнув Джек. – Можливо.


2


Хвилювання і страх геть позбавили Джека апетиту, але він подумав, що приверне до себе увагу, якщо не стане їсти. Тому проковтнув яєчню, картоплю, смаком не відрізнялася від тирси і навіть зміг з'їсти товстий шматок бекону.


Небо нарешті очистилося. Вночі підморозило, і каміння на Далекому полі, напевно, перетворилися на шматки шлаку, кинуті в затверділу пластмасу.


Тарілки забрали на кухню.


Підліткам дозволили повернутися в загальну кімнату, поки Сонні Сінгер, Гектор Баст і Енді Уорвік складали списки на денні роботи.


Всі сиділи мовчки, з пустими, нічого не виражають особами. Педерсен тримав у руках свіжий номер журналу, який випускала церква Гарденера, «Променистість Ісуса». Він ліниво перегортав сторінки, зрідка поглядаючи на підлітків.


Вовк запитливо подивився на Джека. Той кивнув. Вовк піднявся і попрямував до дверей. Педерсен проводив поглядом Вовка, переконався, що той перетнув коридор і увійшов в довгий вузький туалет, і повернувся до журналу.


Джек дорахував до шістдесяти, потім змусив себе дорахувати до шістдесяти ще раз. Ці дві хвилини стали самими довгими в його житті. Він страшенно боявся, що Сонні і Гек увійдуть в загальну кімнату і накажуть всім розсаджуватися по вантажівкам, а йому хотілося потрапити в туалет до їх появи. Але Педерсену вистачило б розуму запідозрити недобре, якби Джек відразу пішов за Вовком.


Нарешті Джек встав і попрямував до дверей. Вона була неймовірно далеко, і він, здавалося, ніяк не міг до неї наблизитися, ніби бачив перед собою оптичну ілюзію.


Педерсен підняв голову.


– Куди це ти, сучонок?


– В туалет, – відповів Джек. Язик у нього пересохло. Він чув, що у людей від страху пересихає в роті, але щоб пересихав мову?


– Вони піднімуться сюди через хвилину. – Педерсен хитнув головою у бік сходів, що вели в підвал, до каплиці, студії та кабінету Гарденера. – Тобі краще потерпіти. Отольешь на Далекому полі.


– Я хочу посрати! – в розпачі відповів Джек.


Звичайно. А може, ти і твій великий дурний друг хочете подрочити один одному, перш ніж почати день. Щоб трохи підбадьоритися. Сядь на місце.


– Гаразд, тоді йди, – сердито кинув Педерсен. – Годі стояти тут і поширюватися про це.


Він знову уткнувся в журнал. Джек швидко перетнув коридор і увійшов в туалет.


3


Вовк вибрав не ту кабінку – в середині довгого ряду. Його великі робочі черевики стирчали з-під дверей. Джек увійшов всередину. В кабінці ледь вистачило місця для двох, і він відчув сильний, майже звіриний запах, що йде від Вовка.


– Що ж, давай спробуємо.


– Джек, я боюся.


Джек нервово розсміявся.


– Я теж.


– Як ми?..


– Не знаю. Дай мені руки.


З чого починати, як не з цього?


Вовк обхопив волохатими руками – майже лапами – кисті Джека, і той відчув, як через них у нього вливається якась невідома сила. Виходило, сила Вовка зовсім і не пішла. Просто сховалася, як іноді трапляється з криницею в надзвичайно жаркий час року.


Джек закрив очі.


– Хочу повернутися. Хочу повернутися. Вовк, допомагай мені!


– Обов'язково, – мовив Вовк. – Зроблю все, що зможу! Вовк!


– Тут і зараз.


– Прямо тут і зараз!


Джек міцніше стиснув руки-лапи Вовка. До його ніздрів долітав запах «Лізолу». Здалеку долинув шум проїжджаючого автомобіля. Телефонний дзвінок. Джек подумав: Я п'ю чарівний сік, подумки я п'ю його, прямо тут і зараз п'ю його, я його відчуваю, такий пурпурний і такий густий і свіжий, я відчуваю його смак, я відчуваю, як стискається горло...


І в той момент, коли уявний сік заповнив горло, світ хитнувся під ними, навколо них. Вовк вигукнув:


– Джекі, виходить!


Крик Вовка збив настрій, і на мить Джек зрозумів, що це всього лише трюк, все одно що намагатися заснути, вважаючи овець, і світ повернувся. Запах «Лізолу» посилився. Хтось буркотливо відповів на телефонний дзвінок: «Так, алло, хто це?»


Ні, звичайно, це не трюк, зовсім не трюк – це магія. Це магія, і я робив це раніше, зовсім маленьким, і можу виконати тепер, Спіді так говорив, сліпий співак Сніжок теж так говорив, ЧАРІВНИЙ СІК У МЕНЕ В ГОЛОВІ...


Він щосили рвонувся з цього світу, всією волею... і легкість, з якою вони стрибнули, потрясала, наче кулак бив по чому-то выглядевшему як граніт, а на повірку виявився пластиною фарбованого пінопласту. Ти думав, що розіб'єш в кров кісточки пальців, але пробив пластину наскрізь, не зустрівши опору.


4


Джеку, який не відкривав очей, здалося, що підлога спочатку почав кришитися під ногами... а потім зник повністю.


Ох, чорт, ми все одно зараз кудись зануримося, зі страхом подумав він.


Але вони не звалилися, тільки трохи зісковзнули. Миттю пізніше обидва, і він, і Вовк, твердо стояли – тільки на землі, а не на плитках підлоги в туалеті.


Повітря заповнював запах сірки, густо замішаний на смороду стічних вод. Це був запах смерті, і Джек подумав, що він вбиває всі надії.


– Джейсон! Що за запах? – простогнав Вовк. – Ох, Джейсон, цей запах, не можу залишатися тут, Джекі, не можу залишатися...


Очі Джека відкрилися. В цей самий момент Вовк відпустив його руки і, похитуючись, рушив вперед, з міцно заплющеними очима. Джек побачив, що мішкуваті чиносы і картату сорочку перемінив знайомий комбінезон. Окуляри Джона Леннона зникли. І...


І Вовк ішов до обриву, від якого його відділяло менше чотирьох футів.


– Вовк! – Він стрибнув до Вовка, руками обхопив його за пояс. – Вовк, ні!


– Джекі, не можу залишатися! – простогнав Вовк. – Це Яма, одна з тих Ям, які Морган вирив в цих місцях, або я чув, що їх вирила Морган, я відчуваю...


– Вовк, тут обрив, ти впадеш!


Очі Вовка відкрилися. Щелепа відвисла, ледве він побачив провал, клубившийся димом біля їхніх ніг. В його глибинах червоні вогні підморгували, як налиті кров'ю очі.


– Яма, – простогнав Вовк. – Ох, Джекі, це Яма. Там, внизу, – печі Чорного серця. Чорного серця в центрі світу. Не можу залишатися, Джекі, тут найгірше, що тільки може бути.


Географія Долин і Індіани не збігалася: такою була перша зв'язкова думка, що прийшла в голову Джека, коли вони з Вовком стояли на краю Ями і дивилися на пекло, або на Чорне серце в центрі світу. Біля «Осяйного дому» нічого такого не було і в помині.


Чотири фути вправо, подумав Джек, похолодівши від жаху. Чотири фути вправо – і все. Якби Вовк послухався мене...


Якби Вовк послухався Джека, вони стрибнули б із першої кабінки. І, зробивши це, опинилися б у Долинах трохи далі обриву.


У Джека підігнулися коліна. Він знову схопився за Вовка, на цей раз щоб встояти на ногах.


Вовк механічно підтримав Джека, його широко розплющені очі світилися помаранчевим, на обличчі відбивалися туга і страх.


– Це Яма, Джекі.


Яма нагадувала величезний відкритий кар'єр з видобутку молібдену в Колорадо. Він побував там з матір'ю три роки тому, коли вони приїхали в Вейл покататися на лижах, але один день видався дуже холодним, і вони відправилися на автобусну екскурсію на молібденовий кар'єр компанії «Континентал минералс», розташований поруч з маленьким містечком під назвою Сайдуіндер. «По мені, він виглядає як геєна, Джекі. – Мати сумно дивилася в вкрите памороззю вікно. – Я б хотіла, щоб такі кар'єри закрили, всі до одного. Вони палять і руйнують землю. Це геєна, все вірно».


З глибин Ями піднімалися клуби густого, задушливого диму. По схилах змеились товсті жили якийсь отруйно-зеленої руди. Від далекого схилу Джека і Вовка відділяло, напевно, півмилі. Дорога спіраллю йшла вниз. Джек бачив піднімалися і спускавшиеся по ній фігурки.


Він вже зрозумів, що це якась тюрма, тому що був в'язницею і «Осяйний дім». А отже, перед ним були укладені і наглядачі. Голі ув'язнені, розбиті на пари, тягнули за собою візки, наповнені величезними шматками цієї зеленої, лискучою жиром руди. Їх особи були перекошені від болю. Умазані сажею. Покриті червоними виразками.


Охоронці йшли позаду, і Джек у відразі зрозумів, що це не люди. Ні в якому сенсі. Перекручені, горбаті, з пазуристими лапами, з загостреними, як у містера Спока, вухами. Та це ж горгулі! – подумав він. Всі ці монстри з нічних кошмарів, увічнені в камені на кафедральних соборах Франції (у мами була така книжка, і я думав, що ми подивимося фотографії всіх соборів, але вона перестала їх показувати після того, як мені приснився поганий сон і я обмочив ліжко), вони звідси? Хтось зустрів їх тут? Хтось із Середніх століть стрибнув сюди, в це місце, і подумав, йому привидівся пекло?


Але це було не бачення.


Горгульї тримали в руках батоги, і скрип коліс і гуркіт виламуваних шматків руди перекривали їх сміх і свист. В цей самий момент двоє людей зупинилися біля самого верху спіральної дороги, нахиливши голови, з венами, що роздулися на шиї жилами, з тремтячими від напруження ногами.


Охороняло їх чудовисько – скорчена тварюка в пов'язці на стегнах, з смужкою жорстких волосся, що ростуть уздовж вигнутого хребта, – обрушило хлист спочатку на одну, потім на іншу, завопив високим, пронизливим голосом, загонявшим срібні цвяхи в голову Джека. Він побачив металеві наконечники, такі ж, як на батіг Осмонда, і в наступну мить кров бризнула з руки однієї людини і потилиці другого.


Люди заволали і нахилилися вперед, напружуючи останні сили. Тварюка орала і верещала, розмахуючи сірої лускатої рукою, обертаючи хлист над головами рабів. Неймовірним зусиллям вони подолали останній ділянка підйому, викотили візок на рівну землю. Один упав на коліна, зовсім змучений, і візок, продовжуючи рух, звалила його. Колесо проїхало по спині, Джек почув тріск ламається хребта. Звук нагадав йому постріл стартового пістолета.


Горгуля люто закричала, коли візок нахилилася і перекинулася, вивалюючи руду на розтріскану, суху землю біля Ями. Охоронець в два кроки підскочив до лежачого укладеним і підняв батіг. Вмираючий людина повернув голову і подивився Джеку Сойєру в очі.


Це був Ферді Джэнклоу.


Побачив це і Вовк.


Вони обнялися.


І стрибнули назад.


5


Вони опинилися в тісному, замкнутому просторі – власне, в туалетній кабінці, – і Джек ледве міг дихати, так Вовк обхопив його ручищами. Одна нога Джека намокла. Якимось чином при поверненні вона потрапила в унітаз. Просто супер. З Конаном-варваром такого ніколи не трапляється, похмуро подумав Джек.


– Джек, ні, Джек, ні, Яма, це була Яма, немає, Джек...


– Припини! Припини, Вовк! Ми повернулися!


– Ні, ні, не...


Вовк замовк. Повільно відкрив очі.


– Повернулися?


– Будь певен, прямо тут і зараз, так що відпусти мене, ти ламаєш мені ребра, а крім того, моя нога застрягла в цьому чортовому...


Двері з туалету в коридор з гуркотом відчинилися. Вдарилася об викладену кахлем стіну з такою силою, що панель з матового скла розлетілася вщент.


Потім відчинилися двері кабінки. Енді Уорвік подивився на них і люто прогарчав:


– Гребаные підори.


Схопив ще не прийшов в себе Вовка за картату сорочку на грудях і витягнув з кабінки. Штанами Вовк зачепився за кронштейн, на якому висів рулон туалетного паперу, і вивернув його зі стіни. Рулон впав і розстелився по підлозі. Уорвік відкинув Вовка до раковин, які перебували на підходящої висоті, щоб прикластися до його яйцях. Вовк звалився на підлогу, тримаючись за промежину руками.


Потім Уорвік повернувся до Джеку, але в дверях кабінки вже з'явився Сонні Сінгер. Простягнув руку і схопив Джека за сорочку.


– Гаразд, пі... – почав Сонні, але більше нічого сказати не встиг. Сонні Сінгер діставав Джека з того самого моменту, як їх з Вовком привезли в «Осяйний дім». Сонні Сінгер з його потайним смаглявим обличчям, який намагався виглядати як Променистий Гарденер (і це в нього виходило). Сонні Сінгер, з легкої руки якого Джеку дали миле прізвисько сучонок. Сонні Сінгер, який, безсумнівно, запропонував обоссать їх з Вовком ліжку.


Права рука Джека вистрілила вперед, не з розмахом, як зазвичай бив Гек Баст, а від ліктя. Удар прийшовся в ніс Сонні. Щось хруснуло. Джек в цей момент відчув почуття глибокого задоволення.


– Ось так! – вигукнув він, витягуючи ногу з унітазу. Широка усмішка розтягла його губи, і чергову думку він направив Вовкові, всіма силами намагаючись донести її до нього: У нас непогані успіхи, Вовк: ти зламав руку одному ублюдку, а я зламав ніс іншому.


Сонні, кричачи, позадкував, кров струмувала між його пальцями.


Джек вийшов з кабінки, тримаючи перед собою стиснуті в кулаки руки, зовсім як Джон Л. Салліван.


– Я казав тобі, тримайся від мене подалі, Сонні. А тепер я збираюся навчити тебе казати «алілуя».


– Гек! – закричав Сонні. – Енді! Кейсі! Хто-небудь!


– Сонні, так у тебе переляканий голос. Не розумію, чому...


І тут щось схоже, цілий кузов цегли – впало Джеку на шию, відкинувши його в одне з дзеркал над раковинами. Будь воно скляним, осколки сильно порізали б Джека. Але всі дзеркала тут були з полірованої сталі. У «Лучезарном будинку» підлітків всіляко уберігала від самогубства.


Джек встиг виставити перед собою руку і пом'якшив удар, але все одно нетвердо стояв на ногах, коли обернувся і побачив усміхненого Гека Баста. Він-то і вдарив його загіпсованою правою рукою.


І коли він дивився на Гека, його раптово осінило і трохи не вирвало. Це ж був ти!


– Дуже боляче, – Гек підтримував праву руку лівою, – але воно того варте, сучонок. – І він рушив на Джека.


Це був ти! Це ти стояв над Фердом в іншому світі і вбивав його, хлеще батогом. Це ти був, ти був горгулі, це твій двійник!


Лють, спекотна, як сором, охопила Джека. І коли Гек наблизився, він привалился до раковини, схопився за її край і завдав удар ногами. Від душі приклався до грудей Гека. Того відкинуло у відкриту кабінку. Черевик, який при поверненні в Індіану опинився в унітазі, залишив чіткий мокрий слід на білій водолазці. Гек з ошелешеним особою плюхнувся на унітаз. Пролунав сплеск. Гіпс вдарив по фаянсу.


В туалет поспішали та інші. Вовк намагався встати. Волосся спадало йому на обличчя. Однією рукою затискаючи ніс, з якого раніше лилася кров, Сонні прямував до Вовка, очевидно, з тим, щоб стусаном знову звалити його на підлогу.


– Тільки посмей доторкнутися до нього, Сонні, – м'яко промовив Джек, і Сонні відсахнувся.


Джек схопив Вовка за руку і допоміг встати. І він бачив, що Вовк ще сильніше покрився шерстю. Це занадто велика напруга, такі стреси наближають Зміна, і, о Господи, це ніколи не закінчиться, ніколи... ніколи.


Вони з Вовком позадкували від інших – Warwick, Кейсі, Педерсена, Пібоді, Сінгера – до дальньої стіни туалету. Гек з'явився з відкритою кабінки, в яку впав, і тут Джек зрозумів дещо ще: вони стрибнули з четвертої кімнати, але Гек виходив з п'ятої. В іншому світі вони пройшли рівно стільки, щоб повернутися в сусідню кабінку.


– Вони дрочили один одному! – гнусаво закричав Сонні. – Недоумок й красень! Уорвік застукав їх з вытащенными членами!


Сідниці Джека вперлися в холодний кахель. Все, відступати нікуди. Він відпустив Вовка, ще не прийшов в себе і жалюгідного, підняв кулаки.


– Підходьте. Хто перший?


– Збираєшся впоратися з нами усіма? – запитав Педерсен.


– Якщо доведеться, так. Чи думаєш, що я прийшов сюди помолитися? Підходьте!


На обличчі Педерсена відбилася тривога, в очах Кейсі читався страх. Вони зупинилися... вони в прямому сенсі зупинилися. На мить Джек відчув шалену, ідіотську надію. Підлітки дивилися на нього з тієї ж непевністю, з якою чоловіки дивляться на скаженого пса. Його, звичайно, можна вбити... але спочатку він може кого-небудь сильно покусати.


– Пропустіть мене, хлопці, – пролунав сильний, мелодійний голос, і вони з готовністю відступилися, їх особи освітило полегшення. Прийшов преподобний Гарденер, а преподобний Гарденер, звичайно ж, знав, що потрібно робити в подібних випадках.


В цей ранок одягнений у чорні штани і білу атласну сорочку з широкими, прямо байроновскими рукавами, він попрямував до підлітків, притиснутим до стіни. В руці він тримав чорний футляр зі шприцами.


Він подивився на Джека і зітхнув.


– Ти знаєш, що сказано в Біблії про гомосексуалізм, Джек?


Джек ощерился.


Гарденер сумно кивнув, немов нічого іншого й не очікував.


– Так, всі хлопчики погані. Це аксіома.


Він відкрив футляр. Блиснув шприц.


– Я думаю, ти і твій друг зробили дещо гірше содомії, – продовжив Гарденер мелодійним, повним жалю голосом. – Можливо, побували в тих місцях, куди вхід дозволений тільки мудрим і кращим.


Сонні Сінгер і Гектор Баст переглянулися в замішанні і тривозі.


– Я думаю, частково провина за це зло... за це збочення лежить на мені. – Він дістав шприц. Подивився на нього, потім дістав флакон. Віддав футляр Уорвіку і наповнив шприц. – Я ніколи не вважав необхідним змушувати моїх хлопчиків сповідатися, але без сповіді можна звернутися до Христа, а без Христа зло тільки наростає. Тому, хоча я і дуже про це шкодую, по всьому виходить, що час просити пішло і прийшов час вимагати в ім'я Господа. Педерсен. Пібоді. Уорвік. Кейсі. Хапайте їх!


Підлітки накинулися на них, як навчені собаки. Джек встиг один раз врізати Пібоді, а потім його міцно схопили за руки.


– Дайте бде вдарити його! – прогнусавил Сонні, намагаючись пробитися до Джеку крізь натовп. Його очі горіли люттю. – Я хотю вдарити його!


– Не зараз, – зупинив Сонні Гарденер. – Можливо, потім. Ми за це помолимося, так, Сонні?


– Так. – Сонні очі заблищали ще сильніше. – Я буду молитися про це весь день.


Як людина, нарешті, прокинувшись від довгого сну, Вовк загарчав і озирнувся. Побачив, що Джека схопили, побачив шприц і з легкістю відкинув яка тримає одну руку Педерсена. З горла Вовка вирвалося надзвичайно гучне гарчання.


– Ні. Відпустіть ЙОГО!


Гарденер танцюючою ходою підійшов до Вовка зі спини, нагадавши Джеку Осмонда, повертається до візникові на тому брудному дворі. Блиснула голка. Вовк розвернувся, заревев, ніби його вжалили, – і це було недалеко від істини. Він махнув рукою, щоб вибити шприц, але Гарденер виявився спритнішим.


Інші підлітки, тупо спостерігали за подіями, тепер в тривозі позадкували до дверей. Вони не хотіли потрапити під руку великим розлюченому Вовка.


– Відпустіть ЙОГО! Відпустіть його...... відпустіть його...


– Вовк!


– Джек... Джекі...


Вовк дивився на Джека здивованими очима, що змінюють колір від червоно-коричневого до помаранчевого і мутно-червоного. Він простяг волохаті руки, але Гектор Баст зайшов зі спини і ударом загіпсованою руки звалив його на підлогу.


– Вовк! Вовк! – Джек не відривав від нього вологих лютих очей. – Якщо ти убив його, сучий син...


– Ш-ш-ш, містер Паркер, – прошепотів йому на вухо Гарденер, і Джек відчув, як голка впивається в плече. – Заспокойся. Ми збираємося опромінити світлом твою душу. І можливо, побачимо тебе катящим навантажену візок вгору по спіральній дорозі. Скажи «алілуя».


Це слово було за ним в чорне небуття.


Алілуя... алілуя... алілуя.


## Глава 26


Вовк в ящику


1


Джек прокинувся задовго до того, як про це дізналися інші, але усвідомлення, хто він, що з ним сталося і в якому він стані, приходило поступово: він нагадував солдата, який залишився в живих після тривалого і запеклого артобстрілу. Рука засіла в тому місці, куди Гарденер встромив голку. Голова боліла так сильно, що, здавалося, пульсували очні яблука. І йому страшенно хотілося пити.


По драбинці повернути в реальність він піднявся на сходинку, коли спробував почухати свербляче праве плече лівою рукою. І не зміг. З тієї причини, що його руки виявилися прив'язаними до тіла. В ніс бив запах старої запліснявілою парусини – так могла пахнути скаутська намет, багато років пролежала скатанной на горищі. І тільки тоді (хоча з-під опущених повік він дивився на неї ніяк не менше десяти хвилин) Джек зрозумів, у чому справа: на нього натягли гамівну сорочку.


Ферді зрозумів би це набагато швидше, Джекі. І думка про Ферде допомогла йому зосередитися, нехай голова розламувалася від болю. Він трохи поворухнувся, лише домігшись того, що біль з новою силою прострелила голову, а свербіж у плечі став нестерпним. І не зміг стримати стогін.


Гек Баст: «Він прокидається».


Променистий Гарденер: «Ні, такого бути не може. Уколу, який я йому зробив, вистачить, щоб паралізувати дорослого крокодила. Він залишиться у відрубі як мінімум до дев'ятої вечора, а зараз йому щось сниться. Гек, я хочу, щоб ти піднявся наверх і вислухав сповіді хлопчиків. Скажи їм, що вечірня проповідь скасовується. Мені треба зустріти літак, і це буде тільки початком, можливо, дуже довгої ночі. Сонні, ти залишишся тут і допоможеш мені з бухгалтерією».


Гек: «Та ні, схоже, він прокидається».


Світлосяйний: «Іди, Гек. І нехай Боббі Пібоді перевірить Вовка».


Сонні (пирхнувши): «Йому там не дуже подобається, правда?»


Ех, Вовк, вони посадили тебе в Ящик, засмутився Джек. Мені так шкода... моя вина... все це моя вина...


– Одержимим дияволом не подобається шлях до спасіння душі, – почув він відповідь Сонцесяйного Гарденера. – Коли біси всередині починають вмирати, вони кричать. Тепер іди, Гек.


– Так, сер, преподобний Гарденер.


Джек почув, але не побачив, як Гек виходить з кабінету. Він не наважувався розплющити очі.


2


Вовка засунули в грубо зварений вручну і з потужними засувами Ящик, немов живцем поховали в залізному труні. Він вив весь день, в кров расшибая кулаки об стіни, копаючи намертво замкнені на подвійний засув двері, поки від болю, піднімається по ногах, не захворів пах. Вовк не міг вибратися з Ящика, молотя його кулаками або копаючи ногами, і знав це, як знав і інше: на цей раз його не випустять, як би він не кричав. Але він нічого не міг із собою вдіяти: сидіти взаперті для Вовків гірше смерті.


Його крики чулися не тільки в безпосередній близькості від «Осяйного дому», але і на навколишніх полях. Підлітки, до вух яких вони долинали, нервово переглядалися, але нічого не говорили.


– Я бачив його цим вранці в туалеті, як він почав битися, – довірливо повідомив Рой Оудерсфелт Мортону тихим, тремтячим голосом.


– Вони правда ганяли один одному шкірку? – запитав Кейт.


З присадкуватого залізного Ящика долинув черговий крик Вовка, і обидва подивилися у той бік.


– Ще й як! – з жаром вигукнув Рой. – Сам я не бачив, бо низького зросту, але Бастер Оутс стояв у першому ряду, і він каже, що у цього великого недоумка кінець товщиною з пожежний шланг. Так і сказав.


– Господи! – В голосі Мортона чулося повагу, можливо, викликане сумними розмірами власного кінця.


Вовк вив весь день, але коли сонце почало сідати, замовк. І настала тиша здалася хлопчакам ще зловіснішою. Вони часто переглядалися, але ще частіше дивилися – з наростаючою тривогою – на залізний Ящик, який стояв посередині смужки голої землі на задньому дворі «Дому». Шість футів у довжину, три – у висоту, він виглядав би як залізний труну, якщо б не квадратне отвір на західній стороні, забране товстою сталевою сіткою. Що там відбувається? – гадали підлітки. Навіть під час сповіді, коли зазвичай вони ні на що інше не відволікалися, голови раз поверталися до єдиного вікна загальної кімнати, хоча воно виходило на фасад, а не на задній двір, де стояв Ящик.


Що там відбувається?


Гектор Баст знав, що вони не можуть зосередитися на сповіді, і його це дратувало, але він не міг змусити їх не відволікатися, не розуміючи, в чому справа. Підлітки, які жили в «Домі», чогось чекали. Їхні обличчя зблідли сильніше звичайного, очі блищали, як у наркоманів.


Що там відбувається?


І присвячений без праці зрозумів би, що там відбувалося.


Вовк ішов з місяцем.


Він відчув, що це станеться, коли смужка сонячного світла, проникавшая в вентиляційне віконце, почала підніматися все вище, а сам світ придбав червонуватий відтінок. Він знав, що йти з місяцем ще рано, до повного місяця далеко, і Зміна боліло. Однак він змінювався, і таке могло трапитися з будь-яким Вовком, якщо на нього тиснули занадто сильно і занадто довго. Вовк відчайдушно стримував Зміна, знаючи, що цього хотів Джек. У цьому світі він здійснив заради Джека великі подвиги. Про деяких Джек мав невиразне уявлення, але не міг повною мірою оцінити, якою ціною давалися вони Вовкові.


Але тепер він помирав і йшов з місяцем, і оскільки друге полегшувало перше – смерть ставала майже святий і, без сумніву, визначеної, – Вовк ішов з полегшенням і в радості. Як це чудово, більше не боротися з самим собою.


І його рот раптом наповнився зубами.


3


Після відходу Гека почулися конторські звуки: м'який скрип передвигаемых стільців, брязкіт ключів на ремені Сонцесяйного Гарденера, що відкрилася, а потім закрилася дверцята шафи.


– Абельсон. Двісті сорок доларів тридцять шість центів.


Звук натискання клавіш. Пітер Абельсон входив до складу КК. Як і всі інші члени КК, розумний, симпатичний, без фізичних дефектів. Джек бачив його лише кілька разів, але думав, що Абельсон схожий на Донди з коміксів, сироту-безпритульника з великими очима.


– Кларк. Шістдесят два долари сімнадцять центів.


Знову клавіші. Бурчання, коли Сонні натиснув «РАЗОМ».


– Це дійсно зменшення, – зауважив він.


– Я з ним поговорю, не хвилюйся. І будь ласка, давай без балачок, Сонні. Містер Слоут прибуває в Мансі в чверть на одинадцяту, і їхати туди далеко. Я не хочу спізнитися.


– Вибачте, преподобний Гарденер.


Гарденер сказав щось ще, але Джек не розчув. Згадка Слоута огрело його як обухом, але при цьому він не дуже здивувався. Він відчував, що таке дуже навіть можливо. Гарденер з самого початку щось запідозрив. Джек припустив, що він не хотів турбувати боса по дрібницях. А може, не хотів визнавати, що не в змозі самостійно витягнути з Джека правду. Але врешті-решт він подзвонив... куди? На захід? На схід? Джек багато чого б віддав за те, щоб дізнатися, звідки летить Морган. З Лос-Анджелеса? З Нью-Хемпшира?


Привіт, містер Слоут. Сподіваюся, я вас не відриваю, але місцева поліція привезла до мене хлопчика... якщо на те пішло, двох хлопчиків, але мене зацікавив один, розумний. Начебто Я його знаю. Або, можливо, мій... мій двійник його знає. Він назвався Джеком Паркером, але... Що? Описати його? Будь ласка...


І кулька лопнула.


Будь ласка, давай без балачок, Сонні. Містер Слоут прибуває в Мансі в чверть на одинадцяту...


Час практично минув.


Я казав тобі, валю додому, Джек... тепер занадто пізно.


Всі хлопчики погані. Це аксіома.


Джек трохи підняв голову і оглянув кімнату. Гарденер і Сонні Сінгер сиділи поряд у далекого краю письмового столу. Сонні натискав клавіші арифмометра, тоді як Гарденер називав йому все нові й нові суми. Кожна слідувала за прізвищем члена КК, всі йшли прізвища в алфавітному порядку. Перед Променистим Гарденером лежала бухгалтерська книга і нерівна стосик конвертів. Тут же стояв сталевий картотечний ящик. Коли Гарденер підняв один з конвертів, щоб продиктувати суму, написану на лицьовій стороні, Джек розглянув, що намальовано на зворотному. Двоє щасливих дітей, взявшись за руки, поспішали до церкви. У вільній руці кожен тримав Біблію. Під картинкою тяглася напис: «Я БУДУ ПРОМЕНЕМ СВІТЛА ІСУСА».


– Тьомкін. Рівно сто шість доларів. – Конверт відправився в картотечний ящик.


– Я думаю, він знову знімає вершки, – не втримався від коментаря Сонні.


– Бог бачить правду, але чекає, – неуважно відповів Гарденер. – З Віктором проблем немає. А тепер мовчи, і давай закінчимо всі до шести.


Сонні знову натиснув клавішу арифмометра.


Картина із зображенням крокуючого по воді Ісуса була повернена, і Джек побачив захований за нею сейф. Відкритий.


На столі лежали й інші цікаві предмети: два конверти з написами «ДЖЕК ПАРКЕР» і «ФІЛІП ДЖЕК ВОВК», а також старий, вірний рюкзак Джека.


Лежала на столі і зв'язка ключів Сонцесяйного Гарденера.


Від ключів погляд Джека змістився в ліву частину кабінету – до дверей, яка вела у двір. Якби знайшовся спосіб...


– Йеллин. Шістдесят два долари дев'ятнадцять центів.


Гарденер зітхнув. Поклав останній конверт в довгий сталевий ящик і заплющив гросбух.


– Ймовірно, Гек не помилився. Я впевнений, що наш дорогий друг містер Джек Паркер отямився. – Він підвівся, обійшов стіл і попрямував до Джека. Божевільні затуманені очі преподобного блищали. Він засунув руку в кишеню і дістав запальничку «Зіппо». Джек відчув, як від одного її вигляду в ньому наростає паніка. – Тільки твоє прізвище не Паркер, так, дорогий мій хлопчик? Твоє справжнє прізвище Сойєр, я прав? О так, Сойєр. Дуже, дуже скоро сюди під'їде один чоловік, який проявив до тебе непідробний інтерес. І нам є що розповісти, адже так?


Променистий Гарденер захихотів і відкинув кришку запальнички, відкривши потемніле коліщатко і закопчений гніт.


– Сповідь дуже хороша для душі, – прошепотів він і викресав вогонь.


4


Бах.


– Що це? – запитав Рудольф, відірвавшись від духовок, в яких випікався вечеря – п'ятнадцять великих пирогів з індичкою.


– Що – що? – перепитав Джордж Ирвинсон.


Біля раковини верескливо засміявся Донні Кіган, який чистив картоплю.


– Я нічого не чув, – додав Ирвинсон.


Донні засміявся знову.


Рудольф роздратовано поглянув на нього.


– Ти чого так товсто зрізаєш шкірку, ідіот?


– Ги-ги-ги!


Бах.


– Тепер ти чув?


Ирвинсон тільки похитав головою.


Раптом Рудольф злякався. Ці звуки долинали з Ящика – і йому пропонувалося вірити, що це сарай для зберігання сіна. Чорта з два. В Ящик посадили здорованя, якого, судячи з розмов, вранці застукали за мужолозтвом з одним, тим хлопчиною, що намагався його підкупити. Говорили, що здоровань поліз в бійку, і Гарденеру довелося вирубати його... а ще казали, що здоровань не просто зламав Басту руку; говорили, що він розчавив її в криваву пульпу. Брехня, зрозуміло, не інакше, але...


БАХ!


На цей раз Ирвинсон озирнувся. І тут Рудольф зрозумів, що йому терміново потрібно в туалет. Більш того, в туалет третього поверху, де непогано провести пару-трійку годин. Він відчував, що насувається лихо... лихо.


БАБАХ!


На фіг пироги з індичкою.


Рудольф зняв фартух, кинув на стільницю, де він вимочував солону тріску до завтрашнього вечора, і попрямував до дверей.


– Куди ти? – запитав Ирвинсон. Голос його раптом став пронизливо високим. І тремтів. Донні Кіган люто чистив картоплини розміром з футбольний м'яч, перетворюючи їх у м'ячики для гольфу, брудні вологі волосся спадало йому на обличчя.


БАХ! БАХ! БАХ-БАБАХ!


Рудольф не відповів на питання Ирвинсона, і до того часу, коли піднявся на сходову площадку другого поверху, він майже біг. Часи в Індіані настали важкі, роботу вдавалося знайти далеко не всім, а Променистий Гарденер платив готівкою.


Тим не менш Рудольф задався питанням, а чи не прийшла пора підшукати нове місце роботи? Ви Можете сказати: «Заберіть мене звідси»?


5


БАХ!


Верхній засув на дверях Ящика переламався навпіл. Між Ящиком і дверцятами виникла щілина.


На мить запанувала тиша. Потім:


БАХ!


Нижній засув затріщав, вигинаючись.


БАХ!


Нижній засув зламався.


Двері Ящика зі скрипом повернулася на великих кованих петлях. Дві величезні ноги, густо порослі шерстю, виліз з Ящика п'ятами догори. Довгі кігті встромилися в пил.


Вовк вибирався на свободу.


6


Полум'я то з'являлося перед очима Джека, то зникало, з'являлося і зникало. З'являлося і зникало. Променистий Гарденер являв собою щось середнє між гіпнотизером, який виступає перед публікою, і актором-старшокласником, що грає головну роль в біографії Великого вченого в «Пізній, пізній шоу». Скажімо, як Пол Муні. Все це виглядало кумедно, і Джек, якщо б його не трясло від страху, напевно, розсміявся б. Точно розсміявся б.


– У мене є кілька питань, і ти на них не відповіси, – заговорив Гарденер. – Містер Морган і сам може витягнути з тебе відповіді – так, легко, поза всяких сумнівів, – але я волію позбавити його від зайвих клопотів. Отже... як давно ти здатен... як давно ти вмієш Мігрувати?


– Я не знаю, про що ви.


– Як давно ти вмієш Мігрувати в Долини?


– Я не знаю, про що ви говорите.


Полум'я наблизилося.


– Де нігер?


– Хто?


– Нігер, ніггер! – вискнув Гарденер. – Паркер, Паркус, як там він себе називає? Де він?


– Я не знаю, про кого ви говорите.


– Сонні! Енді! – крикнув Гарденер. – Розв'яжіть його ліву руку! Витягніть її до мене.


Уорвік нахилився над плечем Джека і що зробив. Миттю пізніше вони разогнули його ліву руку, перш щільно притиснуту до попереку. Вона заніміла, і тепер її кололо наче голками. Джек спробував чинити опір, але куди там.


– А тепер розведіть пальці.


Сонні відтягнув безіменний палець і мізинець в одну сторону, Уорвік – вказівний і середній в іншу. Гарденер підніс вогник «Зіппо» до основи вийшла букви V. Біль вистрілила вздовж лівої руки Джека і почала заповнювати все тіло. Поплив солодкий запах горілого. Це він горів. Він. Горів.


Пройшла вічність, перш ніж Гарденер забрав запальничку і закрив кришку. Блищали краплі поту у нього на лобі. Він важко дихав.


– Дияволи кричать перед тим, як виходять з тіла. Так, кричать. Вірно, хлопці?


– Так, прославимо Господа, – відповів Уорвік.


– Ви вбили цей цвях, – відповів Сонні.


– О так. Я знаю. Так, дійсно, вбив. Мені відомі таємниці хлопчиків і дияволів. – Гарденер захихотів. Потім нахилився вперед, тепер його обличчя відділяв від імені Джека якийсь дюйм. Задушливий запах одеколону вдарив Джеку в ніс. Жахливий, звичайно, але він вважав, що краще нюхати одеколон, ніж власну палаючу плоть. – Отже, Джек, як давно ти вмієш Мігрувати? Де нігер? Що відомо твоєї матері? Хто ще знає? Що розповів тобі нігер? Ми почнемо з цього.


– Я не знаю, про що ви говорите.


Гарденер вишкірив зуби в посмішці.


– Хлопці, нам ще не вдалося опромінити світлом душу цього хлопця. Знову зав'яжіть його ліву руку і розв'яжіть праву.


Променистий Гарденер відкинув кришку запальнички і чекав, поки вони це зроблять, погладжуючи коліщатко великим пальцем.


7


Джордж Ирвинсон і Донні Кіган залишилися на кухні.


– Там хтось є, – знервовано мовив Джордж.


Донні не відповів. Він закінчив чистити картоплю і тепер стояв біля духовок, насолоджуючись йде від них теплом. Він не знав, що робити. Поруч, трохи далі по коридору, сповідалися інші підлітки, і йому хотілося піти туди. У загальній кімнаті йому нічого не загрожувало, а тут, на кухні, він дуже, дуже нервував, але Рудольф їх не відпускав. Так що нікуди піти не міг.


– Я когось чув, – додав Джордж.


Донні зареготав:


– Ги! Ги! Ги!


– Господи, від твого сміху рехнуться можна. Слухай, у мене під матрацом новий випуск «Капітана Америки». Якщо ти подивишся, що на вулиці, я дам тобі його почитати.


Донні похитав головою і знову заіржав.


Джордж подивився на двері. Звуки. Шкрябання. Так, схоже, хтось шкрябав у двері. Як пес, який хоче, щоб його впустили. Самотній, бездомний песик. От тільки яким чином самотній, бездомний песик міг шкребтися у верху дверей висотою майже в сім футів?


Джордж підійшов до вікна і виглянув. В сутінках нічого не було видно. Ящик чорною тінню виділявся серед тіней.


Джордж попрямував до дверей.


8


Джек кричав довго, голосно і пронизливо, навіть подумав, що в нього розірветься ковтка. Тепер до них приєднався Кейсі з великим раскачивающимся животом, і добре, що приєднався, оскільки лише втрьох Кейсі, Уорвік і Сонні Сінгер могли утримувати руку Джека над вогником запальнички.


І коли Гарденер прибрав її на цей раз, на долоні Джека спухло чорний блістер розміром з четвертак.


Гарденер підійшов до столу, взяв конверт з написом «ДЖЕК ПАРКЕР», повернувся з ним. Витяг медіатор.


– Це що?


– Медіатор, – вдалося вимовити Джеку. Його руки горіли вогнем.


– Чим він стає в Долинах?


– Я не знаю, про що ви.


– Це що?


– Скляна кулька. Ви що, посліпли?


– В Долинах це іграшка?


– Я не...


– Дзеркало?


– ...знаю, про що...


– Вовчок, який зникає, якщо розкрутити його?


– ...ви...


– ТИ ЗНАЄШ! ТИ ЗНАЄШ, ПИДОР, БОГОМ ПРОКЛЯТИЙ ЩЕНЯ!


– ...говорите.


Гарденер відважив Джеку ляпас.


Дістав срібний долар. Його очі блищали.


– Це що?


– Щаслива монета, подарована мені тіткою Елен.


– Чим вона стає в Долинах?


– Коробкою пластівців «Райс кріспіс».


Гарденер підніс запальничку.


– Твій останній шанс, хлопчик.


– Вона перетворюється на вібрафон і грає «Шалений ритм».


– Витягніть праву руку, – наказав Гарденер.


Джек боровся, але врешті-решт програв.


9


Пироги з індичкою почали підгорати.


Джордж Ирвинсон стояв перед дверима майже п'ять хвилин, намагаючись зібратися з духом і відкрити її. У двері ніхто не шкрябав.


– Що ж, я покажу тобі, що боятися нічого, трусохвост! – вигукнув Джордж. – Коли Господь з тобою, боятися немає потреби.


З цим рішучою заявою він відчинив двері. Величезна, заросла жорстким волосом чорна потвора стояла на порозі, її глибоко запалі очі горіли червоним. Поглядом Джордж простежив за однією лапою, яка спочатку піднялася в осінній вітряної темряві, а потім опустилася. Шестидюймові кігті блиснули в кухонному світлі. Вони відірвали голову Джорджа Ирвинсона від шиї і жбурнули через кухню. Розхлюпуючи кров, голова вдарилася об черевики сміється Донні Кігана, шалено сміється Донні Кігана.


Вовк стрибнув у приміщення, приземлившись на чотири лапи. Проскочив повз Донні Кігана, навіть не глянувши на нього, і вибіг у коридор.


10


Вовк! Вовк! Прямо тут і зараз!


Так, у нього в голові звучав голос Вовка – але інший голос, більш глибока, більш гучний, більш командний, яким Джек його ніколи не чув. Він прорізав туман болю, застилавший розум, як відмінний шведський ніж.


Джек подумав: Вовк біжить з місяцем. Подумав з захопленням і сумом.


Преподобний Гарденер підняв голову, його очі звузилися. У цей момент він сам нагадував звіра – звіра, який відчув небезпеку.


– Преподобний? – запитав Сонні. Він важко дихав, його зіниці стали величезними. Він насолоджується, подумав Джек. Якщо я заговорю, Сонні буде розчарований.


– Я щось чув. – Гарденер повернувся до Кейсі. – Кейсі. Іди та послухай, що робиться на кухні і в загальній кімнаті.


– Добре. – Кейсі тут же пішов.


Погляд Гарденера повернувся до Джека.


– Скоро я збираюся поїхати в Мансі і при зустрічі з містером Морганом хочу відразу повідомити йому важливі відомості. Тому тобі краще поговорити зі мною, Джек. Позбавити себе від зайвого болю.


Джек дивився на нього, сподіваючись, що гарячкові удари серця не виявляються ні на обличчі, ні в битті жилки на шиї. Якщо Вовк вирвався з Шухляди...


В одній руці Гарденер тримав медіатор, який дав Джеку Спіді, в іншій – монету капітана Фаррена.


– Що це таке?


– Коли я стрибаю, вони перетворюються в черепашачі яйця. – І Джек шалено, істерично зареготав.


Особа Гарденера почорніло від злості.


– Знову зав'яжіть йому руки, – наказав він Сонні і Енді. – Зав'яжіть руки, а потім спустіть штани з цього проклятого Богом ублюдка. Давайте подивимося, що станеться, коли ми підсмажимо його яйця.


11


Сповіді викликали у Гека Баста смертну нудьгу. Він чув їх все, ці дрібні грішки. Я крав гроші з гаманця матері, я курив косяки на шкільному дворі, ми виливали клей в паперовий пакет і нюхали його, я робив, я робив це. Дитячі пустощі. Ніякого інтересу. Нічого такого, що могло б відвернути від ниючого болю у руці. Геку хотілося вниз, хотілося взяти участь у тортурам цього Сойєра. А потім вони зайнялися б здоровенним недоумком, який якимось чином захопив його зненацька і понівечив праву руку. Так, він отримав неабияке задоволення, займаючись цим здоровенним недоумком. Знайшов би застосування болторезу.


А поки доводилося слухати, як один з підлітків, Вернон Скарда, продовжував бубоніти:


– ...він і я, і ми побачили, що ключі в замку запалювання, розумієте, про що я. І він каже: «Давай запрыгнем в цю сучку і об'їдемо квартал». Але я знав, що це неправильно, і так йому і сказав, а він каже: «Ти просто трусишь». Я відповідаю: «Ні, не трушу», – а він мені: «Доведи це, доведи». «Не збираюся я красти машину», – кажу я, а він...


Господи Ісусе, подумав Гек. Рука відчайдушно розболілася, а болезаспокійливі таблетки лежали у нього в кімнаті. Біля дальньої стіни він бачив Пібоді, який так позіхнув, що ледь не вивернув щелепу.


– І ми поїхали навколо кварталу, а потім він каже мені, він...


Двері розчинилися з такою силою, що петлі вивернуло з дверної коробки. Вдарилася об стіну, відскочила, стукнула підлітка на ім'я Том Кессіді, повалила його на підлогу, придавила. Щось увірвалося в загальну кімнату... спочатку Гек вирішив, що це найбільша собака, яку він коли-небудь бачив. Підлітки заволали й підвелися зі стільців... а потім завмерли, не вірячи своїм широко розкритим очам. Перед ними височів сіро-чорний звір, на якого перетворився Вовк. Він стояв на задніх лапах, в расползшихся чиносах і картатій сорочці.


І Вернон Скарда витріщався на нього, витріщивши очі, з відвислою щелепою.


Вовк заревів, блискучі очі дивилися на підлітків, які позадкували від нього. Педерсен рвонув до дверей. Вовк – його верхівка майже зачіпала стеля – відреагував блискавично. Змахнув рукою, толстой, як стельова амбарна балка. Кігті пройшлися по спині Педерсена. На мить усі побачили закривавлену шнур хребта. Кров вихлюпнулася на стіну. Педерсен, качнувшись, ступив у коридор і впав на підлогу.


Вовк обернувся, і його палаючі очі зупинилися на Геке Басте. Гек піднявся, хоча ноги раптом втратили чутливість, втупився на це косматое красноглазое чудовисько. Він знав, хто перед ним... принаймні ким воно раніше було.


І віддав би що завгодно, лише б йому знову стало нудно.


12


Джек знову сидів на стільці, з обпаленими і пульсуючими болем руками, прив'язаними у попереку. Сонні міцно стягнув зав'язування рукавів гамівної сорочки, а потім розстебнув чиносы Джека і поїхав вниз.


– А тепер слухай мене, Джек, – Гарденер підняв «Зіппо» так, щоб Джек міг бачити запальничку, – і слухай уважно. Я знову збираюся поставити тобі запитання. І якщо ти не відповіси на них правдиво і в повному обсязі, содомія вже не буде входити в число спокус, з якими тобі доведеться боротися.


Сонні Сінгер при цих словах дико заґелкотав. В його затуманившихся очах читалося нетерпіння. Йому хотілося це побачити.


– Преподобний Гарденер! Преподобний Гарденер! – Це був Кейсі, і в його голосі бриніла тривога. Джек знову відкрив очі. – Нагорі якийсь погром!


– Не відволікай мене.


– На кухні Донні Кіган ірже як божевільний! І...


– Він же сказав, не відволікай! – крикнув Сонні. – Чи ти не чув?


Але Кейсі, судячи з усього, дуже злякався, щоб замовчати.


– ...і в загальній кімнаті, схоже, бунт! Крики! Крики! І мені здається...


Раптово розум Джека заповнив крик неймовірної сили і енергії:


Джекі! Де ти? Вовк! Де ти прямо тут і зараз?


– ...туди увірвалася ціла зграя собак!


Гарденер тепер дивився на Кейсі, його очі перетворилися на щілинки, губи щільно стиснулися.


У кабінеті Гарденера! Вниз по сходах! Де ми були раніше!


В якому НИЗУ, Джекі?


Сходи! Вниз по СХОДАХ, Вовк!


Прямо тут і зараз.


І Вовк пішов з його голови. Джек почув, як нагорі щось впало, пролунав крик.


– Преподобний Гарденер! – покликав Кейсі. Його зазвичай червоне обличчя стало смертельно блідим. – Преподобний Гарденер. Що це? Що?..


– Заткнися! – гаркнув Гарденер, і Кейсі відсахнувся, наче йому дали ляпаса, в широко розкритих очах застигла образа, товсті щоки трусились. Гарденер протиснувся повз нього до сейфа, дістав великий револьвер. Сунув за ремінь. Вперше на пам'яті Джека преподобний виглядав переляканим і здивованим.


Нагорі щось розлетілося на друзки, пішов відчайдушний крик. Погляди Сінгера, Уорвіка і Кейсі кинулися на стелю: вони немов сиділи в бомбосховище і раптом почули свист падаючої на них бомби. Гарденер подивився на Джека. Посмішка вигнула губи преподобного, куточки рота сіпалися, кожен сам по собі, немов за прив'язані до них нитки смикав невмілий ляльковод.


– Він прийде сюди, так? – запитав Променистий Гарденер і кивнув, немов Джек відповів йому. – Він прийде... але я не думаю, що він піде звідси.


13


Вовк стрибнув. Гек Баст встиг підняти праву загіпсовану руку і прикрити шию. Була спекотна спалах болю, короткий хрускіт, полетіла гіпсова пил: Вовк перекусив гіпс разом з знаходилася в ньому рукою. Гек втупився на те місце, де тільки що була кисть. З зап'ястя юшила кров. Біла водолазка просочувалася яскравим теплом.


– Будь ласка! – завищав Гек. – Будь ласка, будь ласка. Не...


Вовк виплюнув загіпсовану руку. Його голова рвонулася до Геку зі швидкістю атакуючої змії. Гек невиразно відчув, як зуби Вовка вирвали йому горло, і на те відчуття обірвалися.


14


Вибігаючи із загальної кімнати, Пібоді послизнувся в крові Педерсена, впав на коліно, піднявся, побіг по коридору першого поверху з усіх ніг, по дорозі наблевав на себе. І інші підлітки в паніці розбігалися, кричачи від жаху. Пібоді теж запанікував, але все-таки зберіг самовладання. Він пам'ятав, що треба робити в надзвичайній ситуації, хоча сумнівався, що хто-небудь зміг би уявити собі щось подібне. Швидше за все під надзвичайної преподобний Гарденер розумів ситуацію, коли хтось з них рехнется і всадить ніж в іншого, щось в цьому роді.


За приймальні, куди потрапляли всі новачки, знаходився маленький кабінет. Користуватися ним могли тільки бандити, яких преподобний називав своїми «учнями-помічниками».


Пібоді замкнувся в кабінеті, зняв трубку телефонного апарата, набрав номер екстреного виклику. Миттю пізніше вже говорив з Френкі Вільямсом.


– Пібоді, з «Осяйного дому», – представився він. – Ви повинні негайно приїхати сюди і привезти з собою якомога більше поліцейських, патрульний Вільямс. Тут просто...


З коридору долинув пронизливий крик, потім гуркіт висадженої двері. Хтось голосно і страшно загарчав, крик обірвався.


– ...разверзся пекло, – закінчив він.


– Що за пекло? – нетерпляче перепитав Вільямс. – Передай трубку Гарденеру.


– Я не знаю, де преподобний, але він хоче, щоб ви приїхали. Тут вбиті люди. Убиті діти.


– Що?


– Просто приїжджайте і привезіть якомога більше людей, – відповів Пібоді. – І побільше зброї.


Ще крик. Знову впало щось важке, схоже, перевернули високий комод в передпокої.


– Автомати, якщо зможете їх знайти.


Задзвеніли розбиваються об підлогу підвіски кришталевої люстри, що висіла в адміністратора. Пібоді стиснувся в грудку. Здається, монстр трощив усе, що потрапляло під руку.


– Чорт, привезіть атомну бомбу, якщо зможете. – З очей Пібоді покотилися сльози.


– Що ти...


Пібоді поклав трубку, не дослухавши. Заповз в нішу між тумбами письмового столу. Закрив голову руками. І почав ревно молитися, щоб все це виявилося лише сном – самим моторошним гребаным кошмаром, який коли-небудь йому приснився.


15


Вовк метався по коридору першого поверху, від загальної кімнати до парадних дверей, зупинившись тільки з тим, щоб перевернути високий комод та схопитися за люстру. Він гойдався на ній, як Тарзан, поки не вирвав зі стелі. Підвіски з дзвоном розсипалися по килимовій доріжці.


ВНИЗУ. Джекі ВНИЗУ. Так... але де цей низ?


Не витримав напруги підліток відчинив двері комори, де ховався, і кинувся до сходів. Вовк схопив її і жбурнув через коридор. У тріск кісток хлопчик вдарився об зачинені двері кухні і впав, як лялька.


Голова Вовка йшла обертом від збудливого запаху свежепролитой крові. Волосся кривавими патлами висіли навколо морди. Він намагався зосередитися на Джека, але це було важко, – так важко. Він розумів, що повинен знайти Джека найближчим часом, поки повністю не втратив здатність міркувати.


Вовк побіг до кухні, через яку проник у будинок, знову на чотирьох лапах – тому що так було швидше і легше, – і раптово, минаючи зачинені двері, згадав. Вузький прохід. Все одно що спускатися в могилу. Запах у горлі, вологий і важкий...


ВНИЗУ. За цими дверима. Прямо тут і зараз!


– Вовк! – крикнув він, хоча підлітки, стиснуті в грудку в потаємних куточках на першому і другому поверхах, почули приголомшливий торжествуючий виття. Вовк підняв величезні м'язисті лапи, які були його руками, і вдарив у двері. Вона розламалася посередині, випльовуючи тріски на сходи. Вовк зробив крок вперед, і так, перед ним відкрився той самий вузький прохід, шлях до того місця, де Білий чоловік говорив неправду. А Джеку і Слабкому Вовкові доводилося сидіти і слухати.


Джек знаходився внизу. Вовк відчув його запах.


Але він вловив запах Білої людини і... рушничного пороху.


Обережніше...


Так, Вовки знали про обережність. Вовки бігають, і рвуть, і вбивають, але якщо доводиться... вони знають, як бути обережними.


Він рушив вниз на чотирьох лапах, безшумний клуб чорного диму, з червоними, як гальмівні вогні, очима.


16


Гарденер нервував дедалі більше. Джек вважав, що преподобний на межі істерики. Його очі гарячково бігали від студії, де переляканий Кейсі слухав, що відбувається нагорі, до Джека, до зачинених дверей у коридор.


Деякий час тому шум нагорі вірш.


Сонні Сінгер попрямував до дверей.


– Я піднімуся нагору і подивлюся...


– Нікуди ти не піднімешся! Залишайся тут!


Сонні сіпнувся, немов Гарденер вдарив його.


– В чому справа, преподобний Гарденер? – запитав Джек. – Ви виглядаєте трохи схвильованим.


Сонні вліпив йому ляпаса.


– Не забувай, з ким говориш, сучонок! Просто не забувай.


– І ти теж нервуєш, Сонні! І ти, Уорвік. Так і Кейсі...


– Заткніть йому пащу! – раптом закричав Гарденер. – Невже ви нічого не можете зробити? Чому я повинен робити сам?


Сонні знову вдарив Джека, набагато сильніше. З носа Джека потекла кров, але він посміхався. Вовк зовсім близько... і Вовк проявляє обережність. Джек вже сподівався, що вони зможуть вирватися звідси живими.


Кейсі раптом випростався, зірвав з голови навушники, включив внутрішню зв'язок.


– Преподобний Гарденер! Я чую сирени по зовнішніх мікрофонів.


Очі Гарденера, тепер широко розкрилися, зупинилися на Кейсі.


– Що? Як багато? Далеко?


– Судячи з усього, багато, – відповів Кейсі. – Поки ще далеко. Але вони наближаються. У цьому немає ніяких сумнівів.


І тут Гарденер зламався. Джек бачив, як це сталося. Преподобний нерішуче сіл, потім витер рот тильною стороною долоні.


Справа не в тому, що діється нагорі. І не в сиренах. Він знає, що Вовк близько. По-своєму чує його... і йому це не подобається. Вовк, у нас є шанс! Ми можемо вирватися!


Гарденер простягнув револьвер Сонні Сінгеру.


– Зараз у мене немає часу ні на міліцію, ні на той безлад, що діється нагорі. Найважливіше – Морган Слоут. Я їду в Мансі. Ви з Енді поїдете зі мною, Сонні. Тримай на мушці нашого друга Джека, поки я не выкачу автомобіль з гаража. Коли почуєте клаксон, виходьте.


– А Кейсі? – спитав Енді Уорвік.


– Так-так, звичайно, і Кейсі теж, – миттєво погодився Гарденер, і Джек подумав: Він же тікає від вас, тупоголові козли. Він тікає від вас, це очевидно, з тим же успіхом він міг би написати це на рекламному щиті, встановленому на Сансет-стріп, а ваші куці мізки цього не розуміють. Ви будете сидіти тут і чекати клаксона десять років, хіба що раніше закінчаться їжа і туалетний папір.


Гарденер піднявся. Сонні Сінгер, почервонівши від гордості, сів за стіл і націлив револьвер на Джека.


– Якщо з'явиться його приятель-недоумок, застрели його, – розпорядився Гарденер.


– Як він може з'явитися? – здивовано запитав Сонні. – Він же в Ящику.


– Не важливо, – відповів Гарденер. – Він – зло, вони обидва – зло, це не обговорюється, це аксіома. Якщо з'явиться недоумок, застрели його, застрели їх обох.


Він порився в висіли на кільці ключах, вибрав потрібний.


– Коли почуєте клаксон, – нагадав він. Відкрив двері і вийшов. Джек напружував слух, намагаючись почути сирени, але марно.


Двері за Променистим Гарденером закрилася.


17


Час розтягувалося.


Хвилина за відчуттями тягнула на дві, дві – на десять, чотири – на цілу годину. Троє гарденеровских «учнів-помічників» нагадували хлопчаків у грі «Завмри». Сонні як бовдур сидів за столом преподобного він жадав цього місця, мріяв про те, що коли-небудь його займе. Револьвер дивився на Джека. Уорвік стояв біля дверей у коридор. Кейсі з навушниками на голові сидів в яскраво освітленій студії і тупо дивився на іншу скляну панель, яка відділяла студію від темної каплиці, нічого не бачачи, тільки слухаючи.


– Ви ж знаєте, він не збирається брати вас з собою, – порушив давить тишу Джек. Власний голос здивував його. Рівний і безстрашний.


– Заткнися, сучонок, – гаркнув Сонні.


– Не затримуй дихання, поки не почуєш клаксон, – порадив йому Джек. – Посинеешь.


– Енді, якщо він скаже щось ще, зламай йому ніс.


– Це правильно, – кивнув Джек. – Зламай мені ніс, Енді. Застрели мене, Сонні. Копи вже їдуть. Гарденера немає, і вони знайдуть вас трьох над трупом в гамівній сорочці. – Він помовчав, потім уточнив: – Над трупом у гамівній сорочці і зі зламаним носом.


– Врежь йому, Енді.


Енді Уорвік рушив від дверей до Джека, який сидів на стільці в гамівній сорочці, зі спущеними до щиколоток штанами і трусами.


Джек повернувся до Уорвіку.


– Давай, Енді. Врежь мені. Я ворухнутися не можу. Чудова мета.


Енді Уорвік стиснув кулак, замахнувся... зам'явся. В його очах читалася невпевненість.


На столі Гарденера стояли електронні годинники. Джек глянув на них, потім його погляд повернувся до Уорвіку.


– Минуло чотири хвилини, Енді. Скільки часу потрібно людині, щоб викотити автомобіль з гаража? Особливо якщо він поспішає?


Сонні Сінгер схопився зі стільця Сонцесяйного Гарденера, обійшов стіл, кинувся до Джека. Його вузьке зле обличчя горіло від люті. Пальці стиснулися в кулаки. Уорвік, хлопець куди більш великий, зупинив Сонні. На обличчі Уорвіка читалася тривога – сильна тривога.


– Почекай.


– Я цього не бажаю слухати! Я не...


– Чому б тобі не дізнатись у Кейсі, як далеко сирени? – запитав Джек, і особа Уорвіка спохмурніло ще більше. – Вас залишили з носом, або ви цього ще не зрозуміли? Мені намалювати вам картину? Тут все погано. Він це знав... відчув! Ось і скинув все на вас. А судячи по звуках нагорі...


Сінгер вирвався з рук Уорвіка і стукнув Джека по вилиці. Його голова мотнулась вбік, повернулася на колишнє місце.


– ...все дуже і дуже погано.


– Заткнись, а то я тебе вб'ю, – прошипів Сонні.


На електронному годиннику додалася хвилина.


– Вже п'ять хвилин.


– Сонні... – У Уорвіка на мить перехопило подих. – Давай знімемо з нього цю хреновину.


– Ні! – В крику Сонні чулися образа, гнів... і крайній переляк.


– Ти знаєш, що говорив преподобний, – нагадав Уорвік. – Раніше. Коли приїхали люди з телебачення. Ніхто не повинен бачити гамівні сорочки. Вони не зрозуміють. Вони...


Клац! Включився апарат внутрішнього зв'язку.


– Сонні! Енді! – Голос Кейсі переповнювала паніка. – Вони близько! Сирени! Що ж нам робити?


– Давай розв'яжемо його! – Особа Уорвіка зблідло як полотно, лише на вилицях горіли дві плями рум'янцю.


– Преподобний Гарденер також сказав...


– Мені насрати, що ще він сказав! – Голос Уорвіка впав до шепоту, і він озвучив найсильніший дитячий страх: – Вони нас зловлять, Сонні! Вони нас зловлять!


І Джек подумав, що вже чує сирени, хоча, можливо, їх чуло тільки його уяву.


Погляд Сонні в нерішучості пройшовся по Джеку. Він підняв револьвер, і на мить Джек повірив, що Сонні дійсно збирається його вбити.


[27]Але минуло вже шість хвилин, а Гарденер все не тиснув на клаксон, сповіщаючи, що deus ex machina (в даному випадку з машини до Мансі) готовий їх врятувати.


– Ти розв'яжи його, – надувшись, кинув Сонні, глянувши на Енді Уорвіка. – Я не хочу торкатися до нього. Він грішник. І пидор.


Сонні повернувся за стіл, а Енді Уорвік зайнявся зав'язками гамівної сорочки.


– Ти краще нічого не кажи. – Енді важко дихав. – Ти краще нічого не кажи. А не то я вб'ю тебе сам.


Права рука вільна.


Ліва рука вільна.


Руки Джека впали на коліна. В них немов встромили сотні голок.


Уорвік зірвав з нього ненависну гамівну сорочку з парусини сірувато-коричневого кольору з шкіряними зав'язками. Подивився на неї і поморщився. Швидко перетнув кімнату і почав запихати сорочку в сейф Сонцесяйного Гарденера.


– Підтягни штани, – пирхнув Сонні. – Думаєш, я хочу дивитися на твої причандали?


Джек ніяково підтягнув труси, взявся за пояс штанів, впустив, нарешті зумів їх надіти.


Клац! Апарат внутрішнього зв'язку.


– Сонні! Енді! – Кейсі щосили панікував. – Я щось чую!


– Вони під'їжджають? – Сонні мало не кричав. Уорвік подвоїв зусилля, заштовхуючи гамівну сорочку в сейф. – Вони вже в...


– Ні! В каплиці! Я нічого не бачу, але чую щось в...


Кінець фрази потонула у звуках разбивающегося скла: Вовк стрибнув з темряви каплиці в студію.


18


Динаміки посилили крики откатывающегося від пульта Кейсі.


Всю студію накрило осколками скла. Вовк приземлився чотирма лапами на похилий пульт управління і зістрибнув, то зісковзнув з нього, сяючи червоними очима. Довгі кігті повертали якісь диски, клацали якимись перемикачами. Закрутилися бобіни великого магнітофона.


– ...КОМУНІСТИ! – проревів голос Сонцесяйного Гарденера. Такий гучний, що заглушив і відчайдушні крики Кейсі, і крики Уорвіка: «Пристрель його, Сонні! Пристрель його! Пристрель!» Голосу преподобного, як музика пекла, вторив виття численних сирен, який вловлювали зовнішні мікрофони Кейсі: караван патрульних автомобілів звертав на під'їзну доріжку «Осяйного дому».


– ТАК, ВОНИ СКАЖУТЬ ВАМ, ЩО ЦЕ НОРМАЛЬНО, ДИВИТИСЯ В ЦІ БРУДНІ КНИГИ! ВОНИ СКАЖУТЬ ВАМ, ЩО ЗАКОН, ЩО ЗАБОРОНЯЄ МОЛИТВУ В ГРОМАДСЬКИХ ШКОЛАХ, – ЦЕ НЕ ВАЖЛИВО! ВОНИ СКАЖУТЬ, ЩО ВИЗНАННЯ ШІСТНАДЦЯТЬМА КОНГРЕСМЕНАМИ І ДВОМА ГУБЕРНАТОРАМИ США СВОГО ГОМОСЕКСУАЛІЗМУ – ДУРНИЦЯ. ВОНИ СКАЖУТЬ...


Стілець Кейсі докотився до скляної перегородки між студією і кабінетом Сонцесяйного Гарденера. На мить Кейсі обернувся, і вони побачили його агонізуючі вирячені очі. Потім Вовк стрибнув. Ткнувся головою в живіт Кейсі... і встромив у нього зуби. Щелепи відкривалися і закривалися зі швидкістю машини для рубки цукрового очерету. Фонтан крові вдарив вгору і забризкав скляну перегородку. Кейсі забився в судомах.


– Застрели його, Сонні! Застрели цю гребаной тварюка! – волав Уорвік.


– Думаю, я краще застрелю його. – Сонні повернувся до Джека. Впевненість в його голосі не залишала сумнівів у тому, що нарешті-то прийнято важливе рішення. Він кивнув, його губи розповзлися в усмішці.


– ...ДЕНЬ ОЧІКУЄТЬСЯ, ХЛОПЧИКИ! О ТАК. ВЕЛИКИЙ ДЕНЬ, І В ЦЕЙ ДЕНЬ ВСІ КОМУНІСТИ, ГУМАНІСТИ І ПРИРЕЧЕНІ НА ПЕКЕЛЬНІ МУКИ АТЕЇСТИ ВИЯВЛЯТЬ, ЩО СКЕЛЯ ЇХ НЕ ЗАХИСТИТЬ, МЕРТВЕ ДЕРЕВО НЕ СТАНЕ ПРИТУЛКОМ! ВОНИ, ТАК, СКАЖІМО, «АЛІЛУЯ», ВОНИ...


Вовк гарчав і рвав.


Променистий Гарденер таврував комунізм і гуманізм, приречених на пекельні муки торговців наркотиками, яким дуже б хотілося, щоб молитва ніколи не повернулася у громадські школи.


Сирени вже звучали над головою, плескали дверцята автомобілів, хтось просив кого-то не поспішати, хлопчисько, схоже, наляканий.


– Так, все з-за тебе, ти заварив цю кашу.


Сонні підняв револьвер сорок п'ятого калібру. Дуло його здавалося таким же великим, як жерло тунелю Оутли.


Скляна перегородка між студією і кабінетом з гучним дзвоном розлетілася на друзки. Сіро-чорний кудлатий звір увірвався в кабінет, його морда була розсічена осколком скла, закривавлені лапи. Звір дико заревів, а в голову Джека увірвалася думка, та ще з такою силою, що відкинула його назад:


ТИ НЕ ЗАВДАСИ ШКОДИ СТАДУ!


– Вовк! – відчайдушно крикнув Джек. – Обережніше! Обережніше, у нього пі...


Сонні двічі натиснув на спусковий гачок. Від гуркоту пострілів ледь не лопнули барабанні перетинки. Кулі призначалися не Вовку – Сонні стріляв у Джека. Але потрапили вони до Вовка. Тому що в момент пострілів він опинився між ними. Джек побачив дві величезні криваві дірки, що відкрилися в боці Вовка в тих місцях, де пройшли кулі. Відскочивши від ребер, вони змінили траєкторію і пролетіли повз Джека, хоча одна ледь не зачепила його на ліву щоку.


– Вовк!


Легкість і спритність пішли з рухів Вовка. Він ткнувся незграбно правим плечем на стіну, розхлюпуючи кров і збивши на підлогу рамку з фотографією Сонцесяйного Гарденера в феске храмовників.


Сміючись, Сонні Сінгер повернувся до Вовка і вистрілив у нього ще раз. Він тримав револьвер обома руками, і від віддачі його плечі сіпнулися. Пороховий дим повис густий завісою. Вовк упав на чотири лапи, потім зумів піднятися на задні. Приголомшуючий рев болю і люті перекрив гримлячий голос Сонцесяйного Гарденера.


Сонні вистрілив у Вовка в четвертий раз. Куля пробила дірку в лівій лапі, виплеснувши кров і шматочки хрящів.


ДЖЕКІ! ДЖЕКІ! О, ДЖЕКІ, БОЛЯЧЕ, МЕНІ ТАК БОЛЯЧЕ...


Джекі поплентався до столу, схопив електронні годинники – перше, що попалося під руку.


– Сонні, бережися! – крикнув Уорвік. – Берег... – Вовк, чиє тіло перетворилось на криваве місиво, стрибнув на нього. Уорвік схопився з ним, і на мить здалося, що вони танцюють.


– ...НАВІКИ У ВОГНЯНОМУ ОЗЕРІ! БО В БІБЛІЇ СКАЗАНО...


Коли Сонні почав повертатися, Джек зі всієї сили кинув електронні годинники-радіоприймач йому на голову. Пластик тріснув. Цифри на передній панелі замиготіли.


Сонні розвернувся, намагаючись підняти револьвер. Джек махнув годинами по висхідній дузі, яка закінчилася в роті Сонні. Губи розплющило в широченній усмішці. Захрумтіли вибиті зуби. Вказівний палець правої руки знову натиснув спусковий гачок. Куля увійшла в підлогу між ніг Сонні.


Він відлетів до стіни, відштовхнувся від неї спиною, усміхнувся Джеку закривавленим ротом. Похитнувшись, підняв револьвер.


– Вирушай в пекло...


Вовк відкинув Уорвіка. Той пролетів через кабінет і врізався в спину Сонні в момент пострілу. Куля влучила не в Джека, а в бобіну студійного магнітофона і рознесла її вщент. Громовий голос Сонцесяйного Гарденера замовк. Динаміки завили.


Ричачи і похитуючись, Вовк насувався на Сонні Сінгера. Той наставив на нього пістолет і натиснув спусковий гачок. Але замість грому пострілу пролунав сухий, безпорадний тріск. Кривава посмішка Сонні зблякла.


– Ні, – вирвалося у нього, він знову натиснув на спусковий гачок... і знову... і знову. Кинув револьвер у наближається Вовка і метнувся за великий письмовий стіл Гарденера. Револьвер відскочив від голови Вовка, а той, зібравши останні залишки сил, стрибнув за Сонні через стіл, розкидаючи все, що стояло і лежало на ньому. Сонні позадкував, але Вовк зумів схопити його за руку.


– Ні! – закричав Сонні. – Ні, не смій, тебе знову посадять в Ящик. Я тут велика шишка, я... Я... А-А-А-А-А-А-А-А-А!..


Вовк вивернув і рвонув на себе руку Сонні. Пролунав хрускіт, немов зголоднілий дитина відірвав ніжку приготовленої до обіду індички. І раптом рука Сонні залишилася у великій передній лапі Вовка. Сонні відсахнувся, з його плеча юшила кров. Джек побачив білу головку кістки. Відвернувся, і йому стало погано.


На мить весь світ затягло сірими.


19


Коли він прийшов в себе, Вовк, похитуючись, стояв посеред розгромленого кабінету Гарденера. Його очі поблискували світло-жовтим, як догоряють свічки. Що відбувалося з його обличчям, руками, ногами... Джек бачив, що він знову стає Вовком... а потім в повній мірі усвідомив, що це означає. Стародавні легенди брехали, стверджуючи, що вбити перевертня можуть тільки срібні кулі, але, ймовірно, були праві в іншому. Вовк знову трансформувався, тому що вмирав.


– Вовк, ні! – простогнав він і зумів піднятися. На півдорозі до Вовка посковзнувся, упав на коліно, знову встав. – Ні!


– Джекі... – Голос був низький, горловий, схожий на гарчання... але це слово Джек розчув.


Дивно, але Вовк намагався посміхнутися.


Уорвік відкрив двері на сходи у двір і повільно піднімався сходами, спиною вперед, з широко розкритими від жаху очима.


– Пішов! – крикнув Джек. – Пішов геть звідси!


Енді Уорвік втік, як переляканий кролик.


З апарата внутрішнього зв'язку крізь гудіння перешкод долинув голос – Френкі Вільямса. І його переповнював жах, а також якесь страшне, хворобливе збудження.


– Господи, ви тільки подивіться! Немов хтось розігрався м'ясних тесаком! Хто-небудь, перевірте кухню!


– Джекі...


Вовк звалився, як зрубане дерево.


Джек опустився на коліна, перевернув його на спину. Волосся танули на обличчі Вовка, з неймовірною швидкістю, як при сповільненій зйомці. Очі знову стали червонувато-коричневими. І він виглядав таким втомленим.


– Джекі... – Вовк підняв закривавлену руку і торкнувся щоки Джека. – Потрапив... у тебе... Він потрапив?..


– Ні. – Джек похитував голову одного. – Ні, Вовк, в мене не потрапила жодна куля. Жодна.


– Я... – Очі Вовка закрилися, повільно відкрилися знову. Нестерпно ніжна посмішка освітила його обличчя, і він повільно заговорив, виділяючи кожне слово: – Я... вберіг... стадо... від... небезпеки.


– Так, вберіг. – По обличчю Джека потекли сльози. Вони завдавали болю. Він похитував косматую голову Вовка і плакав. – Ти вберіг, старий добрий Вовк...


– Добрий... старий добрий Джекі.


– Вовк, я піднімуся нагору... там копи... «швидка»...


– Ні! – З величезним зусиллям Вовк знову підвівся. – Іди... іди...


– Без тебе – ні, Вовк! – Перед очима все двоїлося, троилось. Він тримав голову Вовка на обпечених руках. – Без тебе – ні, ніколи...


– Вовк... не хоче жити в цьому світі. – Вовк шумно видихнув і спробував ще раз посміхнутися. – Пахне... пахне так погано.


– Вовк... послухай, Вовк...


Вовк м'яко взяв його за руки, і Джек відчув, як йде шерсть з долонь одного. Незвичайне, моторошне відчуття.


– Я люблю тебе, Джекі.


– Я теж люблю тебе, Вовк, – відповів Джек. – Прямо тут і зараз.


Вовк посміхнувся.


– Вертаюся, Джекі... Я це відчуваю. Повертаюся...


Раптово руки Вовка стали невагомими.


– Вовк! – вигукнув Джек.


– Повертаюся додому...


– Вовк, ні! – Джек відчував, як крутиться і смикається серце. Воно могло розбитися, о так, серця розбиваються, він це відчував. – Вовк, не йди, я люблю тебе! – Вовк раптом стало легше, замерехтів, стаючи прозорим, перетворюючись на Денну мрію.


– ...прощай...


Вовк танула, танула... танув.


– Вовк!


– ...люблю тебе, Дж...


Вовк пішов. На підлозі залишилося лише кривава пляма, контуром нагадує його тіло.


– Господи, – простогнав Джек. – Господи, Господи.


Він обхопив себе руками і, постогнуючи, почав розгойдуватися взад-вперед в розгромленому кабінеті.


## Глава 27


Джек знову тікає


1


Минув час. Джек поняття не мав скільки. Він сидів, обхопивши себе руками, наче в гамівній сорочці, погойдувався, стогнав, гадаючи, чи міг Вовк дійсно піти.


Він пішов. Так, пішов. І здогадайся, хто його вбив, Джек? Здогадайся, хто?


В апараті внутрішнього зв'язку щось заскреготіло. Трохи пізніше затріщали перешкоди, поглинувши гудіння, розмови нагорі, бурчання двигунів патрульних автомобілів. Джек ледь це помічав.


Йди. Вовк сказав, йди.


Я не можу. Не можу. Я втомився, і я все роблю не так. Гинуть люди...


Годі, годі жаліти себе! Подумай про матір, Джек!


Ні! Я втомився. Залиште мене в спокої.


І про королеву.


Будь ласка, залиште мене в спокої...


Нарешті він почув, як відчинилися двері на сходи, що ведуть в підвальний коридор, і це привело його до тями. Йому не хотілося, щоб його знайшли тут. Нехай його схоплять під відкритим небом, у дворі, але не в цій смердючій, залитій кров'ю кімнаті, де катували його самого і вбили його друга.


Ледве розуміючи, що робить, Джек схопив конверт з написом «ДЖЕК ПАРКЕР». Заглянув всередину, побачив медіатор, срібний долар, пошарпаний гаманець, дорожній атлас «Ренд Макнеллі». Повернув конверт і помітив скляну кульку. Засунув конверт в рюкзак, закинув його на плечі. Він діяв автоматично. Немов під гіпнозом.


Кроки на сходах, повільні і обережні.


– ...де цей чортовий вимикач...


– ...дивний запах, як у зоопарку...


– ...обережніше, хлопці...


Погляд Джека впав на сталевий картотечний ящик, набитий конвертами з написом «Я БУДУ ПРОМЕНЕМ СВІТЛА ІСУСА» на кожному. Він узяв два.


Тепер, піймавши тебе, вони пред'являть тобі звинувачення не тільки вбивство, але і в крадіжці.


Не важливо. Він йшов звідси тільки тому, що більше не міг тут перебувати.


Двір виглядав зовсім пустельним. Джек піднявся на верхній щабель драбини, выводившей до невеликої майданчику під навісом, і озирнувся, ледве вірячи своїм очам. З іншого боку будинку чулися голоси, тріщали поліцейські рації, і Джек бачив червоно-сині спалахи, однак двір був порожній. Такого просто бути не могло. Але Джек припустив, що копів дуже вразило побачене в будинку...


А потім приглушений голос менше ніж в двадцяти футах зліва від Джека промовив:


– Господи! Та в це неможливо повірити!


Джек різко повернув голову. На смужці голої землі стояв Ящик, грубо зварений труну Залізного століття. Всередині рухався промінь ліхтаря. Джек побачив, що залишилися зовні черевики. Ще одна людина, присівши навпочіпки, обстежив двері.


– Схоже, двері виламали. Не розумію, як таке могло статися. Сталеві петлі. Але вони... погнуті.


– До біса петлі! – долинув з Ящика другий голос. – Це чортова чортівня... в ній тримали дітей, Полі! Я дійсно так думаю. Дітей! На стінках ініціали...


Промінь зрушився.


– ...і вірші з Біблії...


Знову зрушив.


– ...і картинки. Маленькі картинки. Чоловіки і жінки... якими їх малюють діти... Господи, думаєш, Вільямс знав про це?


– Не міг не знати, – відповів Полі, як і раніше, розглядаючи покручені петлі.


Полі сидів навпочіпки. Його напарник вилазив з Ящика. Особливо не ховаючись, Джек за їх спинами перетнув відкритий двір. Уздовж стіни гаража вийшов до дороги. Звідти побачив патрульні автомобілі, які збилися в купку перед «Осяйним будинком». Поки стояв, проскочила повз «швидка» з включеними мигалками і сиреною.


– Люблю тебе, Вовк, – прошепотів Джек і рукою витер вологі очі. Закрокував по узбіччю в темряву, думаючи, що не пройде і милі на захід, як поруч зупиниться патрульний автомобіль. Але й три години потому ніхто його не потривожив: ймовірно, копи ніяк не могли виїхати з «Осяйного дому».


2


Автострада знаходилася попереду, за наступним підйомом або через один. Джек бачив на горизонті помаранчевий відблиск потужних натрієвих ламп, що чув гуркіт важких фур.


Він зупинився в засмічені улоговині, щоб вмитися під випливає з дренажної труби тонкою цівкою води, такій холодній, що німіли руки. Але принаймні вона на якийсь час заглушила біль від опіків. І Джек досі пам'ятав, як важлива обережність, коли ловиш попутку.


Він постояв якийсь час під темним небом Індіани, прислухаючись до реву трейлерів.


Вітер, шелестевший в гілках дерев, куйовдив його волосся. Втрата Вовка важким каменем лежало на серці, але на волі все одно так легко дихалося!


Годиною пізніше далекобійник пригальмував біля втомленого, блідого підлітка, голосував на ремонтній смузі. Джек заліз у кабіну.


– Куди прямуєш, пацан? – запитав далекобійник.


Джек надто вымотался, у нього занадто сильно боліло серце, щоб розповідати Історію – так і пам'ятав він її смутно, хоча не сумнівався, що згодом згадає.


– На захід. Поки вам по дорозі.


– Тоді полштата проїдемо.


– Чудово, – відповів Джек і заснув.


Величезний «даймонд-рео» летів крізь холодну індіанську ніч, летів на захід, під пісні Чарлі Деніелса, переслідуючи світло власних фар, націлених на Іллінойс.


## Глава 28


Сон Джека


1


Зрозуміло, він віз Вовка з собою. Вовк повернувся додому, але його велика вірна тінь їхала поруч з Джеком у всіх вантажівках, і фургонах, і запорошених легковиках по автострадах Іллінойсу. Цей усміхнений привид рвав Джеку серце. Іноді він бачив – майже бачив – величезного, заросле густою шерстю Вовка, що біжить уздовж дороги, рыщущего по порожніх полів. Опинившись на волі, Вовк виблискуючи яскраво-помаранчевими очима, а коли відводив погляд, Джек почував, як йому не вистачає руки Вовка в його руці. Тепер, коли йому так бракувало одного, він із соромом згадував, як сердився на Вовка, і кров приливала до лиця. А як часто він думав про те, щоб кинути Вовка. Сором, який сором. Вовк був – Джеку знадобилося чимало часу, щоб підібрати потрібне слово, але він впорався – благородним. І це благородна істота, настільки чуже тутешнього світу, віддало за Джека своє життя.


Я вберіг стадо від небезпеки. Джек Сойєр більше не був стадом. Я вберіг стадо від небезпеки. Траплялося, що далекобійники або страхові агенти, які підвозили цього дивного, приковывающего погляд підлітка – підвозили, нехай він виглядав брудним і обірваних, а вони ніколи раніше не звертали уваги на тих, хто голосує на дорозі, – скоса дивилися на нього і бачили, що він ковтає сльози.


Джек уболівав про Вовка, їдучи по Іллінойсом. Якимось чином він знав, що у нього не буде проблем з попутками в цьому штаті, і дійсно, варто було йому витягнути руку з відстовбурченим великим пальцем і поглянути водієві в очі, як його тут же підвозили. І більшість водіїв Історія не цікавила. Вистачало найпростіших пояснень. «Їду до одного в Спрінгфілд». «Мені треба взяти автомобіль і перегнати його додому». «Відмінно, відмінно», – говорили водії. А чи чули вони його слова? Цього Джек сказати не міг. У його розумі перегортати їх книги образи Вовка: барахтающегося в річці в спробі врятувати своє долинське стадо, обнюхивающего паперовий контейнер, в якому лежав гамбургер, заталкивающего їжу під двері сараю, вривається в звукозаписну студію, який постає на шляху куль, тане на очах. Джек не хотів знову і знову бачити ці образи, але вони з'являлися, наповнюючи його очі пекучими сльозами.


Недалеко від Дэнвилла невисокий чоловік років п'ятдесяти, з рясно зворушеним сивиною волоссям і смешливым, але при цьому серйозним обличчям вчителя з двадцятирічним стажем, кинув на Джека кілька лукавих поглядів, перш ніж запитати:


– А ти не мерзнеш, хлопець? Тобі треба б надіти що-небудь потепліше цієї куртяшки.


– Є трохи, – відповів Джек. Променистий Гарденер вважав, що джинсові куртки – цілком достатній захист від холоду на польових роботах, але зараз мороз дійсно пробирал до кісток.


– У мене пальто на задньому сидінні, – додав чоловік. – Візьми його. І навіть не намагайся відмовитися. Тепер твоє пальто. Повір мені, я не замерзну.


– Але...


– Вибору в тебе немає. Тепер це твоє пальто. Приміряй.


Джек простягнув руку і потягнув на себе важкий матеріал. Спочатку безформний, немов відрізи сукна. Потім з'явився великий накладна кишеня, довга дерев'яна ґудзик. І нарешті вовняне пальто цілком, пахуче ароматом трубкового тютюну.


– Моє старе, – пояснив чоловік. – Тримаю в машині тільки з однієї причини – не знаю, що з ним робити. У минулому році діти подарували мені цю куртку на гусячому пуху. Так що пальто ти можеш взяти.


Джек надів його, прямо на джинсову куртку.


– Ух ти, – вирвалося в нього. Його немов обійняв ведмідь, віддає перевагу тютюну «Borkum Риф».


– Добре, – схвалив чоловік. – Тепер, якщо тобі знову доведеться стояти на холодній і продувається вітром дорозі, ти зможеш подякувати Майлза Пі Кайгера з Огдена, штат Іллінойс, за спасіння твоєї шкіри. Твоєї... – Майлз П. Кайгер хотів сказати щось ще, слово вже рвалося з мови, але він закрив рот, нахилив голову, і в сірому ранковому світлі Джек побачив рум'янець, расплывающийся по щоках чоловіки.


Твоєї (який?) шкіри?


Ні.


Твоєї прекрасної шкіри. Твоєю дивною шкіри, яку хочеться гладити й цілувати... Джек глибоко засунув руки в кишені вовняні пальто, загорнув його щільніше. Майлз П. Кайгер з Огдена, штат Іллінойс, дивився прямо перед собою.


– Кхе-кхе, – нарешті він відкашлявся, зовсім як персонаж коміксу.


– Дякую за пальто, – подякував його Джек. – Правда. Одягаючи його, я завжди буду згадувати вас.


– Гаразд, – кивнув Кайгер, – забудь про це. – Але на мить його обличчя стало майже таким же, як у бідного Донні Кігана з «Осяйного дому». – Слухай, тут є одне містечко. – Він говорив уривчасто, в голосі звучало помилкове спокій. – Ми можемо там перекусити. Якщо хочеш.


– У мене не залишилося грошей, – відповів Джек, і від правди його слова відстояли на два долари тридцять вісім центів.


– Про це не тривожся. – Кайгер вже включив поворотник.


Вони в'їхали на продуваемую вітром порожню автостоянку перед низьким сірим будинком, що нагадував залізничний вагон. Неонова вивіска над дверима повідомляла, що це «РЕСТОРАН ІМПЕРІЯ». Кайгер під'їхав до одного з широких вікон, і вони вийшли з машини. Джек відразу зрозумів, що в такому пальто він не замерзне. Груди й руки, здавалося, захищала вовняна броня. Він попрямував до дверей під неоновою вивіскою, але повернувся, усвідомивши, що Кайгер стоїть біля автомобіля. Сивочолий чоловік зростанням на дюйм або два вище Джека дивився на нього поверх даху.


– Послухай...


– Знаєте, я з радістю поверну вам пальто.


– Ні, тепер воно твоє. Я просто подумав, що не голодний і досить скоро доберуся до будинку, якщо відразу поїду.


– Зрозуміло.


– Тут ти знайдеш іншу попутку. Легко. Я б не залишив тебе тут, якщо б ти міг отут застрягти.


– Добре.


– Почекай. Я сказав, що нагодую тебе ленчем, і я нагодую. – Кайгер сунув руку в кишеню штанів, дістав купюру, простягнув Джеку через дах. Крижаний вітер тріпав її волосся і притискав до лоба. – Візьми.


– Ні, не треба, – похитав головою Джек. – Я обійдуся. Пара доларів у мене є.


– Купи собі хороший стейк. – Кайгер тягнувся через дах, наче пропонував не гроші, а рятувальний круг чи сам намагався дістатися до нього.


Джек неохоче повернувся до автомобіля і взяв купюру з руки Кайгера. Десятку.


– Спасибі велике. Правда, спасибі.


– Слухай, чому б тобі не взяти і газету, щоб що-небудь почитати? Знаєш, коли доводиться чогось чекати. – Кайгер вже відкрив дверцята, нахилився, дістав із заднього сидіння складений таблоїд. – Я вже прочитав. – Він кинув газету Джеку.


Кишені пальто виявилися такими просторими, що складена газета розмістилася в них без праці.


Майлз П. Кайгер все стояв біля відкритих дверцят автомобіля і примружившись дивився на Джека.


– Сподіваюся, ти не образишся на мене за ці слова, але тебе чекає цікаве життя.


– Вона вже цікава, – чесно відповів Джек.


Салисбурский стейк коштував п'ять доларів сорок центів і подавався з картоплею фрі. Джек сів у дальньому кінці стійки і розгорнув газету. Історію він знайшов на другій сторінці – днем раніше бачив її на першій смузі индианской газети. «АРЕШТОВАНІ ПІДОЗРЮВАНІ, ЩО МАЮТЬ ВІДНОШЕННЯ ДО СТРАШНИХ СМЕРТЕЙ». Місцевим світового судді Ернесту Фэрчайлду і патрульному Френку Б. Вільямсу з Кайюги, штат Індіана, пред'явлені звинувачення в хабарництві й зловживаннях при використанні суспільних фондів в ході розслідування смертей шести підлітків у «Біблійному будинку Сонцесяйного Гарденера для збилися з шляху хлопчиків». Популярний євангеліст Роберт Гарденер на прізвисько Променистий, судячи з усього, зник з території «Дому» напередодні приїзду поліції, і хоча ордер на його арешт ще не виписаний, преподобного посилено шукають, щоб задати важливі для розслідування питання. «ЩЕ ОДИН ДЖИМ ДЖОНС?» – запитувала підпис під фотографією Гарденера. На ній той розкинув руки, а його волосся лежали бездоганними хвилями. Службові собаки вивели копів до невеликої ділянки поруч з огорожею з колючого дроту під напругою, де і були знайдені трупи – підлітків просто кинули в землю. З п'яти тел чотири розклалися до такої міри, що впізнати їх не представляється можливим. П'яте ідентифікувати змогли – його впізнали як Ферда Джэнклоу. Батьки забрали тіло і поховали як годиться, гадаючи, що вони зробили не так. І ніхто не міг зрозуміти, як вийшло, що любов батьків до Ісуса прирекла на смерть їх розумного бунтівного сина.


Принесли салисбурский стейк, пересолений і смаком нагадує шерсть, але Джек з'їв все до останньої крихти. І густо полив підливою недожаренный картоплю. Коли закінчував їжу, поруч зупинився бородатий далекобійник із сигарою в роті, в бейсболці «Detroit tigers» на довгих чорних волоссі і в куртці з капюшоном, схоже, зшитому з вовчих шкур.


– Підвезти тебе на захід, хлопець? Я їду в Декатур.


Половина відстані до Спрінгфілда, одним махом.


2


В ту ніч, в мотелі, про який розповів йому далекобійник, де ночівля коштувала три долара, Джеку бачив два чітких сну, а може, потім він згадав лише два з багатьох, які бачив в ту ніч, а може, ці два насправді були складовими частинами одного сну. Він замкнув двері, відлив у тріснуту брудну раковину в кутку, сунув рюкзак під подушку й заснув, тримаючи в руці великий скляну кульку, який в Долинах був дзеркалом. Звідки лунала музика, начебто з фільму, запальний bebop, але так тихо, що Джек вловлював лише провідні інструменти, трубу і альт-саксофон. Річард, сонно подумав Джек, завтра я побачу Річарда Слоута, – і впав з музичного обриву в небуття.


Вовк біг до нього з підірваної, димлячої землі. Їх розділяв колючий дріт, десь прямі натягнуті нитки, десь химерно перекручені кільця. Глибокі окопи взрезали цю спотворену землю, і Вовк легко перестрибнув через один, щоб ледь не наткнутися на колючу загорожу.


– Обережніше! – крикнув Джек.


Вовк встиг зупинитися перед самими шипами. Помахав великою лапою, щоб показати, що цілий і неушкоджений, потім обережно переступив через три нитки колючки.


Джек відчув яка пробігла по ньому хвилю щастя і полегшення. Вовк не помер, Вовк знову з ним.


Залишивши позаду колючий перешкоду, Вовк побіг до Джека. Але відстань між ним і Вовком загадковим чином збільшилася вдвічі: сірий дим, що піднімався з безлічі окопів, майже приховав велику волохату фігуру.


– Джейсон! – крикнув Вовк. – Джейсон! Джейсон!


– Я тут! – також криком відповів Джек.


– Не можу дістатися до тебе, Джейсон! Вовк не може дістатися до тебе!


– Не здавайся! – проволав Джек. – Чорт забирай, не здавайся!


Вовк зупинився перед непереборною плетивом колючого дроту, і крізь дим Джек побачив, як він опустився на чотири лапи і забігав взад-вперед у пошуках проходу. Бігав і бігав і з кожною пробіжкою все віддалявся. Відчувалося, як наростає його хвилювання. Нарешті Вовк звівся на задні лапи, передніми трохи розсунув колючий дріт, щоб просунути в щілину морду.


– Вовк не може! Джейсон, Вовк не може!


– Я люблю тебе, Вовк! – Крик Джека полетів над димлячої рівниною.


– ДЖЕЙСОН! – завив Вовк. – БУДЬ ОБЕРЕЖНИЙ! Вони йдуть до ТЕБЕ! Їх БІЛЬШЕ!


Більше чого? – хотів крикнути Джек, але не став. Він знав відповідь.


Потім те чи змінився характер сну, то почався інший сон. Джек повернувся в розгромлену звукозаписну студію кабінет преподобного в «Лучезарном будинку», де повітря наповнювали запахи порохового диму і горілої плоті. Понівечене тіло Сінгера лежало на підлозі, труп Кейсі виднівся за розбитим склом. Джек сидів, похитуючи Вовка на руках, і знову знав, що Вовк вмирає. Тільки Вовк не був Вовком.


Джек похитував тремтяче тіло Річарда Слоута, і вмирав саме Річард. За склом практичних очок в чорній пластиковій оправі очі металися з боку в бік, наповнені болем.


– О ні, ні! – в жаху мовив Джек. Куля перебила кістка руки Річарда, кулі зрешетили його груди. Біла сорочка стала червоною від крові, тут і там стирчали білі уламки ребер, нагадували зуби.


– Я не хочу вмирати. – Кожне слово давалося Річарду ціною надлюдських зусиль. – Джейсон, тобі не слід було, тобі не варто було...


– Ти тільки не вмирай, – благав Джек. – Не вмирай.


Верхня частина тіла Річарда вигнулась на руках Джека, в горлі щось забулькало, а потім Річард подивився на Джека дивно ясним і спокійним поглядом.


– Джейсон. – Звук цього імені, не зовсім його, але і не чужого, повис у смердючому повітрі. – Ти вбив мене, – видихнув Річард, або «ти вбив ня», тому що губи не зустрілися, щоб сформувати перший склад слова. Очі Річарда вже не дивилися на Джека, тіло миттєво стало тяжким. Життя покинула його. Джейсон Делессиан в жаху підняв очі вгору...


3


...а Джек Сойєр ривком сів на холодній незнайомій ліжка мотелю в Декатурі, штат Іллінойс, і в жовтуватому світлі вуличного ліхтаря побачив клуби пари, такі рясні, ніби вони виривалися з двох ротів одночасно. Він втримався від крику, тільки зчепивши руки, стиснув їх так сильно, що зміг би розколоти волоський горіх. Знову клуби білого пара вирвалися з його легенів.


Річард.


Вовк, що біжить через мертвий світ, кличе його... як?


Джейсон.


Серце хлопчика люто сіпнулося, немов кінь, отталкивающаяся від землі, щоб подолати перешкоду.


## Глава 29


Річард в школі Тэйера


1


В одинадцятій годині наступного ранку вимотався Джек Сойєр скинув з плечей рюкзак біля дальнього кінця ігрового поля, покритого ламкої засохлою коричневою травою. Далеко двоє чоловіків в картатих піджаках та бейсболках садовим пилососом і граблями очищали галявину, що оточувала ще більш далекі будівлі. Зліва від Джека, позаду цегляної бічної стіни бібліотеки школи Тэйера, знаходилася стоянка для автомобілів викладачів. Великі ворота при в'їзді в кампус вели на обсаджену деревами під'їзну дорогу, яка огибала великий чотирикутний двір, розсічений вузькими доріжками. І якщо в кампусі виділялося якась будівля, так це бібліотека – баухаусовский пароплав із скла, сталі і цегли.


Джек бачив, що другі ворота вели на дорогу перед бібліотекою. Вона тягнулася на дві третини території школи і закінчувалася біля сміттєвих контейнерів у безвиході, від якого починався схил, який піднімався до футбольного поля.


Джек подався до навчальних корпусів. Коли тэйерцы потягнуться в їдальню на ленч, він знайде кімнату Річарда. У п'ятому під'їзді Нелсон-Хауса.


Суха зимова трава хрустіла під ногами. Джек щільніше загорнув розкішне пальто Майлза П. Кайгера. Принаймні воно виглядало як одяг учня приватної школи, на відміну від самого Джека. Він пройшов між Тейер-Холом і гуртожитком старшокласників, Спенс-Хаусом, в напрямку чотирикутного двору. З вікон Спенс-Хауса долинали ледачі голоси: старшокласники відпочивали перед ленчем.


2


Джек оглянув двір і побачив статую трохи сутулого літнього чоловіка, який стояв на п'єдесталі заввишки з столярний верстак і роздивлявся обкладинку важкої книги. Батько-засновник Тейер, припустив Джек. Високий комір, краватка, сюртук ново трансценденталиста. Бронзова голова Тэйера схилялася над томом. Його обличчя було звернене до навчальних корпусів.


У кінці доріжки Джек звернув праворуч. Раптово з верхнього вікна корпусу, до якого він наближався, почулися крики. Підліткові голоси начебто вигукували прізвище: «Етридж! Етридж!» Потім крики стали незв'язними, почувся шум – ніби важкі меблі рухали по підлозі, знову зазвучала та ж прізвище: «Етридж!»


Джек почув, як за його спиною грюкнули двері. Обернувшись, побачив високого хлопця з русявим волоссям, спускався по сходах Спенс-Хауса. На хлопця були твідовий піджак, краватку і мисливські черевики менської фірми «Л. Л. Бін». Від холоду його рятував тільки довгий жовто-синій шарф, кілька разів обмотаний навколо шиї. Довге обличчя хлопця здавалося одночасно і виснаженим, і нахабним – особа старшокласника, охопленого праведним гнівом. Джек натягнув капюшон пальто на лоб і рушив далі.


– Я не хочу, щоб хто-небудь ворушився! – крикнув високий хлопець закритого вікна. – Ви, перваки, замріть!


Джек йшов до іншої будівлі.


– Ви рухаєте стільці! – кричав високий у нього за спиною. – Я чую, як ви їх ведете! ПРИПИНІТЬ!


Потім розлючений старшокласник помітив Джека.


Той обернувся, його серце гулко билося.


– Негайно зайди в Нелсон-Хаус, ким би ти не був, швидко, стрибками, негайно. Або я поскаржуся коменданту твого гуртожитку.


– Так, сер, – відповів Джек і швидко повернувся, щоб пройти у вказаному напрямку.


– Ти запізнюєшся як мінімум на сім хвилин! – крикнув йому вслід Етридж, і Джек побіг підтюпцем. – Стрибками, я сказав! – Підтюпцем змінилася спринтом.


Спускаючись вниз по схилу (він сподівався, що біжить у правильному напрямку, начебто зазначеному Этриджем), Джек побачив довгий чорний автомобіль – лімузин, який в'їжджав в парадні ворота, тримаючи курс на чотирикутний двір. І подумав, що в салоні за тонованим склом сидить зовсім не батько одного з учнів школи.


Довгий чорний автомобіль котився по під'їзній дорозі, дуже і дуже повільно.


Ні, подумав Джек, я просто себе накручую.


Але зупинився як укопаний. Не міг зрушити з місця. Дивився, як лімузин під'їхав до двору і завмер. Чорношкірий шофер, шириною плечей не поступався захиснику професійної футбольної команди, вистрибнув з переднього сидіння і відкрив дверцята заднього. Сивочолий старий, не знайомий Джеку, насилу виліз із салону. На старому було чорне пальто, з-під якого виднілися білосніжна сорочка і строгий краватку. Чоловік кивнув шоферові і через двір попрямував до головного корпусу. У бік Джека він навіть не глянув. Шофер скинув голову і вдивився в небо, немов прикидаючи, чи не піде сніг. Джек відступив на кілька кроків і спостерігав, як старий піднімається по східцях Тейер-Холу. Шофер продовжував розглядати небо. Джек відступав по стежці, поки бічна стіна будівлі не прикрила його. Потім повернувся і побіг.


Нелсон-Хаус, триповерхова цегляна будівля, височіла на іншій стороні чотирикутного двору. У двох вікнах першого поверху Джек побачив десяток старшокласників, які користувалися належними їм привілеями: читали, розвалившись на диванах, грали в карти на кавовому столику, дивилися телевізор, ймовірно, стояла між вікнами.


Невидима двері грюкнули на пагорбі: довготелесий русявий старшокласник, Етридж, попрямував до свого корпусу, розібравшись з порушенням дисципліни.


Джек пройшов уздовж будівлі і ледь завернув за ріг, як йому в обличчя вдарив порив холодного вітру. Доріжка привела його до вузької двері з табличкою (на цей раз дерев'яної, білої, з чорними готичними літерами). «ПІД'ЇЗД 5». За дверима ряд вікон тягнувся до наступного кута.


Біля третього вікна Джеку посміхнулася удача. Тепер лише скло відділяло його від Річарда Слоута. В окулярах, в туго зав'язаній краватці, з трохи запачканными чорнилом руками, Річард дуже уважно, ніби від цього залежало його життя, читав якусь товсту книгу. Він сидів до вікна боком, і Джек кілька секунд вдивлявся в дорогою, такий знайомий йому профіль, перш ніж постукати по склу.


Річард відірвався від книги. Завертів головою, переляканий і здивований раптовим шумом.


– Річард, – тихо покликав Джек, і нагородою стало здивування на повернувшемся до нього особі. Річард, схоже, зовсім втратив здатність міркувати.


– Відкрий вікно, – чітко вимовив Джек, щоб його друг зміг прочитати слова по губах.


Річард піднявся з-за столу, повільно, ще не отямившись від шоку. Джек жестами показав, що треба підняти раму. Підійшовши до вікна, Річард взявся за раму і зверху вниз строго подивився на Джека: в цьому короткому який засуджує погляді виразилося його ставлення до брудного особі Джека, немитим кудлатим волоссям, неординарного появи і до багато чого іншого. Чого ти, власне, хочеш на цей раз? Нарешті він підняв раму.


– Знаєш, більшість людей входить через двері.


– Відмінно. – Джек ледве стримав сміх. – Коли увіллюся в більшість, напевно, буду слідувати їх прикладу. Будь ласка, відійди.


Річард відступив на кілька кроків, на його обличчі читалося, що він захоплений зненацька.


Джек заліз на підвіконня, а потім головою вперед зісковзнув в кімнату.


– У-ф-ф.


– Гаразд, привіт, – привітався Річард. – Готовий навіть сказати, що приємно тебе бачити. Але у мене скоро ленч. Думаю, ти можеш прийняти душ. Всі будуть в їдальні. – Він замовк, немов здивувався тому, що вже сказав так багато.


Джек зрозумів, що Річард потребує делікатного поводження.


– Принесеш мені що-небудь з їжі? Вмираю від голоду.


– Круто. Спочатку ти тікаєш і всіх з розуму зводиш, включаючи мого батька, потім врываешься сюди, як зломщик, а тепер хочеш, щоб я вкрав для тебе їжу. Чудово, що тут скажеш. Відмінно. Супер.


– Нам треба багато про що поговорити.


– Якщо, – засунувши руки в кишені, Річард трохи нахилився вперед, – якщо ти сьогодні підеш у Нью-Хемпшир або якщо дозволиш мені зателефонувати батькові, щоб він приїхав і відвіз тебе туди, то я постараюся дістати для тебе їжі.


– Я готовий поговорити з тобою про все, Річі-бій. І звичайно ж, я поговорю з тобою про повернення, будь певен.


Річард кивнув.


– І де тебе взагалі носило? – Його очі горіли за товстими лінзами. Потім він здивовано моргнув. – І як ти поясниш, чому ви з твоєю матір'ю так ставитеся до мого батька? Блін, Джек. Я дійсно думаю, що тобі треба повернутися в той готель в Нью-Хемпширі.


– Я повернуся, – відповів Джек. – Обіцяю. Але спочатку я повинен дещо знайти. Можу я де-небудь сісти? Страшенно втомився.


Річард хитнув головою у бік ліжка, потім – типово для нього – вказав рукою на стілець, який стояв ближче до Джека.


У коридорі заплескали двері, пролунали гучні голоси, шаркающие кроки.


– Ти коли-небудь чув про «Лучезарном домі»? – запитав Джек. – Я пробув там якийсь час. Двоє моїх друзів померли в «Лучезарном домі», і, зверни на це увагу, Річард, другий був перевертнем.


Особа Річарда напружився.


– Що ж, це дивовижний збіг, тому що...


– Я справді жив у «Лучезарном будинку», Річард.


– Це я зрозумів. Гаразд. Повернуся через півгодини з якою-небудь їжею. Потім мені доведеться розповісти тобі, хто живе в сусідній кімнаті. Але це все байки Сібрук-Айленда, вірно? Скажи мені правду.


– Так, мабуть. – Джек дозволив пальто Майлза П. Кайгера зісковзнути з плечей і скластися на спинці стільця.


– Я повернуся. – І Річард невизначено махнув Джеку рукою, прямуючи до дверей.


Джек скинув черевики і закрив очі.


3


Розмова, на який Річард послався як на «байки Сібрук-Айленда» і Джек пам'ятав так само добре, як і його друг, відбувся в останній тиждень їх останньої поїздки на курорт з такою назвою.


За життя Філа Сойєра дві сім'ї відпочивали разом практично кожен рік. Влітку після його смерті Морган Слоут і Лілі Сойєр спробували зберегти традицію і орендували два номери у величезному старому готелі у Сібрук-Айленд, Південна Кароліна, де провели кілька найщасливіших відпусток. Експеримент не вдався.


Хлопці звикли складати один одному компанію. Звикли вони до таких місць, як Сібрук-Айленд. Все дитинство Річард Слоут і Джек Сойєр разом обстежили курортні готелі та величезні пляжі... але тепер атмосфера загадковим чином змінилася. Несподівана серйозність, деяка незручність увійшла в їхнє життя.


Смерть Філа Сойєра змінила палітру майбутнього. У те останнє літо в Сибруке Джек почав усвідомлювати, що, можливо, не хоче сидіти за столом свого батька, а хоче від життя більшого. Чогось більшого? Він знав – і це була одна з тих небагатьох речей, які він дійсно знав, – що це «більше» пов'язане з Денними мареннями. І, усвідомлюючи в собі цю тягу до «більшого», він бачив дещо ще: його друг Річард нічого такого не відчував, більш того, прагнув до прямо протилежного. Річард хотів меншого. Не хотів нічого такого, що не міг поважати.


Джек і Річард проводили удвох повільно поточні годинник, розділяють на хороших курортах ленч та коктейлі. Далеко вони не йшли, піднімалися на пагорб, порослий соснами, з якого відкривався вид на готель. Внизу виблискувала вода у величезному прямокутному басейні. Лілі Кавано Сойєр невтомно перетинала його з кінця в кінець. За столиком біля басейну сидів батько Річарда у величезному махровому халаті, з в'єтнамками на білих ногах, тримаючи в одній руці клубний сандвіч, а в іншій – телефонну трубку, по якій вирішував питання і у відпустці.


– Так ти цього хочеш? – запитав Джек Річарда, який сидів поруч, звичайно ж, з розкритою книгою. «Життям Томаса Едісона».


– Чого я хочу? У сенсі, коли виросту? – Питання, схоже, викликав у Річарда легке замішання. – Напевно, не так і погано. Тільки не знаю, чи хочу я цього чи ні.


– Ти знаєш, чого ти хочеш, Річард? Ти завжди говориш, що хочеш стати хіміком. Чому ти так говориш? Що це означає?


– Це означає, що я хочу стати хіміком, – посміхнувся Річард.


– Ти розумієш, про що я, правда? У чому сенс ставати хіміком? Ти думаєш, це забавно? Чи сподіваєшся знайти ліки від раку і врятувати мільйони людських життів?


Річард дивився на нього чесно і відкрито, його очі здавалися трохи більше за лінзами окулярів, які він почав носити чотирма місяцями раніше.


– Я не думаю, що зможу знайти ліки від раку. Але сенс не в цьому. Сенс в тому, щоб з'ясувати, як що працює. Сенс в тому, що речі дійсно працюють за певними законами, незалежно від того, що ми бачимо, і ці закони можна дізнатися.


– Закони.


– Так, і чого ти посміхаєшся?


Джек посміхався.


– Ти подумаєш, що я з'їхав з глузду. Я б хотів знайти щось таке, поряд з чим здасться нудотним все це – багатії, які ганяють по полю м'ячі для гольфу і кричала в трубку.


– Це вже здається нудотним. – Річард говорив цілком серйозно, без тіні усмішки.


– Ти не думаєш іноді, що в житті є не тільки порядок? – Джек вдивився в наївне, скептичне обличчя Річарда. – Ти не хочеш трохи магії, Річард?


– Знаєш, іноді я думаю, що тобі просто потрібен хаос. – Річард трохи почервонів. – Я думаю, ти смієшся наді мною. Якщо з'явиться магія, я впевнений, порушится все. Ти порушишь саму реальність.


– Може, існує не одна реальність.


– В «Алісі В Країні Чудес» – напевно! – Річард вийшов з себе.


Він схопився і побіг між соснами, і Джек вперше усвідомив, що його ставлення до Денних марень розлютило Річарда. Довгі ноги Джека дозволили йому на кілька секунд наздогнати одного.


– Я не сміявся над тобою. Просто мене цікавило, чому ти завжди говориш, що хочеш стати хіміком.


Річард зупинився і з усією серйозністю подивився на Джека.


– Перестань зводити мене з розуму такими розмовами. Це лише байки Сібрук-Айленда. Бути одним з шести або семи розсудливих людей по всій Америці важко і без усвідомлення того, що твій найкращий друг зовсім ку-ку.


З тих пір, якщо Річард Слоут вважав, що Джека несе не в ту степ, він тут же відкидав його слова як «байки Сібрук-Айленда».


4


До того часу, коли Річард повернувся з їдальні, прийняв душ Джек з мокрими волоссям сидів за столом і переглядав книги. І коли Річард переступав поріг, несучи повну тарілку, прикриту серветкою, на якій проступали плями жиру, Джек задався питанням, вийшов би розмову легше, якби на столі Річарда лежали «Володар Кілець» і «Мешканці пагорбів», а не «Органічна хімія» та «Математичні головоломки».


– Що на ленч? – запитав Джек.


– Тобі пощастило. Смажена курка. Одне з небагатьох тутешніх страв, які можна їсти, не шкодуючи тварини, померлого, щоб стати ланкою харчового ланцюжка. – Він зняв серветку і простягнув Джеку тарілку. На ній лежали чотири товсті, соковиті шматки курки, источавших густий аромат смачної їжі. Джек взявся за справу.


– З яких пір ти похрюкиваешь за їжею? – запитав Річард, зрушуючи окуляри вгору по переніссі і сідаючи на вузьке ліжко. На ньому був заправлений в штани светр з V-подібним вирізом і твідовий піджак.


Джеку раптом стало не по собі. Дійсно, чи міг вийти розмова про Долинах з людиною, наглухо застебнутим на всі ґудзики, який навіть светр носить не навипуск?


– Востаннє я їв вчора, близько полудня. Трохи зголоднів, Річард. Спасибі, що приніс мені їжу. Це здорово. Ніколи не їв таку смачну курку. Ти чудовий хлопець, враховуючи ризик виключення і все таке.


– Ти думаєш, це жарт, так? – Річард, насупившись, обсмикнув светр. – Якщо хто-небудь запитає, що ти тут, мене, можливо, виключать. Так що це не смішно. Ми повинні подумати, як відправити тебе назад в Нью-Хемпшир.


На мить запанувала тиша: Джек оцінююче дивився на Річарда, Річард – суворо на Джека.


– Я знаю, ти хочеш, щоб я пояснив тобі свої мотиви, Річард, – промовив Джек з набитим ротом, – і повір мені, це буде нелегко.


– Ти виглядаєш по-іншому, знаєш, – зазначив Річард. – Ти виглядаєш... старше. Але це не все. Ти змінився.


– Я знаю, що змінився. І ти став би іншим, якби був зі мною з вересня. – Джек посміхнувся, дивлячись на Річарда в одязі пай-хлопчика і віддаючи собі звіт, що ніколи не зможе сказати йому правду про його батька. Просто язик не повернеться. Якщо події відкриють Річарду цю правду, тут вже діватися нікуди, але Джек не мав серцем вбивці, що для цього потрібно.


Річард так само суворо дивився на нього, чекаючи початку історії.


Можливо, щоб відтягнути спробу переконати Раціонального Річарда в неймовірному, Джек запитав:


– Хлопець з сусідньої кімнати їде зі школи? Через вікно я бачив його валізи на ліжку.


– Так, – кивнув Річард, – і це цікаво. Перш за все у світлі того, що ти сказав. Він їде... якщо точніше, вже поїхав. Думаю, хтось повинен забрати його речі. Одному Богу відомо, яку казку ти на основі цього складеш, але мого сусіда звали Руел Гарденер. Син проповідника, який керував будинком, з якого ти, за твоїми словами, втік. – Річард проігнорував раптовий напад кашлю Джека. – Загалом-то Руел нічим не відрізнявся від інших, але навряд чи хто-небудь пошкодує про його від'їзд. Після того як стало відомо про дітей, померлих у тому будинку, яким керував його батько, він отримав телеграму з наказом покинути школу Тэйера.


Джек зумів проковтнути шматок курки, який ледь не задушив його.


– Син Світлосяйного Гарденера? У цієї людини був син? І він навчався тут?


– Приїхав до початку семестру, – просто відповів Річард. – Це я і намагався тобі пояснити.


Раптово школа Тэйера наповнилася загрозою, але Джек не думав, що Річард зможе це зрозуміти.


– І що ти можеш про нього сказати?


– Садист, – відповів Річард. – Іноді я чув дивні звуки, які доносилися з кімнати Руела. І одного разу побачив у сміттєвому баку за нашим гуртожитком кішку з вибитими очима і відрізаними вухами. Якщо б ти його побачив, одразу зрозумів би, що він здатний замучити кішку. І пахло від нього чимось на зразок згірклого одеколону «Англійська шкіра». – Річард зробив ретельно вивірену паузу, потім запитав: – Ти справді жив у «Лучезарном домі»?


– Тридцять днів. Стирчав у пеклі або найближчих його околицях. – Джек глибоко вдихнув, як і раніше дивлячись на Річарда. Здавалося, почасти він йому вірив. – Може, тобі буде важко це уявити, Річард, і я це знаю, але мені компанію становив перевертень. І якщо б він не загинув, рятуючи моє життя, то зараз сидів би поруч зі мною.


– Перевертень. Шерсть на долонях. Перетворення на кровожерливого монстра кожне повний місяць. – Річард розгублено оглядав кімнату.


Джек чекав, поки погляд одного повернеться до нього.


– Хочеш знати, що я робив? Хочеш, щоб я розповів тобі, чому на попутках перетинаю країну?


– Я почну верещати, якщо не розкажеш.


– Що ж, я намагаюся врятувати життя моєї матері. – Вимовляючи ці слова, Джек відчув, що голова стає напрочуд ясній.


– І як ти збираєшся це зробити? – вибухнув Річард. – У твоєї матері швидше за все рак. Як і говорив тобі мій батько, їй потрібні лікарі і останні наукові досягнення... а ти кинувся в біга. Яким чином ти збираєшся рятувати свою матір, Джек? З допомогою магії?


Джеку початок палити очі.


– Ти вловив сенс, Річард, старовина. – Він підняв руку і закрив ліктем мокре обличчя.


– Гей, заспокойся, ну правда... – Річард відчайдушно смикав светр. – Не плач, Джек, будь ласка, перестань. Я знаю, це жахливо. Я не хотів... просто... – Він швидко і безшумно перетнув кімнату і тепер ніяково поплескував Джека по руці і плеча.


– Я в порядку. – Джек опустив руку. – Це не божевільна фантазія, Річард, як би це для тебе не виглядало. – Він випростався. – Мій батько називав мене Мандрівник Джек і так само називав один старий у Аркадія-Біч. – Джек сподівався, що він правий, і співчуття Річарда відкриє внутрішні двері. Коли глянув на свого друга, переконався, що так воно і є. На його обличчі відбивалися тривога, ніжність, довірливість.


Джек почав розповідь.


5


Навколо двох хлопчиків життя в Нелсон-Хаусі текло своєю чергою, спокійна і одночасно бурхлива, як прийнято в приватних школах-інтернатах. За дверима лунали кроки, але жодного разу не зупинялися. З кімнати нагорі долинали регулярні удари, і зрідка долітала музика. У якийсь момент Джек зрозумів, що це альбом «Блю Ойстер Калт». Спочатку він розповів Річарду про Денних мріях. Потім перейшов до Спіді Паркеру. Описав голос з воронки в піску. І нарешті дістався до чарівного соку Спіді і свого першого стрибка в Долини.


– Але я думаю, це було всього лише дешеве вино, вино алкашів, – додав Джек. – Пізніше, коли воно закінчилося, я виявив, що для стрибка воно мені і не потрібно. Я можу це робити зусиллям волі.


– Зрозуміло, – безпристрасно відповів Річард.


Джек спробував показати Річарду Долини, якими він їх побачив: путівець з коліями від фургонів і возів, літній палац, його непідвладність часу і незвичайність. Капітан Фаррен, вмираюча королева, від якої перекинувся місток до двійникам. Осмонд. Пригода в селі Майстрових, Сторожова дорога, яка була Західною дорогою. Він показав Річарду свою маленьку колекцію священних предметів: медіатор, і скляну кульку, і монету. Річард покрутив їх у руках і повернув без коментарів. Потім Джек розповів про те, що трапилося з ним в Оутли. Про Оутли Річард слухав мовчки, але з широко розкритими очима.


Джек свідомо опустив Моргана Слоута і Моргана з Орріса, описуючи епізод на майданчику для відпочинку біля автостради 70 неподалік від Льюисбурга.


Потім Джеку довелося описати Вовка, яким він вперше його побачив, сяючого гіганта в комбінезоні з нагрудником, і він відчув, як очі знову наповнюються сльозами. Здивував Річарда, заплакавши, коли розповідав про свої спроби запхати Вовка в попутки і визнавався, як Вовк його злив. Потім все-таки унял сльози і тримався досить довго, зумів розповісти про Зміни Вовка, не проливши жодної сльозинки і без грудки в горлі. Лють дозволила йому говорити, поки він не дістався до Ферда Джэнклоу, і тут його очі знову почали горіти.


Річард довго мовчав. Потім встав, дістав чистий носовичок з шухляди комода. Джек шумно, волого висякався.


– Ось що зі мною сталося. У всякому разі, більша частина.


– Що ти читав? Які бачив фільми?


– Та пішов ти. – Джек встав і попрямував через кімнату до свого рюкзака, але Річард простягнув руку і схопив його за зап'ястя.


– Я не думаю, що ти все вигадав. Я не думаю, що ти хоч щось вигадав.


– Правда?


– Так. Чесно кажучи, я не знаю, що й думати, але я певен: ти мені брешеш. – Він відпустив руку Джека. – Я вірю, що ти потрапив у «Осяйний дім». Я в це вірю, не сумнівайся. І я вірю, що у тебе був друг, якого звали Вовк, і він там помер. Вибач, але я не можу серйозно сприймати Долини і не можу прийняти, що твій друг був перевертнем.


– Тобто ти думаєш, що я з'їхав з глузду.


– Я думаю, у тебе біда. Але я не збираюся телефонувати до батька і не збираюся пропонувати тобі негайно піти. Цю ніч тут поспиш. Якщо почуємо, що містер Хейвуд робить вечірній обхід, перевіряючи, чи все на місці, сховаєшся під ліжком.


Річард з владним виглядом упер руки в стегна і оцінююче оглянув кімнату.


– Тобі треба відпочити. Я впевнений, частково проблема в цьому. В тому жахливому місці тебе трохи не вбили, ось в голові щось і змінилося, так що тепер тобі потрібно відпочити.


– Треба, – погодився Джек.


Річард закотив очі.


– Мені скоро йти на тренування з баскетболу, але ти можеш залишатися тут, а потім я знову принесу тобі їжі з їдальні. Що важливо, тобі треба відпочити і тобі треба повернутися додому.


– Нью-Гемпшир – це не будинок, – відповів Джек.


## Глава 30


Дивна пригода у школі Тэйера


1


Через вікно Джек бачив съежившихся від холоду підлітків в куртках, що курсували між бібліотекою та іншими корпусами школи. Якось проскочив повз Етридж – старшокласник, вранці накричавший на Джека – з розмаяним за спиною шарфом.


Річард дістав твідовий піджак з вузького стінної шафи біля ліжка.


– Що б ти не сказав, я абсолютно впевнений, що тобі треба повертатися до Нью-Гемпшир. Але зараз мені пора на тренування, тому що тренер Фрейзер на повернення змусить мене бігти десять кіл, якщо я не прийду. Сьогоднішнє тренування проводить хтось інший, і Фрейзер сказав, що уриє нас, якщо ми пропустимо. Хочеш чистий одяг? У мене, у всякому разі, є сорочка, яка тобі підійде. Батько надіслав її з Нью-Йорка, а «Брукс бразерс» переплутали розмір.


– Давай подивимося, – відповів Джек. Його одяг не витримувала ніякої критики, і Джек почував себе Пигпеном, персонажем з коміксу «Дрібниця пузата», якого оточувала аура бруду і засудження. Річард простягнув йому білу сорочку, все ще упаковану в поліетилен.


– Відмінно, спасибі, – подякував його Джек, дістав сорочку і почав виймати шпильки. Вона йому практично підійшла.


– Є ще піджак, який ти можеш приміряти, – додав Річард. – Блейзер, висить у шафі біля дальньої стіни. Дістань і подивись, як він тобі. Візьми один з моїх краваток. На випадок, якщо хто-небудь зайде, скажи, що ти з «Сент-Луїс кантрі дей» і приїхав по програмі «Центральне обмін». У нас в цьому році таких двоє або троє. Наші їдуть туди, вони приїжджають сюди, щоб брати участь у випуску газети. – Він попрямував до дверей. – Я повернуся перед обідом, подивитися, як ти.


Джек помітив, що до пластикового вкладишу в нагрудній кишені піджака Річарда прикріплені дві кулькові ручки, а сам піджак застебнутий на всі ґудзики.


За кілька хвилин Нелсон-Хаус зовсім заспокоївся. З вікна кімнати Річарда Джек бачив хлопців, що сиділи за столами в бібліотеці. Ніхто не ходив по доріжках або по тендітної коричневою траві. Тривалий дзвоник сповістив про початок четвертого уроку. Джек потягнувся і позіхнув. Відчуття, що він в безпеці, повернулося. Він у школі з усіма її знайомими ритуалами: дзвінками, уроками, баскетбольними тренуваннями. Може, йому вдасться залишитися тут ще на день. Може, він навіть подзвонить матері з одного з телефонів в Нелсон-Хаусі. І точно зуміє виспатися.


Джек підійшов до стінового шафі, знайшов блейзер, який висів там, де і говорив Річард. Все ще з біркою на рукаві. Слоут прислав його з Нью-Йорка, а Річард так жодного разу і не одягнув. Як і сорочка, блейзер опинився на розмір менше, ніж потрібно, і обтягивал плечі, але завдяки вільному крою Джек почував себе в ньому досить зручно. Білі манжети сорочки на півдюйма вилазили з рукавів.


Джек вибрав і краватка з гачка на дверцятах – червоний з синіми якорями. Накинув на шию, акуратно зав'язав. Подивився на себе в дзеркало і голосно розсміявся. Так, йому це вдалося. Він дивився на прекрасний новий блейзер, клубний краватку, білосніжну сорочку і джинси м'яті. Звичайно ж, тут йому саме місце. Він виглядав учнем приватної школи.


2


[28]Річард, як зазначив Джек, став шанувальником Джона Макфі, і Льюїса Томаса, і Стівена Джея Гулда. З довгого ряду книг Джек вибрав «Великий палець панди», тому що йому сподобалася назва, і попрямував до ліжка.


З баскетбольної тренування Річард не повертався дуже довго. Джек вже почав нервово міряти кроками маленьку кімнату. Не міг зрозуміти, що так затримало Річарда, але його уява малювала одну катастрофу за іншою.


А глянувши на годинник в п'ятий чи шостий раз, він зауважив, що учнів на території школи немає.


Те, що трапилося з Річардом сталося і зі всією школою.


День помер. Річард, подумав Джек, теж. Можливо, вимерла вся школа Тэйера, а чуму приніс він, і ніхто інший. За весь день він з'їв тільки курку, яку Річард вкрав для нього з їдальні, але голоду не відчував. Джека охопив відчай. Куди б він не приходив, попутницею його була смерть.


3


У коридорі знову почулися кроки.


З кімнати нагорі глухо долинав бах-бах-бах бас-гітари, і Джек знову впізнав мелодію з альбому «Блю Ойстер Калт». Кроки зупинились біля дверей. Джек поспішив до неї.


Річард виник на порозі. Двоє світловолосих учнів у ослаблених краватках подивилися на Джека, проходячи повз. В коридорі рок-музика звучала голосніше.


– Де ти пропадав весь день? – запитав Джек.


– Знаєш, дивна якась історія, – відповів Річард. – Скасовано всі заняття в другій половині дня. Містер Дафри навіть не дозволив учням повернутися до своїх шафок. А коли ми прийшли на баскетбольну тренування, дивацтв тільки додалося.


– Хто такий містер Дафри?


Річард подивився на Джека так, наче той щойно народився.


– Хто такий містер Дафри? Директор. Ти нічого не знаєш про цю школу?


– Ні, але деякі ідеї у мене вже з'явилися. І що на тренуванні тобі здалося таким дивним?


– Пам'ятаєш, я говорив тобі, що тренер Фрейзер попросив якогось одного замінити його сьогодні? І ще сказав, що змусить намотувати кола на стадіоні тих, хто посміє не прийти на тренування. Я подумав, що тренувати нас буде прямо-таки Ел Макгуайр, ти розумієш, яка-небудь зірка. У школі Тэйера спортивних традицій ні, але я все одно думав, що заміна буде особливою.


– Дай вгадаю. Новий хлопець виглядав так, ніби мав про спорт невиразне уявлення.


Річард здивовано підняв підборіддя.


– Так, – кивнув він. – Точніше, взагалі ніякого. – Річард задумливо подивився на Джека. – Він весь час курив. І з такими довгими сальними волоссям тренерів не буває. По правді кажучи, він швидше нагадував тих, про кого більшості тренерів подобається витирати ноги. Навіть очі в нього були дивними. Готовий сперечатися, він курить травку. – Річард посмикав светр. – Я не думаю, що він хоч трішки розбирається в баскетболі. Він навіть не велів нам розігрувати комбінації, що ми зазвичай робимо після розминки. Ми просто бігали і кидали в кільце, а він на нас кричав. Сміявся. Ніби ніколи не бачив нічого кумеднішого, ніж діти, які грають в баскетбол. Ти коли-небудь зустрічав тренера, який думає, що спорт – це смішно? І розминку він провів дивно. Сказав: «Гаразд, віджимайтеся» – і закурив. Ні рахунку, ні темпу, кожен віджимався як хотів. А потім: «Гаразд, тепер побігайте». Він виглядав... якимось диким. Думаю, завтра я поскаржуся тренеру Фрейзеру.


– Я б не став скаржитися ні йому, ні директор, – похитав головою Джек.


– Гаразд, я тебе зрозумів. Містер Дафри – один з них. З тих, що живуть в Долинах.


– Чи він на них працює.


– Хіба ти не бачиш, що можеш все вписується в загальну картину? Все, що йде не так? Це дуже легко – пояснювати все подібним чином. Божевільний мозок так і працює. Ти знаходиш зв'язки там, де їх немає.


– Та бачу те, чого немає.


Річард знизав плечима, але, незважаючи на байдужість, яке виражало це рух, на його обличчі читалася смуток.


– Ти сам це сказав.


– Почекай хвилинку. Ти пам'ятаєш, що я говорив тобі про будинок, який впав в Анголі, штат Нью-Йорк?


– «Рейнберд-Тауерс».


– Ну й пам'ять. Я думаю, той нещасний випадок – моя вина.


– Джек, ти...


– Зійшов з розуму, знаю. Послухай, хто-небудь закладе мене, якщо ми вийдемо і подивимося вечірній випуск новин?


– Сумніваюся. Більшість зараз займається. А навіщо?


Тому що я хочу знати, що відбувається навколо.


Але думка цю Джек не озвучив. Милі пожарчики, витончені землетрясеньица – свідчення того, що перетинають кордон між реальностями. Щоб дістатися до мене. До нас.


– Хочеться поміняти обстановку, друже Річард. – І Джек пішов за Річардом в коридор зі світло-зеленими стінами.


## Глава 31


Школа Тэйера перетворюється в пекло


1


Джек першим відчув зміни і відразу усвідомив, що відбувається: все почалося раніше, ще до повернення Річарда, і внутрішньо він вже налаштувався на зміни.


Хеві-метал «Вампірського тату» у виконанні «Блю Ойстер Калт» замовк. І в телевізорі в загальній кімнаті, за яким замість новин дивилися «Герої Хогана», теж наче вимкнули звук.


Річард повернувся до Джека, відкрив рот, щоб щось сказати.


– Мені це не подобається, Гридли, – випередив його Джек. – Місцеві тамтами мовчать. Тут дуже тихо.


– Ха-ха, – сухо відповів Річард.


– Річард, я можу задати тобі одне питання?


– Так, звичайно.


– Ти боїшся? – Особа Річарда говорило, що більше всього на світі він хоче відповісти: «Ні, зрозуміло, немає, в цей час в Нелсон-Хаусі завжди так тихо». На жаль, Річард не вмів брехати. Старий добрий Річард. На Джека накотилася хвиля теплих почуттів до одного.


– Так, я трохи наляканий.


– Можу я запитати дещо-що ще?


– Мабуть.


– Чому ми обидва шепчем?


Річард довго мовчки дивився на нього. Потім знову рушив по зеленому коридору.


Вони бачили, що всі двері чи розкриті, або прочинені. Джек вловив дуже знайомий запах, яким тягнуло з відчиненої двері з цифрою «4» на табличці. Джек повністю відкрив двері.


– Який з них курить травичку?


– Що? – невпевнено перепитав Річард.


Джек шумно втягнув носом повітря.


– Чуєш?


Річард повернувся і заглянув в кімнату. Обидві настільні лампи горіли. На одному столі лежав розкритий підручник історії, на іншому – номер «Хеві-метал». Стіни прикрашали постери. Коста-дель-Сіль, Фродо і Сем, що йдуть по потріскалися паруючим рівнинах Мордора до замку Саурона, Едді Ван Хален. На розкритому номері «Хэвиметал» валялися навушники, з них доносилася ледь чутна музика.


– Якщо тебе можуть виключити за те, що дозволив одному спати під ліжком, сумніваюся, що за одвірок у вас тут просто дадуть по руках. Я прав? – запитав Джек.


Через це зі школи, природно, виключають. – Річард як зачарований дивився на косячок, і Джек вирішив, що його друг здивований і шокований навіть сильніше, ніж в той момент, коли він, Джек, показував йому загоюються, опіки на руках.


– Нелсон-Хаус порожній, – озвучив Джек очевидне.


– Не говори дурниць! – відрізав Річард.


– Тим не менше це так. – Джек обвів рукою коридор. – Залишилися тільки ми. А тридцять з гаком підлітків безшумно з гуртожитку не вивести. Вони не пішли – вони зникли.


– В Долини, як я розумію.


– Не знаю. Може, вони все ще тут, але на іншому рівні. Може, вони там. Може, вони в Клівленді. Але поруч з нами їх точно немає.


– Закрий двері, – кинув Річард, а оскільки Джек зволікав, різко закрив її сам.


– Ти не хочеш загасити...


– Я не хочу до нього доторкатися. Я повинен донести на них, знаєш. Я повинен донести на них містерові Хейвуда.


– Ти це зробиш? – в подиві запитав Джек.


На обличчі Річарда відбилася досада.


– Ні... мабуть, ні. Але мені це не подобається.


– Непорядок.


– Так. – Очі Річарда блиснули за скельцями окулярів, кажучи, що саме так і є, він вимагає порядку в усьому, а якщо Джеку щось не подобається, то це його особиста справа. І Річард закрокував далі. – Я хочу знати, що тут відбувається, і, повір мені, я це з'ясую.


Це з'ясування може виявитися куди небезпечніше для твого здоров'я, ніж марихуана, Річі-бій, подумав Джек і пішов за одним.


2


Вони стояли в загальній кімнаті, озираючись. Річард вказав у бік двору. У вмираючому світлі дня Джек розгледів групу учнів, що зібралися навколо зеленувато-бронзовій статуї Тэйера.


– Вони курять! – сердито вигукнув Річард. – Курять прямо у дворі!


Джек відразу подумав про запах трави в коридорі гуртожитку.


– Вони курять, це точно, – кивнув він, – і не ті сигарети, що виготовляють на тютюновій фабриці.


Річард сердито забарабанил пальцями по склу. Джек бачив, що він вже забув і спорожніле гуртожиток, і безперервно палить тренера, який замінив Фрейзера, і психічні відхилення від норми, помічені у Джека. Перекошене від люті обличчя Річарда говорило: Коли натовп хлопців ось так курить травичку поруч зі статуєю батька-засновника цієї школи, нема чого дивуватися, якщо хтось почне переконувати мене, що земля плоска, а прості числа іноді кратні двом або в чомусь не менше безглуздому.


Серце Джека переповнювала жалість до одного, але одночасно його захоплювало таке реакційний, навіть ексцентричне ставлення Річарда до товаришів за навчанням. І він знову задався питанням, а чи зможе Річард витримати потрясіння, які могли чекати їх попереду.


– Річард, ці хлопці не навчаються в школі Тэйера, вірно?


– Господи, ти справді з'їхав з глузду, Джек. Це старшокласники. Я дізнаюся кожного. Той хлопець в ідіотському шкіряному льотному шоломі – Норрінгтон. У зелених тренувальних штанях – Баклі. Я бачу Гарсона... Литлфилда... в шарфі – Етридж, – закінчив він.


– Ти впевнений, що це Етридж?


– Зрозуміло, це він! – крикнув Річард. Раптово повернув клямку, підняв нижню раму і висунувся на холод.


Джек втягнув Річарда тому.


– Річард, будь ласка, тільки послухай...


Слухати Річард не хотів. Він нахилився і знову висунувся в холодний сутінок.


– Гей!


Ні, не привертай їх уваги, Річард, заради Бога...


– Гей, хлопці! Норрінгтон! Литлфилд! Що, чорт забирай, відбувається?


Розмови і грубий сміх обірвалися. Тип, який носив шарф Этриджа, обернувся на голос Річарда. Трохи схилив голову набік, щоб придивитися. Світло з вікон бібліотеки і тління вечірньої зорі падали йому на обличчя. Руки Річарда злетіли до рота.


Права половина обличчя була як у Этриджа – тільки Этриджа більш старого, Этриджа, побував у місцях, куди учні приватних шкіл не ходять, і зробив багато такого, чого учні приватних шкіл не роблять. Іншу половину покривало переплетення шрамів. Поблискуючий півмісяць очі дивився з кратера горбистою плоті під лобом і здавався скляною кулькою, майже утопленим в жир. З лівого кута рота стирчав довгий ікло.


Це його двійник, зі спокійною впевненістю подумав Джек. Я бачу перед собою двійника Этриджа. Вони всі двійники! Двійник Литлфилда, і двійник Норрінгтона, і двійник Баклі, і так далі. Бути такого не може! Або може?


– Слоут! – крикнув псевдо-Етридж і зробив два кроки в бік Нелсон-Хауса. Тепер світло ліхтарів під'їзної дороги падав на його спотворене обличчя.


– Закрий вікно, – прошепотів Річард. – Закрий вікно. Я помилився. Він схожий на Этриджа, але це не Етридж, може, його старший брат, може, хтось хлюпнув кислотою в обличчя братові Этриджа, і тепер він божевільний, але це не Етридж, тому закрий вікно, Джек, закрий вікно немед...


Псевдо-Етридж наблизився до них ще на крок. Він посміхався. Його мова, огидно довгий, вивалився з рота.


– Слоут! – знову крикнув він. – Віддай нам свого пасажира!


Джек і Річард одночасно сіпнулися, перезирнулися, їх особи напружилися.


Виття прорізав ніч... і це дійсно була ніч, сутінки згасли.


Річард дивився на Джека, і на мить Джек побачив в його очах справжню ненависть – привіт від Моргана Слоута. Чому ти тут, Джек? А? Навіщо затяг мене в цю кашу? Чому заявився до мене з усіма цими байками Сібрук-Айленда?


– Ти хочеш, щоб я пішов? – м'яко запитав Джек.


Ще мить злість залишалася в очах Річарда, а потім її змінила властива йому доброта.


– Ні. – Він неуважно пройшовся рукою по волоссю. – Ні, нікуди ти не підеш. Там... там дикі пси. Дикі пси, Джек, в кампусі школи Тэйера! Я хочу сказати... ти з ними вже стикався?


– Так, стикався, Річі-бій, – як і раніше, м'яко відповів Джек, а Річард знову пройшовся пальцями по волоссю, які вже стирчали на всі боки, чому завжди акуратний і прилизаний один Джека почав нагадувати добродушного божевільного винахідника Гвинта Разболтайло, кузена Дональда Дака.


– Зателефонувати Бойнтону, він начальник служби безпеки, ось що я повинен зробити, – пробурмотів Річард. – Зателефонувати Бойнтону, або в міську поліцію, або...


Гвалт піднявся серед дерев на дальній стороні чотирикутного двору, в сгустившихся там тіні, виття, в якому чулося щось людське. Річард подивився в ту сторону, його губи тремтіли, як у старого, потім перевів благальний погляд на Джека.


– Закрий вікно, Джек, будь ласка! Я відчуваю, що в мене температура. Думаю, я застудився.


– Звичайно, Річард. – Джек закрив вікно, відсікаючи виття, наскільки це було можливо.


## Глава 32


«Прийшли нам свого пасажира!»


1


– Допоможи мені, Річард, – пропихтів Джек.


– Я не хочу рухати цей комод, Джек, – відповів Річард дитячим повчальним голосом. Тепер, коли вони повернулися в кімнату, темні мішки під очима стали помітніше. – Нехай стоїть на своєму місці.


Знадвору знову долинув виття.


Ліжко вже стояла перед дверима. Звичний порядок в кімнаті Річарда кардинальним чином змінився. Річард, кліпаючи очима, стояв і озирався. Потім підійшов до ліжка і стягнув ковдри. Одне мовчки простягнув Джеку, інше розстелив на підлозі. Дістав з кишень дріб'язок і гаманець, акуратно поклав на комод. Потім ліг на середину ковдри, накинув його краю на себе і завмер, не знявши окуляри, з написаним на обличчі німим відчаєм.


Зовні до кімнаті підступала густа примарна тиша, порушувана тільки далеким ревом важких фур на автостраді. У всьому Нелсон-Хаусі не лунало жодного звуку.


– Я не хочу говорити про те, що відбувається зовні, – сказав Річард. – Прошу це врахувати.


– Добре, Річард. – Джек і не збирався сперечатися. – Ми не будемо про це говорити.


– Добраніч, Джеку.


– Спокійної ночі, Річард.


Річард посміхнувся, ледь помітно і неймовірно втомлено, але і цієї посмішки вистачило, щоб серце Джека зігрілось і заболіло.


– Я радий, що ти прийшов, і вранці ми про все поговоримо, – додав Річард. – Я впевнений, до того часу все проясниться. І застуда, яку я підхопив, напевно піде.


Річард повернувся на правий бік і заплющив очі. П'ять хвилин потому, незважаючи на жорсткий підлогу, він уже міцно спав.


Джек довго сидів, дивлячись у темряву. Іноді бачив світло фар автомобілів, що проїжджали по Спрінгфілд-авеню. Інший раз і фари, і вуличні ліхтарі зникали, наче вся школа Тэйера выдергивалась з цієї реальності і на якийсь час підвішувалася в небутті, перш ніж повернутися на належне місце.


Піднявся вітер. Джек чув, як він шарудить останніми листками, що залишилися на деревах, що росли біля чотирикутного двору, чув, як під його натиском гілки стукають, мов кістки, чув, як він завиває в проходах між будівлями.


2


– Цей хлопець йде сюди, – напружено сказав Джек. Пройшов годину або трохи більше. – Двійник Этриджа.


– А?


– Не важливо. Спи. Нема чого тобі на це дивитися.


Але Річард вже сідав. Перш ніж зупинитися на згорблена, деформованої фігурі, яка прямувала до Нелсон-Хаусу, його погляд встиг пройтися по всьому кампусу. І побачене глибоко вразило Річарда, налякало його до глибини душі.


Плющ на Монксон-Філд-Хаусі, ще вранці редковатый, але все-таки зелений, тепер набув огидний жовтий відтінок.


– Слоут! Віддай нам свого пасажира!


Раптово Річарду захотілося тільки одного – знову заснути. Заснути і спати, поки не пройде грип (він прокинувся з думкою, що це грип: не якась легка застуда, а справжній грип). Тільки грип і пов'язана з ним висока температура могли призвести до таким жахливим, ніяк не пов'язаними з реальним життям галюцинацій. Не слід було йому підходити до відкритого вікна... і дозволяти Джеку влазити в кімнату через вікно. Ледь Річард подумав про це, як засоромився власних думок.


3


Джек скоса глянув на Річарда і бліде обличчя і вирячені очі друга підказали йому, що той все більше і більше втрачає зв'язок з реальністю.


Невисока потвора стояла на вибіленої морозом траві, нагадуючи троля, вылезшего з-під якогось мосту. Руки, які закінчувалися довгими кігтями, ледь не діставали до колін. Над лівою кишенею армійської куртки красувалася кострубата напис «ЕТРИДЖ». Куртку троль не застебнув, і Джек бачив під нею порваний і м'яту пендлтонскую сорочку. Темна пляма з одного боку могло бути і кров'ю, і блювотою. Носив троль і краватку, пом'ятий, синій, з малесенькою золотою літерою «Е» трохи нижче вузла. Прицепившиеся до краватці головки будяків нагадували гротескні шпильки.


Тільки половина особи Этриджа рухалася як годиться. Джек бачив бруд на волоссі і листя на одязі.


– Слоут! Віддай нам свого пасажира!


Джек знову подивився на потворного двійника Этриджа, зустрівся з ним поглядом. Очі Этриджа вібрували в очницях, зовсім як зубці камертона, і Джеку довелося докласти чимале зусилля, щоб відвести погляд.


– Річард, – прошепотів він, – не дивися йому в очі.


Річард не відповів. Він як зачарований дивився на усміхненого троля, двійника Этриджа.


У переляку Джек стукнув Річарда по плечу.


– Ох, – видихнув Річард, схопив руку Джека і доклав до свого лобі. – У мене висока температура?


Джек прибрав руку з чола Річарда, трохи теплого, але не гарячого.


– Схоже на те.


– Я так і знав. – В голосі Річарда чулося непідробне полегшення. – Скоро піду в лазарет, Джек. Думаю, мені не обійтися без антибіотиків.


– Дай нам, Слоут!


– Давай поставимо комод перед вікном, – запропонував Джек.


– Тобі небезпека не загрожує, Слоут! – прокричав Етридж. Підбадьорливо посміхнувся. У всякому разі, права частина обличчя підбадьорливо посміхнулася, тоді як ліва застигла, як у трупа.


– Чому він так схожий на Этриджа? – запитав Річард з неприродним спокоєм. – Чому його голос так легко проходить крізь скло? І що з його обличчям? – Річард говорив все різкіше, і коли він ставив останнє питання – можливо, найважливіший, – в його голосі вже виразно звучав страх: – І де він взяв краватка Этриджа, Джек?


– Я не знаю, – відповів Джек. Ми знову у Сібрук-Айленді, можеш не сумніватися, Річі-бій, і, я думаю, ми будемо танцювати, поки ти не почнеш блювати.


– Дай нам, Слоут, а не то ми прийдемо і заберемо його.


І псевдо-Етридж в лютій усмішці оголив свій єдиний ікло.


– Прийшли свого пасажира, Слоут, він небіжчик! Він небіжчик, і ти відчуєш, як він смердить, якщо найближчим часом не пришлеш його.


– Допоможи мені пересунути цей гребаной комод! – прошепотів Джек.


– Так, – кивнув Річард. – Так, добре. Ми передвинем комод, а потім я ляжу та, можливо, пізніше піду в лазарет. Що думаєш, Джек? Що скажеш? Це хороший план? – На його обличчі читалася молитва: він дуже хотів, щоб Джек визнав його план хорошим.


– Можливо, – відповів Джек. – Всьому свій час. Зараз – комод. Вони можуть кидати каміння.


4


Незабаром Річард знову провалився в сон, стогнав, щось бурмотів. Гірше того, з куточків його щільно зімкнутих очей потекли сльози.


– Я не можу його віддати, – говорив Річард сумували, здивованим голосом п'ятирічки. Похолодівши, Джек дивився на нього. – Я не можу віддати, я хочу, щоб тато був зі мною, будь ласка, хто-небудь, скажіть мені, де мій тато, він пішов у шафу, але зараз його немає в стінній шафі, мені потрібен мій тато, він скаже мені, що робити. Будь ласка...


Камінь влетів у вікно. Джек скрикнув.


Удар припав на задню стінку комода. Кілька осколків скла проскочили в щілини праворуч і ліворуч від неї, впали на підлогу і розбилися вщент.


– Віддай нам свого пасажира, Слоут!


– Не можу, – простогнав Річард, перевертаючись у ковдрі.


– Віддай його нам! – крикнув ще один голос, сміється і підвиваючий. – Ми повернемо його в Сібрук-Айленд, Річард! Повернемо в Сібрук-Айленд, де йому саме місце!


Ще камінь. Джек інстинктивно пригнувся, хоча камінь знову вдарив в комод. Собаки вили, і гавкали, і гарчали.


– Ніякого Сібрук-Айленда, – бурмотів у сні Річард. – Де мій тато? Я хочу, щоб він вийшов з того стінної шафи. Будь ласка, будь ласка, ніяких байок Сібрук-Айленда, будь ЛАСКА...


Джек опустився на коліна, почав трясти Річарда, повторюючи:


– Прокидайся, це всього лише сон, прокидайся, заради Бога, прокидайся!


– Пожалста-пожалста-пожалста, – зазвучав зовні хор нелюдських голосів. У Джека виникло відчуття, що у Нелсон-Хауса зібралися зверолюді з острова доктора Моро.


– Проспайся, проспайся, проспайся! – підключився другий хор.


Собаки вили.


Полетіли нові камені, перетворюючи скло в дрібний пил, вдаряючись об задню стінку комода, розгойдуючи його.


– ТАТО В СТІННІЙ ШАФІ! – крикнув Річард. – ТАТУ, ВИХОДЬ, БУДЬ ЛАСКА, ВИХОДЬ, Я БОЮСЯ!


– Пожалста-пожалста-пожалста!


– Проспайся, проспайся, проспайся!


Руки Річарда засмикалася в повітрі.


Камені летіли, вдарялися про комод. Скоро, подумав Джек, прилетить досить великий камінь, щоб пробити тонку стінку або звалити комод на них.


Зовні сміялися, і ревли, і скандували огидними тролльими голосами. Собаки – схоже, ціла зграя – вили і гарчали.


– ТАТО-А-А-А-А-А... – з жахом вигукнув Річард.


Джек відважив йому ляпаса.


Очі Річарда широко розкрилися. Секунду він витріщався на Джека, не дізнаючись одного, наче сон спалив його розум. Потім схлипнув і шумно видихнув.


– Кошмарний сон. З-за температури, напевно. Але я не пам'ятаю точно, що мені снилося, – різко додав він, наче побоюючись питання Джека про подробиці кошмару.


– Річард, нам треба вибиратися з цієї кімнати.


– Вибиратися з цієї?.. – Річард дивився на Джека як на божевільного. – Я не можу, Джек. У мене висока температура... ніяк не менше ста трьох градусів, може, сто чотири або сто п'ять[29]. Я не можу...


– Якщо температура в тебе і піднялася, то максимум на градус, – спокійно заперечив Джек. – А то й менше...


– Але я весь горю! – запротестував Річард.


– Вони кидають каміння, Річард.


– Галюцинації не можуть кидати каміння, Джек. – Річард немов пояснював слабоумному щось дуже просте, але життєво важливе. – Це байки Сібрук-Айленда. Це...


Новий град каміння обрушився на вікно.


– Прийшли свого пасажира, Слоут!


– Пішли, Річард. – Джек підняв одного на ноги. Підвів до дверей, потім вивів у коридор. Він дуже шкодував Річарда... мабуть, не так сильно, як Вовка... але близько до того.


– Ні... хворий... температура... я не можу...


Нові камені загуркотіли по комоду у них за спиною. Річард вискнув і схопився за Джека, як потопаючий.


Дикий, квохчущий сміх почувся зовні. Собаки вили і билися між собою.


Джек побачив, що бліде обличчя Річарда стало ще блідіше, побачив, що одного качає, і повернувся до нього. Але не встиг підхопити, і той впав у відчинені двері кімнати Руела Гарденера.


5


Річард лише зомлів і прийшов в себе, ледь тільки Джек вщипнув його за ніжну шкіру між великим та вказівним пальцями. Річард не збирався обговорювати те, що відбувалося зовні... робив вигляд, що не розуміє, про що каже Джек.


По коридору вони обережно просувалися на сходах. Джек заглянув в загальну кімнату і присвиснув.


– Річард, ти тільки подивися на це!


Річард з небажанням подивився. У загальній кімнаті панував розгром. Стільці були перевернуті. Диванні подушки – розпороті. Портрет батька-засновника Тэйера на дальній стіні – спотворений: хтось додав пару диявольських рогів, що стирчать із сивого волосся, хтось інший домалював під носом вуса, а хтось третій скористався гострим предметом, щоб невміло надряпати в промежині член. Вітрина шафи з пам'ятними подарунками була розбита.


Джеку дуже не подобався неймовірний, неймовірний жах, що відбивалося на обличчі Річарда. У певному сенсі той куди легше переніс би поява взводів ельфів, стрункими неземними рядами марширують по коридорах, чи драконів, ширяють над чотирикутним двором, ніж поступове знищення школи Тэйера, яку він знав і любив. Річард вірив, що в школі Тэйера поєднуються добро і благородство, що вона – непорушний бастіон у світі, де ні на що можна розраховувати... навіть на повернення батьків, пішли в стінні шафи.


– Хто це зробив? – сердито запитав Річард. І сам відповів: – Ці виродки. Більше нікому. – Він подивився на Джека, і, судячи з виразу його обличчя, йому почала відкриватися істина. – Можливо, це колумбійці, – раптово заявив він. – Вони, можливо, колумбійці, і це, можливо, війна наркокланов, Джек. Тобі не приходила в голову така думка?


Джеку довелося придушити бажання розреготатися. Так, таке пояснення міг запропонувати тільки Річард Слоут. Колумбійці. Кокаїнова війна в школі Тэйера в Спрінгфілді, штат Іллінойс. Елементарно, мій дорогий Ватсон, загадка вирішена на сім з половиною відсотків[30].


– Я думаю, все можливо, – відповів Джек. – Давай подивимося, що нагорі.


– Навіщо, в ім'я Господа?


– Ну... може, ми там кого-небудь знайдемо. – Джек в це не вірив, але відчував, що потрібно хоч якесь обгрунтування. – Може, там хтось сховався. Хто-небудь нормальний, як ми.


Річард подивився на Джека, потім на розгромлену загальну кімнату, і у нього на обличчі знову позначилася біль. Тепер особа Річарда немов говорило: Я дійсно не хочу на це дивитися, але з якоїсь причини це все, на що я в даний момент дійсно ХОЧУ дивитися; це гірко і огидно, немов кусаєш лимон, або царапаешь нігтями по грифельній дошці, або водиш виделкою по фаянсової раковині.


– Наркотики – біда нашої країни, – заговорив Річард лекторською тоном. – Тільки минулого тижня я прочитав у «Нью ріпаблік» статтю про поширення наркотиків, Джек, і всі ці люди могли обкуритися. Вони могли нанюхатися кокаїну! Вони могли...


– Пішли, Річард, – спокійно обірвав його Джек.


– Я не впевнений, що зможу піднятися по сходах, – по-старечому сварливо пробурчав Річард. – У мене дуже висока температура, щоб підніматися по сходах.


– Як навчають у школі Тэйера, спроба не тортури, – відповів Джек, захоплюючи Річарда в потрібному напрямку.


6


Коли вони дісталися до сходовому майданчику другого поверху, в застиглу тишу Нелсон-Хауса повернувся звук.


Зовні гарчали і гавкали собаки: судячи з усього, їх зібралося вже не десять і не двадцять, а сотні. Раптом задзвонили дзвони в каплиці.


І від їх дзвону дворняги, які носилися по двору, просто збожеволіли. Вони накидалися один на одного, зчепившись, каталися з недоглянутої, зарослої бур'янами траві, рвали зубами все, що виявлялося в межах досяжності. На очах Джека одна напала на в'яз. Інша стрибнула на бронзову статую Тэйера, і від удару оскаленной морди про твердий метал бризнула кров.


У відразі Джек відвернувся.


– Пішли, Річард.


Річард охоче підкорився.


7


Другий поверх зустрів їх перевернутої меблями, розбитими вікнами, клаптями набивання, вініловими пластинками, які, судячи з усього, використовували в якості фрісбі, розкиданої одягом.


Третій поверх затягнуло туманом. Тут було тепло і волого, як у тропічному лісі. Коли Джек і Річард підійшли до дверей з написом «ДУШОВА», стало зовсім жарко. Тонкі щупальця пара, що зустріли їх на сходах, перетворилися на густу, непроникну завісу.


– Залишайся тут, – розпорядився Джек. – Чекай мене.


– Звичайно, Джек, – незворушно відповів Річард, трохи піднявши голос, щоб його не заглушала ллється вода в душовій. Його окуляри запітніли, але він і не збирався їх протирати.


Джек відкрив двері і ввійшов. Спека обліплювала. Одяг тут же намокла від поту і висів у повітрі пари. В облицьованій кахелем кімнаті гуркотіла вода. Вона текла з усіх двадцяти душових головок, націлених на складену посеред душовою купу спортивної амуніції. Вода повільно просочувалась крізь цю купу, наповнюючи душову пором. Джек зняв черевики і повільно обійшов кімнату по периметру, намагаючись залишитися сухим і не обпектися, тому що влаштував це неподобство не потрудився відкрити холодну воду. Джек по черзі вимкнув воду у всіх кабінках. Для цього у нього не було підстав, ніякого приводу, і він лаяв себе за втрату часу, який міг би витратити на пошуки способу покинути Нелсон-Хаус і кампус школи Тэйера до того, як всі ці тварі накинуться на них.


Ніякого приводу, хіба що не тільки Річарду потрібно було створювати якусь подобу порядку з хаосу... створювати порядок і підтримувати його.


Він повернувся в коридор і побачив, що Річарда немає.


– Річард? – крикнув Джек, відчуваючи, як прискорено забилося серце.


Відповіді не було.


– Річард!


У повітрі висів важкий запах розлитого одеколону.


– Річард, де ти, чорт забирай!


Рука Річарда лягла на плече Джека, і той скрикнув.


8


– Не розумію, чого ти так закричав, – пізніше дивувався Річард. – Це був лише я.


– Просто я нервую, – стомлено відповів Джек.


Вони сиділи на третьому поверсі в кімнаті хлопця з напрочуд гармонійним ім'ям Альберт Хамберт, якого прозвали Альберт Брюхан. Він був найтовстішим учнем у школі, і Джек в це вірив: заповнювало кімнату неймовірна кількість «помийної їжі». Відчувалося, що цей хлопець більше всього на світі боявся не відсторонення від тренування з баскетболу або двійки за контрольну з тригонометрії. Ні, його лякало інше: прокинутися вночі і виявити, що під рукою немає упаковки пончиків або кексів з арахісовим маслом. Всі його запаси були розкидані по кімнаті. Скляна банка з маршмаллоу розбилася, але Джек ніколи не любив маршмаллоу. Як і лакричні черв'яків – Альберт Брюхан тримав цілу коробку на верхній полиці стінної шафи. На коробці Джек прочитав: «З Днем народження, дорогий. Від твоєї люблячої мами».


Одні люблячі мами шлють коробки з лакричні хробаками, інші люблять тата – блейзери від «Брукс бразерс», втомлено подумав Джек, та якщо є різниця, то лише Джейсону відомо, в чому вона.


Вони знайшли в кімнаті Альберта Брюхана достатньо їжі, щоб влаштувати трапезу з ковбасок «Слім джимс», нарізаної скибочками пепероні і картопляних чіпсів зі смаком солі і оцту. На десерт з'їли упаковку печива. Джек приніс з коридору викинутий туди стілець Альберта і сів біля вікна. Річард влаштувався на ліжку.


– Так, ти точно нервуєш, – погодився Річард і похитав головою, коли Джек запропонував йому останнє печиво. – Параноя, природно. Все тому, що останні два місяці ти провів у дорозі. Ти прийдеш в норму, як тільки повернешся до матері, Джек.


– Річард, – Джек відкинув порожню упаковку «Феймос амос», – вистачить нести пургу. Ти бачиш, що коїться в твоїй кампусі?


Річард облизнул губи.


– Я це пояснив. У мене температура. Може, нічого цього не відбувається, а якщо й відбувається, то в цьому немає нічого незвичайного, просто мій розум все сприймає перекручено. Це один варіант. Інший... ну... торговці наркотиками.


Річард трохи пересунувся до узголів'я ліжка Альберта Брюхана.


– Ти не вживав наркотиків, Джек? У своїх мандрах? – Очі Річарда знову спалахнули розумним світлом. Ось логічне пояснення, логічний вихід із усього цього божевілля, говорив цей світ. Джек якимось чином опинився замішаним у наркоторгівлі, і ці люди прийшли сюди слідом за ним.


– Ні, – втомлено відповів Джек. – Я завжди думав, що ти адекватно оцінюєш ситуацію, Річард, і уявити собі не міг, що побачу на власні очі, як ти використовуєш голову, щоб спотворювати факти.


– Джек, це якийсь... маячня, і ти це знаєш.


– Нарковійни в Спрінгфілді, штат Іллінойс? – перепитав Джек. – І хто у нас розповідає байки Сібрук-Айленда?


Саме в цей момент камінь влетів у вікно кімнати Альберта Хамберта, засипавши осколками скла підлогу.


## Глава 33


Річард у темряві


1


Річард скрикнув і підняв руку, щоб захистити обличчя. Осколки до нього не долетіли.


– Прийшли його, Слоут!


Джек встав. Його переповнювала сліпа лють.


Річард схопив одного за руку.


– Тримайся подалі від вікна, Джек.


– На хрін! – гаркнув Джек. – Набридло слухати, що про мене говорять як про піцу.


Псевдо-Етридж стояв на доріжці, що веде до четырехугольному двору.


– Забирайся звідси! – крикнув йому Джек. І раптом його осяяло: думка увірвалася в розум, немов спалах сонячного світла. Після короткої паузи він закричав на всю горлянку: – Я наказую вам забратися звідси! Всім! Наказую піти ім'ям моєї матері, королеви!


Псевдо-Етридж сіпнувся, наче його вдарили батогом по обличчю.


Але потім хворобливе здивування схлынуло, і псевдо-Етридж заусміхався.


– Вона мертва, Сойєр! – крикнув він у відповідь, проте зір Джека з незрозумілої причини стало гостріше, і він бачив, що тварина відчуває себе вкрай незатишно, нехай і прагне показати протилежне. – Королева Лаура мертва, і твоя мати теж мертва... померла в Нью-Хемпширі... померла і смердить.


– Забирайтеся! – проревів Джек, і йому здалося, що псевдо-Етридж знову сіпнувся, в подиві і люті.


Річард з'явився біля вікна, блідий і розгублений.


– Про що ви двоє кричите? – Він пильно дивився на скалящегося виродка внизу. – Звідки Етридж знає, що твоя мати в Нью-Хемпширі?


– Слоут! – крикнув псевдо-Етридж. – Де твій галстук?


Особа Річарда винувато перекосило. Його руки метнулися до расстегнутому коміру сорочки.


– На цей раз ми тебе пробачимо, якщо ти пришлеш свого пасажира, Слоут! – крикнув псевдо-Етридж. – Якщо ти пришлеш його, все стане як колись! Ти ж цього хочеш, так?


Річард дивився вниз на псевдо-Этриджа і, не віддаючи собі звіту – Джек в цьому не сумнівався, – кивав. На його обличчі читалася печаль, очі блищали від стримуваних сліз. Він хотів, щоб все повернулося на круги своя, так-так.


– Хіба ти не любиш цю школу, Слоут? – заревів псевдо-Етридж, дивлячись на вікно кімнати Альберта.


– Люблю, – пробурмотів Річард, ковтаючи сльози. – Так, звісно, я її люблю.


– Ти знаєш, що ми робимо з шмаркачами, які не люблять цю школу? Віддай його нам! І все стане так, ніби він тут і не з'являвся!


Річард повільно обернувся, подивився на Джека моторошними порожніми очима.


– Тобі вирішувати, Річі-бій, – м'яко зауважив Джек.


– У нього наркотики, Річард! – крикнув псевдо-Етридж. – Різні! Кокаїн, гашиш, ангельська пил! Він їх продає, щоб оплачувати свою подорож на захід! Де, по-твоєму, він взяв це красиве пальто, в якому з'явився у твого порога?


– Наркотики. – В голосі Річарда чулося безмірне, пробирающее до тремтіння полегшення. – Я так і знав.


– Але ти в це не віриш, – заперечив Джек. – Твою школу змінили не наркотики, Річард. І собаки...


– Прийшли його Сло... – Голос псевдо-Этриджа затихав, затихав.


Коли підлітки подивилися вниз, тварина зникла.


– Як думаєш, куди йшов твій батько? – м'яко запитав Джек. – Куди, по-твоєму, він вирушив, коли не вийшов із стінної шафи?


Річард повільно повернувся до нього, і його обличчя, зазвичай таке спокійне, і інтелігентне, і безтурботне, тепер стрясала тремтіння. І груди почала сіпатися. Річард раптово впав в обійми Джека, притулився до нього, охоплений відчайдушної панікою.


– О-О-воно п-п-прикоснулось до-до мене-е-е-е! – пронизливо вискнув він. Тіло тряслося в руках Джека, як трос лебідки під надлишкової навантаженням. – Воно прикоснулось до мене, воно п-прикоснулось до-до мене, щось там п-п-прикоснулось до мене, І Я НЕ З-З-ЗНАЮ, ЩО ЦЕ БУЛО.


2


Притискаючись гарячим чолом до плеча Джека, Річард видавив з себе історію, яку зберігав у таємниці всі ці роки. Вона покидала його маленькими твердими шматочками, немов він отхаркивал деформовані кулі. Слухаючи, Джек згадував той випадок, коли його батько зайшов у гараж... і двома годинами пізніше з'явився в кінці кварталу, прямуючи до будинку. Невеселі спогади, але те, що трапилося з Річардом було набагато гірше. Саме ця подія пояснювало залізну, безкомпромісну встановлення його одного на існування реальності, тільки реальності, нічого, крім реальності. Воно пояснювало повне неприйняття будь-яких фантазій, навіть наукової фантастики... а Джек знав з власного шкільного досвіду, що учні з технічними нахилами, такі як Річард, зазвичай читають НФ запоєм... якщо це справжня НФ – Хайнлайн, Азімов, Артур Кларк, Ларрі Нівен. Зрозуміло, позбавте нас від метафізичної муті робертов силвербергов і баррі молзбергов, але ті твори, де йдеться про зоряних квадрантах і логарифми, ми будемо читати до посиніння, поки ці тексти не полізуть у нас з вух. До Річарду це не стосувалося. Нелюбов Річарда белетристиці засіла у ньому так глибоко, що він брався за роман лише за однієї умови: якщо той значився в списку книг, обов'язкових для прочитання. У початкових класах він дозволяв Джеку вибирати книги, які включалися у вільний список прочитаного за літо. Його не хвилювало, що це за книги, він пережовував їх, як вівсянку. І Джеком опанувала ідея фікс: знайти історію – будь-яку історію, – яка порадує Річарда, повеселить Річарда, захопить Річарда, як інший раз захоплювали Джека хороші романи і розповіді... хороші, думав він, майже такі ж, як Денні мрії, і кожен створював свою версію Долин. Але йому так і не вдалося викликати тремтіння задоволення, висікти іскру, домогтися хоч якоїсь реакції. Будь-який твір, будь то «Рудий поні», «Дорожній демон», «Над прірвою в житі» або «Я – легенда», зустрічалися однаково: Річард хмурився, тупо зосереджувався, а потім слідував нудний звіт про прочитане, за який викладач англійської ставив четвірку з мінусом, якщо перебував у чудовому настрої. У ті рідкісні семестри, коли Річард не бачив своє прізвище у списку найкращих учнів, картину псувала виключно трійка з англійської мови та літератури.


Коли Джек дочитав «Повелителя мух» Вільяма Голдінга, його трусило, кидало то в жар, то в холод, він відчував захоплення і страх, і найбільше йому хотілося – як і завжди, якщо траплялася особливо хороша історія, – щоб вона ніколи не закінчувалася, тривала і тривала, триває життя (тільки життя зазвичай нудніше й безглуздіше, ніж історії). Він знав, що Річарду скоро здавати звіт про прочитаної книзі, і відніс йому пошарпану книжку в паперовій обкладинці в повній впевненості, що «Повелитель мух» зробить неможливе і Річард відреагує на історію про загублених хлопчиків, повільно перетворюються в дикунів. Але Річард сприйняв «Повелителя» так само, як і інші книги, і написав ще один звіт, такий же яскравий і блискучий, як висновок про розтині жертви автомобільної аварії, складене страждають від похмілля патологоанатомом. «Та що це з тобою, Річард? – вибухнув тоді Джек. – Чому, Господи ти Боже, ти зустрічаєш в багнети хорошу історію?» Але Річард лише приголомшено дивився на нього, не розуміючи злості Джека. «Знаєш, насправді немає такого поняття, як хороша вигадана історія», – відповів він.


В той день Джек пішов додому в замішанні: він не міг зрозуміти повного заперечення Річардом вигаданих історій. Але тепер він думав, що багато чого прояснилося, навіть більше, ніж йому хотілося. Можливо, Річард кожну нову книгу сприймав як двері стінної шафи, яку йому пропонувалося відкрити. Можливо, кожна яскрава картинка на обкладинці з зображеннями людей, які ніколи не будуть справжніми, нагадувала Річарду про те ранку, коли він наївся вигадками до відвалу, так що вистачило на все життя.


3


Річард бачить, як батько заходить в шафу у великій спальні, закриває за собою двері-гармошку. Річарду, напевно, п'ять років... або шість... але точно не більше семи. Він чекає п'ять хвилин, десять, а коли батько все не виходить з стінної шафи, його починає охоплювати страх. Він кличе. Він кличе


(гей, налийте нам кубки, так набийте нам трубки, та кличте моїх скрипалів[31])


батька, але батько не відповідає, він кличе голосніше і голосніше і підходить ближче і ближче до стінового шафі, а коли після п'ятнадцяти хвилин його батько все не виходить з шафи, Річард тягне двері-гармошку в бік, відкриває її і заходить в шафу. Заходить в темряву, як у печеру.


І щось відбувається.


Він проштовхується серед грубого твіду, і гладкого бавовни – рідко – м'якого шовку пальто, костюмів і піджаків батька, він відчуває, як запахи одягу, нафталінових кульок і затхлій темряви починають поступатися місцем іншому запаху – люто-печені. Річард продовжує заглиблюватися в шафу, вигукуючи ім'я отця, він думає, що біля дальньої стіни пожежа і в ньому горить його батько, бо пахне вогнем... і раптово усвідомлює, що дощок під ногами більше немає, що він стоїть на чорній землі. Дивні чорні комахи з очима на довгих стеблинках стрибають навколо його пухнастих капців. «Тато!» – кричить він. Пальто і піджаків немає, підлоги немає, але стоїть він не на хрусткому білому снігу. Під ногами – смердюча чорна земля, в якій, судячи з усього, і живуть ці неприємні стрибали чорні комахи. Він потрапив не в Нарнію. Інші крики відповідають на крик Річарда – крики і божевільний сміх. Дим клубочиться навколо нього, дме легкий вітерець, Річард повертається і, спотикаючись, рухається в тому напрямку, звідки прийшов, витягнувши руки перед собою, як сліпий, намагаючись вхопитися за одяг, принюхуючись до слабкого, але дошкульним запаху нафталіну...


І раптом рука хапає його за зап'ястя.


«Тато?» – питає він, але, подивившись вниз, бачить не людську кисть, а щось зелене і луската, з звиваються присосками, щось зелене на довгій гнучкої руці, высунувшейся з темряви, та ще два немиготливі голодні жовті очі, які дивляться на нього з тієї ж темряви.


З диким криком він виривається і кидається вперед... і його пальці знову знаходять батьківські піджаки й костюми, і він чує благословенний, звичний звук смещающихся по перекладині вішалок, а ця зелена кисть з присосками на прощання стосується його потилиці і зникає.


Він три години чекає в цього проклятого стінної шафи, трясучись, блідий, як вчорашня зола в холодному каміні, боячись знову увійти в нього, боячись зеленої руки і жовтих очей, зі зростаючою впевненістю, що його батько мертвий. І коли на кінець четвертої години його батько повертається в кімнату, він не виходить з шафи, а відкриває двері, за якої коридор другого поверху, – двері за СПИНОЮ Річарда. В той момент все і відбувається: Річард відкидає вигадане раз і назавжди; Річард відмовляється мати справу з вигаданим, домовлятися, знаходити точки дотику. Він, просто кажучи, наївся досхочу, на всю решту життя. Він підстрибує, біжить до свого батька, своєму коханому Моргану Слоуту, обіймає його з такою силою, що руки будуть хворіти всю наступну тиждень. Морган піднімає сина, сміється, запитує, чому він такий блідий. Річард посміхається, каже, що, можливо, щось з'їв на сніданок, але зараз почуває себе краще, і цілує батька в щоку, вдихаючи улюблену суміш запахів поту і одеколону «Радж». В той же день, трохи пізніше, він бере всі книги з історіями – із серії «Мої перші книжки», книжки-розкладачки, з серії «Я вмію читати», книги доктора Сьюзі, «Зелену книгу казок для малят», – укладає їх у картонну коробку, коробку забирає в підвал і думає: «Мені плювати, якщо зараз станеться землетрус, в підлозі відриється щілину і проковтне всі ці книги. Власне, мене це тільки порадує. Мене це так порадує, що я буду сміятися весь день, а потім ще і всі вихідні». Землетрусу немає, але Річард все одно радіє тому, що книги залишаються в подвійній темряві – картонної коробки і підвалу. Він більше ніколи не загляне в цю коробку, як ніколи не загляне у шафу з дверима-гармошкою, і хоча іноді йому сниться щось з плоскими жовтими очима, що ховається в його шафі або під ліжком, він більше не згадає цю зелену щітку з присосками, не згадає, поки в школі Тэйера не настануть дивні часи, а він сам не розридається в обіймах свого друга Джека Сойєра.


Він наївся до відвала, на всю решту життя.


4


Джек сподівався, що Річард, розповівши історію і виплакатися, прийде – більше чи менше – в норму, стане звичайним, до межі раціональним Річардом. Насправді Джека не хвилювало, чи остаточно з'їхала у Річарда дах чи ні. Зумій Річард осмислити, що відбувається і примиритися з тим божевіллям, що діялося навколо, його могутній інтелект допоміг би Джеку в пошуках виходу... хоча б виходу з школи Тэйера, а може, і з життя Річарда, до того як Річард остаточно зрушиться.


Але не склалося. Коли Джек спробував продовжити розмову – розповісти Річарду про свого батька, який увійшов в гараж, але не вийшов з нього, – Річард відмовився слухати. Давній секрет, пригода в тому стінній шафі, виплив назовні (частково Річард вперто продовжував чіплятися за думку, що це була галюцинація), але він як і раніше вважав, що наївся до відвала, на всю решту життя.


На наступний ранок Джек спустився вниз. Взяв свої речі і те, що, на його думку, могло знадобитися Річарду: зубну щітку, підручники, зошити, чистий одяг. Він вирішив, що день вони проведуть в кімнаті Альберта Брюхана. Звідти спостерігатимуть за двором і воротами. З настанням ночі, можливо, спробують піти.


5


Джек порився в шухлядах письмового столу Альберта і знайшов пляшечку з таблетками дитячого аспірину. Якийсь час дивився на нього, думаючи, що ці маленькі помаранчеві таблетки характеризують люблячу матусю Альберта точно так само, як і коробка з лакричні хробаками на полиці стінної шафи. Потім витрусив на долоню півдесятка таблеток і дав Річарду, а той їх розсіяно проковтнув.


– Іди сюди і приляж, – запропонував йому Джек.


– Ні, – відповів Річард сердитим, стривоженим і неймовірно нещасним голосом. – Я повинен бачити, що відбувається, щоб потім надати повний звіт для... для... для опікунської ради.


Джек торкнувся чола Річарда, холодного, навіть крижаного, і сказав:


– У тебе підвищується температура, Річард. Тобі краще прилягти, поки аспірин не зіб'є її.


– Підвищується? – Річард подивився на нього з такою глибокою вдячністю. – Правда?


– Так, – відповів Джек із серйозним обличчям. – Ти повинен полежати.


Річард заснув через п'ять хвилин після того, як ліг. Джек сів у крісло Альберта Брюхана, таке ж продавлене, як і середина матраца Альберта. В набирає чинності денному світлі обличчя Річарда здавалося восковим.


6


Так чи інакше, день пройшов, і де-то близько четвертої пополудні Джек заснув. Прокинувся він уже в темряві і гадки не маючи, скільки проспав. Знав тільки одне: йому нічого не снилося, і це радувало. Річард неспокійно ворухнувся. Джек встав. Потягнувся, скривився від болю у затекшей спині. Підійшов до вікна, виглянув – і застиг з широко розкритими очима. Першою у нього майнула думка: Я не хочу, щоб Річард це побачив. Треба зробити все, щоб цього уникнути.


Господи, ми повинні вибиратися звідси якомога швидше, подумав Джек в жаху. Навіть якщо вони з якихось причин бояться на нас напасти.


Але чи він справді хотів забрати звідси Річарда? Вони не думали, що йому це вдасться, – розраховували на те, що він не дозволить своєму другові ще раз зіткнутися з усім цим безумством.


Стрибай, Джекі. Ти повинен стрибнути, і ти це знаєш. І повинен взяти з собою Річарда, тому що це місце перетворюється в пекло.


Я не можу. Від стрибка в Долини у Річарда остаточно з'їде дах.


Не важливо. Ти повинен це зробити. Це самий кращий варіант – може, єдиний, – тому що вони цього не очікують.


– Джек? – Річард підвівся. Його особа без окулярів виглядало зовсім беззахисним. – Джек, все закінчилося? Це був сон?


Джек сів на ліжко, обняв Річарда за плечі.


– Ні, – промовив він тихо й заспокійливо. – Ще не закінчилося, Річард.


– Я думаю, мені стало гірше. – Річард відсторонився від Джека, підвівся з ліжка, підійшов до вікна, затиснувши дужку окулярів великим і вказівним пальцями правої руки. Надів окуляри, виглянув. Силуети з сяючими очима снували взад-вперед. Річард довго стояв біля вікна, а потім поступив так незвично, так не по-ричардовски, що Джек ледве повірив своїм очам. Зняв окуляри і свідомо впустив на підлогу. Почувся хрускіт – одна лінза при падінні тріснула. А Річард, продовжуючи діяти за наміченим планом, наступив на окуляри, перетворивши обидві лінзи в порошок.


Підняв оправу, подивився на неї, потім недбало кинув у бік сміттєвої корзини Альберта Брюхана. Промахнувся. На обличчі Річарда тепер однозначно читалося: Я більше не хочу цього бачити, от і не побачу, цю проблему я вирішив. Я Наївся До Відвала, На Всю Решту Життя.


– Ти тільки поглянь, – промовив він спокійним, байдужим голосом. – Я розбив окуляри. У мене були ще одні, але їх я розбив у спортивному залі два тижні тому. А без них я майже сліпий.


Джек знав, що це неправда, але побачене позбавило його дару мови. І він не знав, як адекватно відреагувати на такий радикальний вчинок Річарда: той, схоже, прийшов до висновку, що немає іншого способу зупинити насувається божевілля.


– І я думаю, що температура у мене піднялася ще вище, – продовжив Річард. – У тебе ще є аспірин, Джек?


Джек висунув шухляду столу і мовчки простягнув Річарду пухирець. Той проковтнув шість або вісім таблеток і знову ліг.


7


Час минав, і Річард, який постійно обіцяв обговорити їх положення, знову і знову відмовлявся від свого слова. Він не міг обговорювати їх відхід з школи, взагалі не міг нічого обговорювати, у нього знову піднялася температура, піднялася ще вище, за його відчуттями, до ста п'яти градусів, а то й до ста шести. Так що йому були потрібні сон і відпочинок.


– Річард, заради Бога! – спитав Джек. – Та ти трусишь! Такого я від тебе ніяк...


– Не говори дурниць! – Річард знову повалився на ліжко Альберта. – Я всього лише хворий, Джек. Ти не можеш вимагати від мене, щоб я обговорював все це божевілля, коли я тяжко хворий.


– Річард, ти хочеш, щоб я пішов і залишив тебе тут?


Секунду Річард, повільно кліпаючи, дивився на Джека.


– Ти не підеш, – відповів він і знову заснув.


8


Близько дев'ятої вечора в кампусі знову настав один із загадкових періодів спокою, і Річард, можливо, відчувши, що тиск на його нестійку психіку слабшає, прокинувся і перекинув ноги через край ліжка. На стінах з'явилися бурі плями, і він дивився на них, поки не помітив підійшов до нього Джека.


– Я відчуваю себе набагато краще, Джек, – квапливо заговорив він, – але немає жодного сенсу говорити про відхід. Зараз темно і...


– Ми повинні піти цим вечором, – похмуро відповів Джек. – Вони можуть спокійно чекати, поки ми самі не вийдемо з Нелсон-Хауса. Ці гриби, що ростуть на стінах... і тільки не кажи мені, що ти їх не бачиш.


Річард посміхнувся з непробивним байдужістю, яка ледь не вивело Джека з себе. Він любив Річарда, але в той момент з радістю торохнув його про найближчу плямисту стіну.


Ось тут-то в кімнаті Альберта Брюхана і з'явилися довгі, товсті білі гусениці. Вони проникали крізь бурі грибні плями, немов були їх породженнями. Звиваючись, спочатку наполовину вилазили з стіни, а потім під дією власної ваги падали на підлогу і сліпо повзли до ліжка.


Наскільки пам'ятав Джек, зір у Річарда було не таким вже й поганим, і він сумнівався, що воно різко погіршився за час, що минув з їх останньої зустрічі. Як з'ясувалося, він не помилився. Річард бачив багато. У всякому разі, без праці розгледів білих гусениць, вивалюється із стін. Закричав і притулився до Джеку з перекошеним від огиди особою.


– Гусениці, Джек! Ох, Господи! Гусениці! Гусениці!


– Все буде добре... не хвилюйся, Річард. – Джек утримував Річарда на місці, сам здивований своєю силою. – Ми просто почекаємо до ранку. Ніяких проблем.


Вони вивалювалися з стін десятками і сотнями, товсті, білі, нагадують опаришів-переростків. Деякі лопалися при ударі об підлогу. Інші неспішно рушили до Джека і Річарду.


– Гусениці, Джек. Ми повинні вибиратися звідси, ми повинні...


– Слава Богу, хлопець нарешті прозрів, – вирвалося у Джека.


Він перекинув рюкзак через ліве плече, правою рукою міцно схопив за лікоть Річарда і поніс його до дверей. Гусениці лопалися і розліталися бризками під їх ногами. Тепер тварі суцільним потоком вивалювалися з бурих плям, заполоняючи кімнату Альберта. Ось вони посипалися з бурого плями на стелі, падаючи на волосся і плечі Джека. Скрикнувши, він почав струшувати їх, тягнучи волаючого і б'ється Річарда за двері.


Я думаю, ми вже в дорозі, подумав Джек. Хай допоможе нам Бог, думаю, ми вже в дорозі.


9


Вони повернулися в загальну кімнату. Річард, як з'ясувалося, теж не уявляв, як можна вислизнути з кампуса школи Тэйера. Джек знав тільки одне: він не довіряв цій оманливою тиші і не збирався виходити з Нелсон-Хауса через парадні двері.


Оглядаючи кампус через широке вікно загальної кімнати, Джек звернув увагу на присадкувата восьмикутне цегляна будівля, розташоване ліворуч.


– Що там таке, Річард?


– А? – Річард дивився на клейку, жирну грязюку, поточну по темному четырехугольному двору.


– Маленьке присадкувата цегляна будівля. Його звідси ледь видно.


– А-а... Станція.


– Що за станція?


– Назва, яка тепер нічого не означає, – відповів Річард, не відриваючи очей від залитого брудом двору. – Як наш лазарет. Це будівля називалася молочної, тому що в ньому перебували корівник і установка по розливу молока в пляшки. До тисяча дев'ятсот десятого року або близько того. Традиції, Джек. Це дуже важливо. Одна з причин, з яких мені подобається школа Тэйера.


Він як і раніше тужливо дивився на чотирикутний двір.


– У всякому разі, одна з причин, за якими вона мені подобалася.


– Гаразд, з молочної зрозуміло. А звідки станція?


Річард виразно уболівав про розірвання понять «школа Тэйера» і «традиції».


– Ця частина Спрінгфілда була великим залізничним вузлом. Власне, у минулому...


– Про який минулому ми говоримо, Річард?


– Про вісімдесятих роках дев'ятнадцятого століття. Вісімдесятих і дев'яностих. Бачиш...


Річард замовк. Його короткозорі очі пройшлися по загальній кімнаті – як припустив Джек, в пошуках гусениць. Вони ще не з'явилися... поки що. Але він бачив, що де-не-де на стінах з'являються бурі плями. Гусениць ще не було, проте чекати їх появи залишалося недовго.


– Продовжуй, Річард, – підштовхнув Джек. – Раніше нікому не доводилося тягнути тебе за язик.


Річард ледь посміхнувся. Його погляд повернувся до Джека.


– Два останніх десятиліття дев'ятнадцятого століття Спрінгфілд був одним з трьох або чотирьох найбільших залізничних вузлів Америки виключно завдяки вдалому географічному положенню. – Він підняв праву руку до обличчя, звичним жестом поправити окуляри, виявив, що їх немає, і збентежено опустив руку. – Залізничні колії тяглися із Спрінгфілда в усі сторони світу. Ця школа існує саме тому, що Ендрю Тейер побачив потенційні можливості Спрінгфілда. Він нажив статки на залізничних перевезеннях. Головним чином на західне узбережжя. Першим усвідомив, наскільки вигідно перевозити товари по залізниці не тільки на схід, але і на захід.


Яскраве світло раптово спалахнула в голові Джека, заливши все його думки своїм сяйвом.


– На західне узбережжя? – Шлунок сіпнувся. Джек ще не міг усвідомити, що показував йому цей яскравий світло, але слово вже виникло в голові, чітке і ясне.


Талісман!


– Ти сказав, на західне узбережжя?


– Зрозуміло, сказав. – Річард якось дивно подивився на свого друга. – Джек, ти глухнеш?


– Ні, – відповів Джек. Спрінгфілд був одним з трьох або чотирьох найбільших залізничних вузлів Америки... – Ні, я в порядку. – Він першим усвідомив, наскільки вигідно перевозити товари по залізній дорозі на захід...


– Знаєш, твоє обличчя стало таким дивним.


Він, можна сказати, першим усвідомив, наскільки вигідно перевозити товари по залізниці в Пограниччі.


Джек знав, абсолютно точно знав, що Спрінгфілд досі є якоюсь вузловий точкою, можливо, перевалочним пунктом. Може, саме з цієї причини тут так добре спрацьовувала магія Моргана.


– Тут розташовувалися углехраніліща, і маневрові парки, і паровозні депо, і стоянки товарних вагонів, плюс мільярд миль шляхів і гілок, – говорив Річард. – Вони займали всю територію школи Тэйера. Заглибившись в землю на кілька футів, ти знайдеш залізничні рейки, шпали, шлак і все таке. Але тутешні залізниці – далеке минуле, за винятком цього маленького будівлі. Станції. Зрозуміло, воно ніколи не служило цією станцією. Сам бачиш, дуже маленьке. У ньому розташовувалася станційна контора, де працювали начальник станції і його помічники.


– Ти з біса багато про це знаєш, – механічно озвався Джек, голову якого раніше заливав це яскраве, сліпуче світло.


– Це частина традицій школи Тэйера, – пояснив Річард.


– І як воно вживається тепер?


– Там маленький театр. Для постановок драматичного клубу. Але останні пару років його діяльність заглухла.


– Думаєш, будівля замкнено?


– Та кому прийде в голову замикати станцію? – здивувався Річард. – Чи ти думаєш, що у когось може виникнути думка вкрасти декорації до постановки «Фантастикс» тисяча дев'ятсот сімдесят дев'ятого року?


– Так ми можемо потрапити туди?


– Думаю, так. Але навіщо...


Джек вказав на двері за столами для пінг-понгу:


– А що там?


– Торгові автомати. І мікрохвильова піч, щоб розігрівати заморожені обіди. Джек...


– Пішли.


– Джек, я думаю, у мене знову піднімається температура. – Річард слабо посміхнувся. – Може, побудемо тут якийсь час? Можемо на ніч влаштуватися на диванах...


– Бачиш ці бурі плями на стінах? – похмуро запитав Джек.


– Ні, без окулярів, зрозуміло, не бачу!


– Вони є. І приблизно через годину з них полізуть білі гусениці.


– Добре, ходімо, – квапливо погодився Річард.


10


Торгові автомати смерділи.


Схоже, весь товар зіпсувався. Синя цвіль покривала і сирні крекери, чіпси, і скибочки хліба, і смажену свинину. Розтануло морозиво сочилося з автомата «Візьми ріжок».


Джек потягнув Річарда до вікна. Визирнув. Звідси він зміг розгледіти станцію у всіх подробицях. Побачив за нею сітчастий паркан і йде з кампуса службову дорогу.


– Виберемося в лічені секунди, – прошепотів він, відкрив засувку і підняв раму.


Ця школа існує саме тому, що Ендрю Тейер побачив потенційні можливості... А ти бачиш потенційні можливості, Джекі?


Він вважав, що так.


– Хто-небудь з цих людей все ще там? – нервово запитав Річард.


– Ні, – відповів Джек, недбало глянув у вікно. І дійсно, були вони там чи ні, значення не мало.


Один з трьох або чотирьох найбільших залізничних вузлів Америки... нажив статки на залізничних перевезеннях... головним чином на західне узбережжя... першим усвідомив, наскільки вигідно перевозити товари по залізній дорозі на захід... на захід... на захід...


У вікно увірвалася густий сморід гниючих водоростей і продуктової звалища. Джек перекинув ногу через підвіконня і схопив Річарда за руку.


– Пішли.


Річард подався назад, його обличчя витягнулося від страху.


– Джек... я не знаю...


– Тут все розвалюється, а скоро поповзуть гусениці. І не тільки. Пішли. Хто-небудь помітить мене в цьому вікні, і ми втратимо шанс вислизнути звідси, як двоє мишенят.


– Я нічого не розумію! – завищав Річард. – Я не розумію, що тут, чорт забирай, відбувається.


– Заткнись і вилазь з вікна. Або я тебе тут не залишу. Клянуся Богом, залишу. Я тебе люблю, але моя мати помирає. Я тебе залишу, і тобі самому доведеться піклуватися про себе.


Річард подивився на Джека і з виразу його обличчя – навіть без окулярів – зрозумів, що той каже правду. Взяв його за руку.


– Господи, я боюся, – прошепотів він.


– Ти такий не один, – відповів Джек і зістрибнув на брудну траву. Через мить Річард приєднався до нього.


– Ми повинні перетнути галявину і дістатися до станції, – прошепотів Джек. – Думаю, до неї ярдів п'ятдесят. Якщо добежим і двері буде відкрита, сховаємося всередині, якщо двері замкнені, залишимося біля стіни, яка дивиться на Нелсон-Хаус. Переконавшись, що нас ніхто не бачив і все спокійно...


– Підемо до паркану.


– Точно. – А може, нам доведеться стрибнути, але зараз краще про це не думати. – До службової дорозі. Я думаю, якщо ми зуміємо вибратися зі школи, все владнається. А коли пройдемо чверть милі, ти, можливо, обернешся – і побачиш звичні вогні в гуртожитках і бібліотеці.


– Це буде чудово. – Річарду так цього хотілося, що у Джека защеміло серце.


– Гаразд, ти готовий?


– Мабуть.


– Біжимо до станції. Притискаємося до стіни з цієї сторони. Пригибаемся, щоб нас прикрили кущі. Бачиш їх?


– Так.


– Добре... побігли!


Та пліч-о-пліч вони помчали від Нелсон-Хауса до станції.


11


Вони пробігли менше половини шляху – дихання білою парою виривалося з ротів, ноги місили грязь, – коли в каплиці безладно задзвонили дзвони. Їм тут же відповів собачий хор.


Вони повернулися, всі ці перевертні. Джек пошукав руку Річарда і побачив, що Річард теж шукає його руку. Через мить їхні пальці зустрілися.


Річард закричав і потягнув Джека вліво. Рука Річарда стискивала пальці одного, поки не захрумтіли кісточки. Сухорлявий білий вовк, голова Вовчого ради директорів, з'явився через станції і тепер з усіх лап мчав до них. Той самий старий з лімузина, подумав Джек. Інші вовки і собаки слідували за ним... і тут до Джека дійшло – до горла миттєво підкотила нудота, – що деякі з них не собаки, а наполовину трансформувалися підлітки та дорослі (вчителі, припустив він).


– Містер Дафри! – вискнув Річард, вказуючи вільною рукою. (Ось це так! Для сліпого ти бачиш зовсім непогано, Річі-бій, подумав Джек.) – Містер Дафри! Господи, це містер Дафри! Містер Дафри! Містер Дафри!


Так Джек перший і єдиний раз побачив директора школи Тэйера – мініатюрного дідка з сивим волоссям, великим гачкуватим носом і зморщеним волохатим тілом мавпи з плеча шарманщика. Він спритно втік на четвереньках серед собак і підлітків, його академічна шапочка гойдалася на голові з боку в бік, вперто відмовляючись звалитися. Дивлячись на Джека з Річардом, директор посміхався, а крізь усмішку стирчав мову, довгий, свесившийся набік, в жовтих нікотинових плямах.


– Містер Дафри! Містер Дафри! Господи! Містер Дафри! Містер Та...


Річард все лютіше тягнув Джека вліво. Джек силою та розмірами перевершував одного, але того охопила паніка. Повітря струсонули вибухи. Мерзенний сморід смітника посилювалася. Джек чув, як лопаються бульбашки продавившегося крізь бруд болотного газу. Білий вовк, який очолював зграю, стрімко наближався, і Річард намагався відвести їх подалі, відвести їх до паркану, і це було правильно – і одночасно неправильно. Вони ж хотіли дістатися до станції, а не до паркану. Туди вони прагнули. Станція була їх метою, тому що тут знаходився один з трьох або чотирьох найбільших залізничних вузлів Америки, тому що Ендрю Тейер першим побачив потенційні можливості перевезення товарів на захід по залізниці, а тепер він, Джек Сойєр, теж розгледів цей потенціал. Зрозуміло, тільки на інтуїтивному рівні, але Джек вже зрозумів, що в таких глобальних питаннях інтуїція – єдине, чому можна довіряти.


– Відпусти свого пасажира, Слоут! – сердито бурмотів Дафри. – Відпусти свого пасажира, він занадто гарний для тебе!


Але хто такий пасажир? – думав Джек в ці останні секунди, коли запаниковавший Річард тупо намагався збити їх з шляху істинного, а Джек тягнув його за собою, до зграї дворняг, і підлітків, і вчителів, які бігли позаду білого вовка, до станції. Я скажу вам, хто такий пасажир. Пасажир – це той, хто їде. А де починається поїздка для пасажира? Звичайно ж, на станції...


– Джек, він вкусить! – крикнув Річард.


Вовк, що біг попереду Дафри, відірвався від землі. Його паща розкрилася, як ведмежий капкан. За спинами Джека і Річарда гримнуло: Нелсон-Хаус розвалився, як гнила диня.


І тепер вже Джек і з усієї сили стискав руку Річарда, міцно стискав, ще міцніше, міцніше не буває, а ніч бриніла збожеволілими дзвонами, палахкотіла бензиновими бомбами і вибухала петардами.


– Тримайся! – вигукнув Джек. – Тримайся, Річард, ми вирушаємо!


Він встиг подумати: Тепер ролі перемінилися; тепер Річард – стадо, Річард – мій пасажир. Хай допоможе Бог нам обом.


– Джек, що відбувається? – крикнув Річард. – Що ти робиш? Припини! ПРИПИНИ! ПРЕК...


Річард ще кричав, але Джек більше не чув його: раптово почуття приреченості лопнуло, як чорне яйце, і розум залив світ, світ і найчистіше повітря, такий чистий, що можна понюхати редиску, яку інший чоловік висмикнув із землі в півмилі від тебе. Раптово Джек відчув, що може відштовхнутися від землі і перестрибнути чотирикутний двір... або полетіти, як літали ті люди з закріпленими на спині крилами.


Так, мерзенну сморід смітника змінили світ, і чисте повітря, і відчуття польоту крізь тьму, і на мить все всередині Джека засяяло, а навколо все веселкою, веселкою, веселкою стало.


Так Джек Сойєр знову стрибнув в Долини, на цей раз рятуючись втечею з рушащегося кампуса школи Тэйера, під дзвін тріснутих дзвонів і гарчання собак.


І на цей раз він перетягнув з собою Річарда, сина Моргана Слоута.


Інтерлюдія


Слоут в цьому світі/Оррис в Долинах (III)


На ранок після стрибка Джека і Річарда в Долини зі школи Тэйера, на самому початку восьмого, Морган Слоут під'їхав до головних воріт школи. Припаркувався, байдуже глянувши на табличку з написом «ТІЛЬКИ ДЛЯ ІНВАЛІДІВ». Сунув руку в кишеню, дістав пляшечку з кокаїном, отсыпал трохи, втягнув носом. Через кілька миттєвостей світ став яскравіше і світліше. Класний порошок. Слоут задався питанням: а може, почати вирощувати коку в Долинах? Раптом якість стане ще вище?


Гарденер розбудив Слоута в його будинку в Беверлі-Хіллз в дві години ночі, щоб повідомити про те, що трапилося. В Спрінгфілді як раз пробило північ. Голос Гарденера тремтів. Він страшно боявся, що Морган впаде в лють, і злився, тому що розминувся з Джеком Сойєром менш ніж на годину.


– Цей хлопчик... цей поганий, поганий хлопчик...


Але Слоут не розлютився. Навпаки, залишився гранично спокійним. Відчуття зумовленості заповнило Слоута, і він підозрював, що воно виходило від іншої його іпостасі, яку він називав «ваше оррисчество», каламбурячи з приводу високого походження долинського Моргана.


– Зберігай спокій, – почув Гарденер. – Я під'їду як зможу швидко. Поки побудь там.


Слоут розірвав зв'язок, перш ніж Гарденер встиг вимовити хоч слово, відкинувся на подушки, склав руки на животі і закрив очі. На мить став невагомим... тільки на мить... а потім відчув, що рухається, почув скрип шкіряного упряжі, стогони залізних ресор, прокляття кучера.


Очі він відкрив Морганом з Орріса.


Як і завжди, перш за все він відчув неймовірну радість: в порівнянні з цим почуттям кокаїн тягнув лише на дитячий аспірин. Груди стала вже, вага – менше. Частота серцебиття Моргана Слоута становила вісімдесят п'ять ударів у хвилину, збільшуючись до ста двадцяти, коли він сердився. У Орріса частота серцебиття рідко перевищувала шістдесят п'ять ударів. Зір Моргана Слоута відповідало нормі, Морган з Орріса бачив куди краще. Міг розгледіти кожну тріщинку на борті диліжанса або насолодитися тонкістю плетіння фіранок, развевавшихся на вікнах. Кокаїн практично вбив нюх Слоута – ніс Орріса ідеально точно визначав запахи землі і повітря, міг виділити та розпізнати кожну молекулу.


В іншому світі залишилася порожня двоспальне ліжко, ще зберігає відбиток його великого тіла. Тут він сидів на лаві-сидіння, більш м'яке, ніж сидіння будь-якого «роллс-ройса», і їхав на захід, до дальнього краю Пограниччя, до місця, іменованому Прикордонна станція. До людини, якого звали Андерс. Він знав усе це, точно знав, де знаходиться, тому що Оррис раніше був тут, в його голові, говорив з ним, як праве півкуля мозку може говорити з раціональним лівим по ходу Денних мрій, тихо, але зовсім розбірливо. Точно так само Слоут говорив з Оррисом, тим же тихим голосом, в лічених випадках, коли Оррис Мігрував в – за визначенням Джека – американські Долини. Мигрировавший потрапляв в тіло свого двійника, і результатом ставав його мирний захоплення. Слоут читав про більш насильницьких захопленнях і, нехай ця тема не дуже його цікавила, здогадувався, що мова йшла про вселення безумців з інших світів... а може, Америка зводила з розуму тих, хто в ній з'являвся. Такого виключати не слід. Морган Слоут пам'ятав, як цей світ подіяв на Моргана з Орріса в перші два або три візиту: не тільки зацікавив, але і привів у дикий жах.


Диліжанс підкинуло: в Пограниччі дороги залишали бажати кращого, але доводилося радіти, що вони взагалі є. Оррис зручніше всівся: деформована нога тупо нила.


– Скачіть прямо, так поколотит вас Бог! – крикнув над головою кучер. Клацнув батіг. – Швидше, сини здохлих повій! Швидше!


Слоут посміхнувся від задоволення, яке приносило йому саме перебування в Долинах, хоча знав, що довго воно триватиме. Він уже з'ясував усе, що вимагалося: голос Орріса встиг нашептати. Диліжанс прибував на Прикордонну станцію (школу Тэйера в іншому світі) задовго до світанку. Вони могли перехопити їх там, якщо хлопчаки забаряться. Якщо ні – хлопчаків очікували Прокляті землі. У Моргана щеміло серце, і він злився при думці про те, що Річард зараз з цим засранцем Сойєром, але якщо була потрібна жертва... що ж, Оррис втратив сина і пережив це.


Єдине, що дозволяло Джеку досі залишатися в живих, – відсутність у нього двійника: переміщаючись в інший світ, цей щеня завжди потрапляв в аналог того місця, звідки стрибав. Слоут ж завжди переміщався в тіло Орріса, який міг знаходитися у багатьох милях... як і сьогодні. Йому пощастило на майданчику для відпочинку у Льюисбурга, але Сойєру удача посміхнулася ще ширше.


– Твоя удача скоро зійде нанівець, мій маленький друже, – пробурмотів Оррис. Диліжанс знову підкинуло. Оррис скорчив гримасу, потім посміхнувся. Так чи інакше, ситуація спроститься, навіть якщо остання сутичка вийде більш масштабною.


Досить.


Він закрив очі і схрестив руки на грудях. Ще мить відчував ниючий біль у деформованій нозі... а відкривши очі, вже дивився на стелю своєї спальні. Як і завжди, серце відреагувало на здобуття тілом додаткових фунтів здивованим ударом не в такт, а потім прискорили біг.


Слоут піднявся і подзвонив в «Вест коуст бізнес джет». Сімдесят хвилин вже вилітав з міжнародного аеропорту Лос-Анджелеса. Крутий і різкий набір висоти викликав у нього звичні відчуття – немов йому в зад сунули паяльну лампу. В Спрінгфілді вони приземлилися в п'ятдесят п'ять ранку за місцевим часом. Оррис вже під'їжджав до Прикордонної станції. Слоут орендував у «Хертце» седан і поїхав в школу Тэйера. Подорож по Америці мало свої плюси.


Він виліз із салону, коли задзвонили ранкові дзвони, і увійшов в кампус школи Тэйера, який нещодавно покинув його син.


Це ранній ранок в школі Тэйера не відрізнявся від будь-якого іншого. Дзвони виводили звичайну ранкову музику, щось класичне, трохи схоже на «Тебе, Бога, хвалимо». Учні проходили повз Слоута, прямуючи в їдальню або в спортзал. Можливо, більш мовчазні, ніж зазвичай, бліді і трохи огорошенные – немов вночі бачили один і той самий тривожний сон.


Який, зрозуміло, вони і бачили, подумав Слоут. На мить він зупинився перед Нелсон-Хаусом, задумливо подивився на будинок. Ніхто з них просто не знав, наскільки нереальними вони були, всі істоти, що жили поблизу тих місць, де утончалась перегородка між світами. Слоут обійшов кут і поспостерігав за прибиральником, собиравшим осколки скла, усіяли траву, як розсипані діаманти. Поверх його зігнутої спини можна було заглянути в загальну кімнату Нелсон-Хауса, де сидів незвично тихий Альберт Брюхан і тупо дивився мультфільм з Багзом Банні.


Слоут попростував до станції, а його думки повернулися до першого стрибка Орріса в цей світ. Він згадував про це з ностальгією, що, якщо розсудити, виглядало смішно: в кінці кінців, він тоді ледве не помер. Вони обидва тоді ледь не померли. Але сталося це в середині п'ятдесятих, а тепер йому самому перевалило за п'ятдесят... і це дві великі різниці.


Він повертався додому з офісу, і сонце світило на Лос-Анджелес крізь світло-пурпурне і туманно-жовту серпанок: в ті дні зміг ще не огорнув місто. Слоут перебував на бульварі Сансет, дивився на рекламний щит, який анонсував новий альбом Пеггі Лі, коли відчув холод в голові, немов з підсвідомості забив джерело і почав заливати все дивно, що нагадує... нагадує...


(сперму)


...ні, він не міг в точності визначити цю дивину. Тільки вона швидко теплела, набувала зв'язність, і Слоут ледве встиг усвідомити, що це він, Оррис, а потім все пішло шкереберть. Ніби потаємні дверцята повернулася на шарнірі – книжкова шафа з одного боку, чиппендейловский комод з іншого, і обидва ідеально підходять обстановці, – і ось вже Оррис сидить за кермом «форда» моделі 1952 року, з обтічним капотом, Оррис в коричневому двобортному костюмі і краватці від Джона Пенске, Оррис, протягує руку до своєї промежини, не від болю, а від цікавості. Адже Оррис ніколи в житті не носив труси.


У якийсь момент, це він пам'ятав, «форд» ледь не виїхав на тротуар, і тоді Морган Слоут – виступав вже другим номером – взяв керування автомобілем на себе, надавши Оррису, ледь не обезумевшему від щастя, можливість витріщатися по сторонах. Морган Слоут теж радів, як людина, що вперше показує одному свій новий будинок і виявляє, що будинок цей подобається тому нітрохи не менше, ніж господареві.


Оррис заїхав до ресторану для автомобілістів «Товстун» і після деякої плутанини з моргановскими паперовими грошима замовив гамбургер і картопля фрі, і шоколадний молочний коктейль. Зі словами проблем не виникало, вони лилися легко, зовсім як вода з джерела. Спочатку Оррис відкусив маленький шматочок, а потім ум'яв гамбургер з тією ж швидкістю, з якою Вовк розправився зі своїм першим «Воппером». Однією рукою він сипав в рот картопля фрі, інший крутив диск радіоприймача, перескакуючи з бібопа на Перрі Комо, великі оркестри, блюзи. Він висмоктав коктейль і замовив все по другому разу.


На половині другого бургера його – Слоута, як і Орріса, – почало нудити. Раптово смажену цибулю став занадто гострим і просто не ліз у горло; раптово все засмерділо вихлопними газами. Шкіра засіла. Він стягнув піджак (другий стакан молочного коктейлю, вже кавового, завалився набік, густе вміст поповзло на сидіння «форда»), поглянув на руки. Гидкі червоні плями розпливалися, зближуючись один з одним. Скрутило живіт. Він висунувся у вікно і блеванул, відчувши при цьому, як Оррис вискакує з нього, повертаючись у власний світ.


– Я можу вам чимось допомогти, сер?


– Гм-м-м? – Вирваний з роздумів, Слоут повільно повернувся. Перед ним стояв високий білявий підліток, безсумнівно, старшокласник, в личить приватній школі вбранні: бездоганно зшитий синій фланелевий блейзер поверх сорочки з відкладним коміром і линялі джинси.


Підліток відкинув волосся з лоба. В його очах застигло вже знайоме Слоуту розсіяне, приголомшена вираз.


– Я Етридж, сер. Подумав, чи не потрібна вам допомога? Ви виглядали... втраченим.


Слоут посміхнувся. Зібрався відповісти (але не відповів): Ні, друже мій, це ти так виглядаєш. Він вважав, що все добре. Сойеровское поріддя поки на свободі, але Слоут знав, куди Джекі попрямував, а це означало, що хлопчисько на повідку. Невидимому, але все одно повідку.


– Втраченим в минулому, нічого більше, – відповів він. – В давні часи. Я тут не чужинець, містер Етридж, якщо вас це турбує. Мій син навчається в цій школі. Річард Слоут.


На мить ошелешеності і подиву в очах підлітка додалося. Потім вони прояснилися.


– Звичайно ж, Річард! – вигукнув він.


– Я збираюся зайти до директора. А поки вирішив трохи прогулятися по території.


– Так, звичайно. – Етридж подивився на годинник. – Цим вранці я чергую в їдальні, тому, якщо ви впевнені, що допомога вам не потрібна...


– Я впевнений.


Етридж кивнув, мимоволі посміхнувся і відбув.


Слоут проводив його поглядом, потім подивився на галявину, уходившую до Нелсон-Хаусу. Зазначив розбите вікно. Пряме попадання. Мабуть, він міг – чого там, мав повне право припустити, що десь між Нелсон-Хаусом і восьмикутним цегляною будівлею двоє хлопчиків Мігрували в Долини. При бажанні він міг піти за ними. Зробити крок через поріг станції – адже замка на дверях немає – і зникнути. З'явитися в тому місці, де зараз Оррис. Він не так вже далеко. Може, вже перед станційним доглядачем. Це тобі не Мігрувати в точку, віддалену на сотню миль від потрібного тобі місця, а потім долати відстань у фургоні або, того гірше, на своїх двох.


Хлопці швидше за все вже відбули. У Прокляті землі. Якщо так, Прокляті землі їх доб'ють. І двійник Сонцесяйного Гарденера, Осмонд, звичайно ж, зможе вичавити з Андерса всю інформацію. Осмонд і його жахливий син. Мігрувати немає ніякого сенсу.


Хіба що подивитися одним оком. Отримати задоволення, знову ставши Оррисом, хоча б на кілька секунд.


І перевірити, зрозуміло. Все життя, з самого дитинства, йому доводилося все перевіряти.


Він озирнувся, щоб переконатися, що Етридж не крутиться неподалік, потім відкрив двері станції і увійшов.


Його зустрів затхлий, темний і неймовірно ностальгічний запах – старого гриму і парусинових декорацій. На мить у Слоута промайнула дика думка, що він зумів не просто Мігрувати, а перенісся в далеке минуле, в студентські дні, коли вони з Філом Сойєром страшенно захоплювалися театром.


Потім очі звикли до темряви, він побачив незнайому, майже приторную бутафорію – гіпсовий бюст Паллади для постановки «Ворона», золочену пташину клітку, книжкова шафа з намальованими корінцями книг – і згадав, що знаходиться в так званому малому театрі школи Тэйера.


Слоут постояв, глибоко вдихаючи пил. Його погляд зупинився на одному курному лучике, падавшем крізь маленьке віконце. Світло завагався, потім раптово став більш насиченим, як від настільної лампи. Слоут перенісся в Долини. Вмить – раз, і перенісся в Долини. Швидкість цієї Міграції його захопила. Зазвичай виникала пауза, відчуття переходу з одного місця в інше. Ця Пауза, схоже, знаходилася в прямій залежності від відстані між фізичними тілами двох його іпостасей, Слоута і Орріса. Одного разу, коли він Мігрував з Японії, куди прилетів на переговори з керівництвом кіностудії «Шао бразерс» про права на екранізацію жахливого роману про голлівудських зірок, яким погрожував знавіснілий ніндзя, пауза тривала так довго, що він злякався, що навічно загубився в порожнечі між світами. Але на цей раз вони знаходилися близько... так близько! Схоже на ті рідкісні випадки, подумав він,


(подумав Оррис)


коли чоловік і жінка одночасно досягають оргазму і розчиняються в сексі.


Запах сухої фарби і парусини змінився легким і приємним запахом долинського освітлювального олії.


Лампа на столі ледь жевріло, чадя темними стрічками диму. На іншому столі, зліва від нього, стояли глиняні тарілки з залишками їжі. Три тарілки.


Оррис ступив уперед, як зазвичай, трохи шаркаючи деформовану ногу, підняв одну з тарілок, дозволив мерцающему світла пограти на плямах жиру. Хто їв з цієї тарілки? Андерс, чи Джейсон, або Річард... хлопець, який також був би Раштоном, якщо б мій син не помер.


Раштон потонув, плаваючи в ставку неподалік від Великого палацу. Вони влаштували пікнік. Оррис і його дружина випили багато вина. Сонце припікало. Хлопчик, він ледве почав ходити, спав. Оррис і його дружина зайнялися любов'ю, потім теж заснули під теплим послеполуденным сонцем. Орріса розбудили крики дитини. Раштон прокинувся першим і пішов до води. Відплив від берега по-собачому, недалеко, але виявився на глибині і запанікував. Оррис зашкутильгав до воді, поплив до того місця, де бовтався малюк. Нога, ця клята нога, гальмувала його, і, можливо, зволікання коштувало Раштону життя. Коли Оррис дістався до дитини, той вже пішов під воду. Оррис вхопив його за волосся і витягнув на берег... але Раштон вже посинів і помер.


Шістьма тижнями пізніше Маргарет покінчила з собою.


А через сім місяців після цього юний син Моргана Слоута ледь не потонув у розташованому в Уэствуде басейні Асоціації молодих християн, де його вчили плавати. Річарда витягли з води таким же синім і мертвим, як Раштона... але рятувальник застосував штучне дихання рот в рот, і Річард Слоут почав дихати.


Бог заробляє свої цвяхи, подумав Оррис, а потім повернув голову на гучний хропіння.


Андерс, станційний доглядач, лежав на солом'яному тюфяке в кутку, його кілт задрался до самих сідниць. Поруч Оррис побачив перевернутий глек вина. Чимала його частина вилилася на волосся Андерса.


Андерс знову всхрапнул. Потім застогнав. Ніби йому снився поганий сон.


Жоден сон не може бути таким поганим, як твоє найближче майбутнє, похмуро подумав Оррис. Він наблизився на крок, запахнув плащ і без жалю дивлячись на Андерса.


Слоут міг планувати вбивство, але саме Оррис раз за разом Мігрував, щоб реалізувати ці плани. Саме Оррис в тілі Моргана намагався задушити Джека Сойєра подушкою під захоплені крики коментатора матчу з реслінгу. Оррис організував вбивство Філа Сойєра в Юті (як організував і вбивство в Долинах двійника Філа Сойєра, цього простолюдина, принца Філіпа Сотеля).


Слоут жадав крові, але органічно її не виносив, як Оррис не виносив американські їжу і повітря. Саме Морган з Орріса, якого колись називали Морган Кістяна Нога, перетворював у дійсність всі плани Слоута.


Мій син помер; його живе. Син Сотеля помер. Сойєра живе. Але все це можна виправити. І буде виправлено. Ніякого вам Талісмана, мої сладенькие юні друзі. Вас чекає радіоактивна версія Оутли, і кожен з вас повинен врівноважити терези смертю. Бог заробляє свої цвяхи.


– А якщо Бог не заколотит, будьте впевнені, заколочу я! – вигукнув він.


Чоловік на підлозі застогнав знову, наче почув Орріса. Той наблизився ще на крок, можливо, для того, щоб розбудити доглядача стусаном, потім схилив голову набік. Здалека доносився стукіт копит, слабке поскрипування упряжі, грубі вигуки вершників.


Повинно бути, Осмонд. Добре. Нехай Осмонд займеться цією справою – йому не хотілося допитувати переймаються похміллям людини, коли він і так знав, що той може сказати.


Оррис зашкутильгав до дверей, відчинив її, глянув на чудовий персиковий долинський світанок. Саме звідти – з світанку наближалися вершники. Кілька миттєвостей він дозволив собі насолоджуватися цим чудовим загравою, а потім повернувся на захід, де небо кольором, як і раніше нагадувало свіжий синець. І земля залишалася темною, за винятком тих місць, де перші сонячні промені відбивалися від рейок, йшли вдалину виблискуючих паралельних ліній.


Хлопчики, ви виїхали назустріч смерті, задоволено подумав Оррис, а потім йому в голову прийшла ще більш приємна думка: можливо, вони вже мертві.


– Добре, – промовив Оррис і закрив очі.


Через мить Морган Слоут, сжимавший ручку дверей маленького театру школи Тэйера, відкрив очі, плануючи зворотну поїздку на західне узбережжя.


Можливо, настав час вирушити в недавнє минуле, подумав він. В каліфорнійське містечко Пойнт-Венути. Мабуть, спочатку на схід – візит до королеви, – а після цього...


– Морське повітря піде мені на користь, – повідомив він бюсту Паллади.


Сунув руку в кишеню, нюхнув з маленької бульбашки (тепер запахи парусини і гриму зовсім не відчувалися) і, взбодрившийся, попрямував назад до автомобіля.


Частина четверта


Талісман


## Глава 34


Андерс


1


Джек раптово усвідомив, що біжить по повітрю, зовсім як мультяшний персонаж, який встигає здивовано озирнутися, після чого падає з висоти дві тисячі футів. Але їм дві тисячі футів летіти не довелося. Джеку вистачило часу – на межі, – щоб збагнути, що землі під ногами дійсно немає, але він впав з висоти не більше п'яти футів. Похитнувся і зміг би встояти на ногах, якщо б у нього не врізався Річард.


– Дивись, Джек! – крикнув Річард, але сам власним раді йти не збирався: його очі залишалися закритими. – Бережись вовка! Бережись містера Дафри! Бережись...


– Припини, Річард! – Ці відчайдушні крики лякали Джека сильніше всього. Судячи з них, Річард збожеволів, остаточно і безповоротно. – Припини, все добре! Їх більше немає!


– Остерігайся Этриджа, Джек! Остерігайся гусениць! Остерігайся, Джек!


– Річард, їх немає! Озирнись навколо, заради Джейсона! – Джек ще не встиг зробити це сам, але знав, що вони в Долинах, де повітря чисте і солодкий, а ніч тиха, якщо не вважати шелеста то трави, то листя під легким і божественно теплим вітерцем.


– Остерігайся, Джек! Остерігайся, Джек! Остерігайся, Джек! Остерігайся...


Наче дурне відлуння, в голові зазвучали голоси псів-підлітків: Проспайся, проспайся, проспайся! Пожалста, пожалста, пожалста!


– Остерігайся, Джек! – не вгамовувався Річард. Він уткнувся обличчям в землю і нагадував старанного мусульманина, повного рішучості справити хороше враження на Аллаха. – СТЕРЕЖИСЬ! ВОВК! УЧНІ! ДИРЕКТОР! ЗАСТЕРІГ...


Злякавшись, що Річард справді з'їхав з глузду, Джек схопив його за комір сорочки, смикнув догори і відважив ляпаса.


Крики як відрізало. Річард витріщився на Джека, і той побачив відбиток своєї долоні на блідій щоці, мутно-червону татуювання. Сором, який він відчував, поступився місцем цікавості: хотілося знати, де вони знаходяться. Світла вистачало – інакше він би не зміг розгледіти відмітину на щоці Річарда.


Хоча в глибині душі він і так знав, куди їм вдалося дістатися.


Пограниччі, Джекі. Тепер ти в Пограниччі.


Але перш ніж уточнювати їх конкретне місце розташування, слід розібратися з психічним станом Річарда.


– Ти в порядку, Річі?


Той дивився на Джека з подивом і обуренням.


– Ти вдарив мене, Джек.


– Тобі вліпив ляпаса. Так зазвичай приводять у почуття впали в істерику.


– Я не впав в істерику. Я ніколи в житті не впадав в іс... – Річард замовк, схопився на ноги, почав озиратися. – Вовк! Ми повинні остерігатися вовка, Джек! Якщо зможемо перелізти через паркан, йому до нас не добратися!


І він побіг би в темряву, до высоченному паркану, який в цьому світі замінив сітчасту огорожу, якби Джек не схопив одного, утримавши на місці.


– Вовка більше немає, Річард.


– Що?


– Ми це зробили.


– Про що ти кажучи...


– Це Долини, Річард. Ми в Долинах! Стрибнули сюди! – І при цьому ти трохи не вирвав мені руку з суглоба, подумав Джек, потираючи гудящее плече. Наступного разу візьму з собою справжнього малолітку, який вірить у Санта-Клауса і Пасхального зайця.


– Це безглуздо, – повільно вимовив Річард. – Ніяких Долин не існує, Джек.


– Якщо не існує, – похмуро відповів Джек, – чому великий білий вовк або твій чортів директор не кусає тебе за зад?


Річард подивився на Джека, відкрив рот, щоб щось сказати, закрив. Знову озирнувся, на цей раз з великою увагою (у всякому разі, Джек на це сподівався). Джек пішов його прикладу, насолоджуючись теплом і чистотою повітря. Морган зі зграєю чудовиськ могли з'явитися тут в будь-яку секунду, але Джек не міг не насолодитися радістю повернення в цей світ.


Вони перебували на полі. Висока жовтувата трава з колоссям на кінцях – не пшениця, але щось схоже на неї, якийсь їстівний злак – тяглася в ніч на всі боки. Під теплим вітерцем вона пригибалась, йшла таємничими, красивими хвилями. Праворуч на невисокому пагорбі стояло дерев'яне будівництво, перед ним на жердині висів запалений ліхтар. Яскраве, сліпуче очі жовте полум'я горіло в скляній кулі. Джек бачив, що будівля восьмикутна. Вони з'явилися в Долинах на самій межі кола світла, отбрасываемого ліхтарем, а на протилежній межі цього кола блищало щось металеве. Джек вдивився в цей слабкий сріблястий відблиск... і все зрозумів. Не стільки здивувався, як і зрадів: його очікування виправдалися. Немов дві дуже великі частини пазла, одна в Америці, інша в Долинах, тільки що склалися в єдине ціле.


Він бачив перед собою залізничні колії. І хоча в темряві не представлялося можливим визначити їх напрямок, Джек здогадувався, куди вони вели.


На захід.


2


– Пішли.


– Я не хочу туди йти, – похитав головою Річард.


– Чому?


– Навколо дуже багато безумства. – Річард облизнул губи. – У цьому будинку може бути хто завгодно. Собаки. Психи. – Він знову облизнул губи. – Гусениці.


– Я ж сказав тобі, ми в Долинах. Божевілля залишилося там – тут все чисто. Чорт, Річард, невже ти цього не відчуваєш?


– Ніяких Долин не існує, – пронизливим голосом відповів Річард.


– А ти озирнися навколо.


– Ні! – вискнув Річард, немов розлючений вперта дитина.


Джек схопив в кулак і зірвав кілька колосків.


– Подивися на це!


Річард відвернувся.


Джек ледве стримав бажання як слід струсити.


Замість цього відкинув колосся, подумки порахував до десяти, а потім рушив вгору по схилу пагорба. Подивився на ноги і побачив, що на ньому щось на зразок шкіряних чапсов. Річард був одягнений так само, а на шиї у нього красувалася червона бандана, немов зійшла з полотна Фредеріка Ремінгтона. Джек підняв руку і намацав у себе на шиї таку ж бандану. Пробігся руками по тілу і виявив, що дивно тепле пальто Майлза П. Кайгера перетворилося в якусь подобу мексиканського пончо. Схоже, я виглядаю живою рекламою «Тако белл», подумав Джек і усміхнувся.


Страшна паніка відбилася на обличчі Річарда, коли він побачив, що Джек піднімається по схилу пагорба.


– Куди ти йдеш?


Джек подивився на друга і повернувся. Поклав руки на плечі Річарда, зазирнув йому в очі.


– Ми не можемо залишатися тут. Хтось з них бачив, як ми стрибнули. Може, вони здатні піти за нами, може, і немає. Я цього не знаю. Про закони переходу мені відомо не більше, ніж детсадовцу про магнетизмі, а саме: іноді магніти притягуються, а іноді відштовхуються. І на даний момент це все, що мені треба знати. Ми повинні забиратися звідси. От і вся розмова.


– Мені це сниться. Я знаю, що сниться.


Джек хитнув головою в бік старого дерев'яного будинку:


– Ти можеш піти туди або залишитися тут. Якщо хочеш залишитися, я перевірю, що там, і повернуся за тобою.


– Нічого цього немає. – Позбавлені окулярів, беззахисні, широко розкриті очі Річарда немов припорошила пил. На мить він скинув їх до темного неба Долин з дивними, незнайомими сузір'ями, здригнувся, відвів погляд убік. – У мене температура. Грип. В школі багато хворіють. Це маячня. А ти – його запрошена зірка, Джек.


– Гаразд, при першій можливості пошлю кого-небудь в Гільдію маячних акторів з моєю візитівкою, – відповів Джек. – А поки чому б тобі не залишитися тут, Річард? Якщо нічого цього не відбувається, тобі нема про що хвилюватися.


Джек знову рушив по схилу, думаючи, що ще кілька таких розмов з Річардом, як у Аліси з Березневим зайцем, – і він прийде до висновку, що теж з'їхав з котушок.


Він вже подолав половину схилу, коли Річард приєднався до нього.


– Я б повернувся за тобою.


– Знаю, але я подумав, що мені краще піти з тобою. Раз вже все це відбувається уві сні.


– Гаразд, тільки мовчи, на випадок якщо там хтось є. Я думаю, що є. По-моєму, я бачив, як хтось дивиться на нас у вікно.


– І що ти збираєшся робити? – запитав Річард.


Джек посміхнувся.


– Імпровізувати, Річі-бій. Так я робив з того самого моменту, як покинув Нью-Гемпшир. Діяти за обставинами.


3


Вони підійшли до ганку. Річард, знову охоплений панікою, схопив Джека за плече. Джек втомлено повернувся до одного. Фірмові захоплення Річарда йому вже приїлися.


– Що тепер?


– Це точно сон, і я можу це довести.


– Як?


– Ми більше не говоримо англійською, Джек! Ми говоримо якоюсь мовою, ми говоримо на ньому ідеально, але це не англійська.


– Так, – кивнув Джек. – Дивно, чи не правда?


І почав підніматися по сходах, залишивши разинувшего рот Річарда внизу.


4


Через пару миттєвостей Річард схаменувся і поспішив слідом за Джеком. Дошки ступенів покоробились і розтріскалися, крізь щілини пробивалися колосся трави. З темряви під ганком долинало сонне гудіння комах – не різкий скрекіт цикад, а якісь більш м'які звуки. Тут все м'якше, подумав Джек.


Ліхтар тепер перебував за їх спинами, так що їх тіні спочатку лягли на ганок, а потім перекинулися на двері. Спершу Джеку здалося, що стара, вицвілий напис на двері складена кириличними літерами і не піддається розшифровці. Потім він придивився і без усякого здивування прочитав: «Станція».


Джек підняв руку, щоб постукати, але передумав. Немає. Стукати він не буде. Це не приватне житло. На дверях було написано «СТАНЦІЯ», а це слово асоціювалося у нього з громадськими приміщеннями: залами, де пасажири очікують прибуття автобусів «Грейхаунд» і поїздів «Амтрак», і зонами вильоту аеропортів.


Він штовхнув двері. Доброзичливий світло лампи і безумовно не дружелюбне привітання виплеснулися на ганок одночасно.


– Забирайся, диявол! – проскрипів надтріснутий голос. – Забирайся, я поїду вранці! Клянусь. Поїзд у сараї! Забирайся! Я поклявся, що поїду, я поїду, так що забирайся... забирайся і залиш мене в спокої!


Джек насупився. Річард стояв роззявивши рота. Перед ними була чистенька, але дуже стара кімната. Дошки сильно покоробились, і стіни, здавалося, йшли брижами. На одній стіні висіла картина із зображенням поштової карети, такий великий, що вона нагадувала китобійний корабель. Стародавній прилавок з таких же покоробленных дощок ділив кімнату навпіл. За ним на дальній стіні висіла грифельна дошка з написом «ПРИБУТТЯ КАРЕТИ» над однією колонкою і «ВІДПРАВЛЕННЯ КАРЕТИ» – над іншою. Дивлячись на давню дошку, Джек зрозумів, що на ній давно вже нічого не писали. Подумав: А спробуй написати хто на ній що-небудь крейдою, вона осиплеться дрібними шматочками на потертий підлогу.


З одного боку прилавку стояли найбільші пісочний годинник, які Джеку доводилося бачити; кожна колба була розміром з пляшку шампанського, а нижню заповнював зелений пісок.


– Залиш мене в спокої, чуєш? Я обіцяв, що поїду, я поїду! Будь Ласка, Морган! Прояви милосердя! Я обіцяв, і якщо ти мені не віриш, зазирни в сарай! Поїзд готовий, я клянуся, поїзд готовий!


Голос не вщухав. Його власник, великий літній чоловік, забився в дальній правий кут кімнати. Джек припустив, що зростання раболепно ссутулившегося старого становив ніяк не менше шести футів трьох дюймів – маківка майже торкалася низької стелі станції. Старому могло бути сімдесят, а може, і вісімдесят років. Сніжно-біла борода починалася трохи нижче очей і каскадом спускалися на груди. Коли-то широкі плечі помітно згорбилися, немов старий довгі роки тягав тяжкості. Мережа глибоких зморшок розходилася від куточків очей, ще більш глибокі зморшки прорізали чоло. Шкіра кольором нагадувала жовтуватий віск. Старий носив білий кілт з яскраво-червоними нитками, і відчувалося, що бідолаха переляканий до смерті. Він потрясав товстим ціпком, але навряд чи міг когось налякати.


Джек різко повернувся до Річарду, коли старий згадав ім'я його батька, але тому було не до таких дрібниць.


– Я не той, за кого ти мене приймаєш. – Джек зробив крок вперед.


– Йди! – вискнув старий. – Не бажаю слухати! Диявол вміє ховатися за ангельським обличчям! Забирайся! Я все зроблю! Поїзд готовий до відбуття рано вранці! Я сказав, що зроблю, і так і буде, а тепер йди!


Рюкзак, що перетворився в заплічний мішок, що висів на руці Джека. Підійшовши до прилавка, він порився в мішку, відсунувши в бік дзеркало і грошові деревинки. Нарешті пальці намацали шукане. Монету, яку давним-давно дав йому капітан Фаррен, з профілем королеви на одній стороні і грифоном на інший. Джек кинув монету на прилавок, і м'яке світло кімнати заграв на чарівній профілі Лаури Делессиан: Джека знову вразило схожість королеви з його матір'ю. Вони з самого початку виглядали такими схожими? А може, схожість збільшується тому, що я багато про це думаю? Або я дійсно якимось чином зводжу їх профілі воєдино, перетворюючи в один?


Коли Джек рушив до прилавка, старий втиснувся в стіну. Здавалося, ще трохи, і він просто її продавить і вивалиться назовні. Слова лилися істеричним потоком. Але коли Джек кинув монету на прилавок, як вимагає випивки лиходій у вестерні, старий раптово замовк. Втупився на монету, його очі округлилися, блискучі слиною кутики рота затремтіли. Широко розкрилися очі піднялися до обличчя Джека, і вперше старий розгледів його.


– Джейсон, – прошепотів він тремтячим голосом. Навіть одне це слово далося йому важко, адже він тільки що тріщав як сорока. Тепер старий тремтів не від страху, а від благоговіння. – Джейсон!


– Ні, – відповів Джек. – Мене звуть... – Тут він замовк, зрозумівши, що на цьому дивному мовою його ім'я Джек, а...


– Джейсон! – закричав старий і впав на коліна. – Джейсон, ти прийшов! Ти прийшов, і тепер все буде добре, так, все буде добре! Всім нам буде добре, все буде добре!


– Гей! – вигукнув Джек. – Гей, послухайте...


– Джейсон! Джейсон прийшов, і королева видужає, так, і все буде добре!


Сльозливе обожнювання старого станційного доглядача поставило Джека в ще більш незручне становище, ніж крикливий страх. Він повернувся до Річарду... але з цієї сторони допомоги чекати не доводилося. Річард розпластався на підлозі ліворуч від дверей і чи то заснув, чи то біса добре прикинувся.


– От блін, – простогнав Джек.


Старий раніше стояв на колінах, щось бурмотів і плакав. Ситуація просто безглуздою швидко перетворювалася в неймовірно комічну. Джек знайшов відкидну кришку і ступив за прилавок.


– Е... піднімися, мій добрий і вірний слуга. – Вимовляючи ці слова, він задавався питанням, а чи стикалися з подібними проблемами Ісус і Будда. – Устань, друже мій.


– Джейсон! Джейсон! – заплакав старий і, цілячись білими волоссям по підлозі, почав цілувати взуті в сандалі ноги Джека, не торкатися губами, а дзвінко чмокати, як коханець на сіннику. Джек почав хихотіти. Йому вдалося витягти їх з Іллінойсу, вони потрапили в напіврозвалену станцію десь в Пограниччі, посеред величезного поля пшениці, яка не була пшеницею, і тепер Річард спить на підлозі, а цей дивний старий цілує йому, Джеку, ноги, одночасно лоскочучи їх своєю бородою.


– Встань! – сміючись, вигукнув Джек. Спробував зробити крок назад, але наткнувся на прилавок. – Встань, про добрий слуга! Піднімайся на свої чортові ноги, вистачить вже!


– Джейсон! – Чмок! – Все стане добре! – Чмок-чмок!


Але все вирішиться і стане добре, подумав Джек, сміючись, а старий пристрасно цілував йому пальці через сандалі. Не знав, що в Долинах читають Роберта Бернса[32]...


Чмок-чмок-чмок.


Ні, вистачить, я більше цього не винесу.


– ВСТАНЬ! – заревів Джек на весь голос, і старий нарешті піднявся, трясучись і плачу, не сміючи зустрітися з Джеком поглядом. Але його неймовірно широкі плечі трохи распрямились, і він вже не виглядав таким нещасним. Джека це, безумовно, порадувало.


5


Минуло близько години, перш ніж розмова зі старим став більш-менш зв'язковим. Вони починали говорити, а потім Андерс, колишній кучер, збивався на чергове про-Джейсон-мій-Джейсон-як-ти-великий, і Джеку доводилося швидко його заспокоювати, поки справа не дійшла до цілування ніг. Джеку старий подобався, і він йому співчував. Він уявив собі, які відчуття викликало б у нього поява Христа чи Будди на місцевій автомийці або в шкільній їдальні. І Джеку довелося визнати ще один очевидний факт: почасти його не здивувало таке ставлення Андерса. Він залишався Джеком – але все більше і більше відчував себе... тим, і з іншим.


Але той помер.


Так, без всяких сумнівів. Джейсон помер, і Морган з Орріса швидше всього приклав руку до його смерті. Але такі, як Джейсон, можуть знайти спосіб повернутися, чи не правда?


Джек вважав, що час, який знадобився Андерсу для того, щоб освоїтися в його суспільстві, витрачено не даремно, хоча б тому, що Річард дійсно заснув, навіть якщо спочатку тільки прикидався сплячим. І Джека це цілком влаштовувало, тому що Андерс багато чого наговорив про Моргана.


Коли-то, повідав він, тут була кінцева поштова станція у відомому світі. З милозвучною назвою «Прикордонна станція». А за нею починалось жахливе місце.


– У якому сенсі – жахливе? – запитав Джек.


– Я не знаю, – відповів Андерс, розкурюючи трубку. Він дивився в темряву, обличчя його стало похмурим. – Про Проклятих землях розповідають багато історій, всі вони відрізняються один від одного, але всі починаються словами: «Я знайомий з людиною, який зустрів людину, що заблукала на краю Проклятих земель. Він блукав там три дні і говорить...» Але я жодного разу не чув історії, що починалася зі слів: «Я заблукав на краю Проклятих земель. Блукав там три дні і можу сказати...» Ти відчуваєш різницю, Джейсон, мій пане?


– Відчуваю, – повільно відповів Джек. Прокляті землі. Від однієї цієї назви волосся на тілі ставало дибки. – Так ніхто не знає, які вони насправді?


– Точно – ні, – відповів Андерс. – Але навіть якщо чверть почутого мною – правда...


– І що ти чув?


– Там такий жах, що в порівнянні з нею рудні Ями Орріса здаються чимось нормальним. Кулі вогню котяться через пагорби і рівнини, залишаючи за собою довгі чорні сліди. Але чорні лише вдень, а вночі, якщо вірити тому, що я чув, вони світяться. І якщо людина занадто близько підходить до такого шару, його наздоганяє страшна хвороба. Він втрачає волосся, тіло покривається виразками, а потім його починає нудити. Іноді йому стає краще, але частіше його нудить і рве, поки у нього не розривається шлунок і не лопається горло. А потім...


Тут Андерс схопився.


– Мій пане! Чому ти так виглядаєш? Побачив що в вікні? Щось налякало тебе на цих двічі проклятих рейках?


І старий в жаху повернувся до вікна.


Променева хвороба, думав Джек. Сам того не знаючи, він точно описав чи не всі симптоми променевої хвороби.


У минулому році на уроках фізики вони вивчали ядерна зброя і наслідки радіоактивного зараження... а оскільки мати Джека брала участь, нехай і не особливо активно, в рухах проти випробувань ядерної зброї та будівництва нових атомних станцій, він до цих тем поставився дуже уважно.


Радіоактивне зараження в повній мірі відповідає назві Прокляті землі, подумав він. І тут же усвідомив дещо ще: на захід звідси велися перші випробування ядерної зброї. Саме там встановили на вежі і підірвали прототип бомби, скинутої на Хіросіму. Та ще побудували місто, населений манекенами, що цей вибух знищив, щоб армія змогла більш-менш точно оцінити, до чого призводить атомний вибух і викликаний нею вогняний смерч. Потім вони повернулися до Юти і Невади і продовжили випробування під землею. Джек знав, що там знаходяться великі пустища, що належать державі, всі ці нагромадження пагорбів, плоских гір і ущелин, де випробовувалися не тільки бомби.


І скільки цієї гидоти Слоут перетащит сюди, якщо королева помре? Скільки вже перетягнув? Ця поштово-залізнична станція – складова частина транспортної системи для перетягування?


– Ти погано виглядаєш, мій пане, дуже погано. Зблід як полотно. Готовий заприсягтися, що зблід.


– Все нормально, – повільно відповів Джек. – Сядь. Продовж свою розповідь. І раскури трубку, вона згасла.


Андерс вийняв люльку з рота, раскурил, знову перевів погляд від Джека до вікна... але тепер його обличчя змінилося: воно змарніло від страху.


– Однак я досить скоро дізнаюся, чи правдиві ці історії.


– Яким чином?


– Завтра вранці, на світанку, я вирушаю в Прокляті землі, – відповів Андерс. – Я поїду через Прокляті землі, поведу диявольську машину Моргана з Орріса, яка стоїть зараз у сараї, і повезу огидні диявольські штучки, про призначення яких знає лише Бог.


Джек дивився на старого, його серце гулко билося, кров шуміла в вухах.


– Куди? Як далеко? До океану? До великої води?


Андерс повільно кивнув:


– Точно. До води. І... – Голос його упав до ледь чутного шепоту, погляд метнувся до темних вікон, наче він боявся, що якась тварина могла причаїтися з іншого боку, спостерігати, підслуховувати. – І там Морган зустріне мене, і ми зарахуємо його добро.


– Віднесете куди?


– В чорний готель, – тремтячим шепотом закінчив Андерс.


6


Джек ледве стримав бажання розреготатися. «Чорний готель» – прямо-таки назва похмурого трилера. Проте... проте... вся ця історія розпочалася в готелі, правильно? У «Альгамбра», штат Нью-Хемпшир, на березі Атлантичного океану. А тепер з'явився інший готель, можливо, така ж вікторіанська громадина, а на узбережжі Тихого океану. Може, там і повинно закінчитися його довге незвичайну подорож? В якомусь аналогу «Альгамбри», по сусідству з занюханным парком розваг? Ідея здавалася дуже переконливою; вона укладалася в один ряд з двійниками і подвійністю...


– Чому ти так дивишся на мене, мій пане?


Відчувалося, що Андерс збентежений і засмучений. Джек швидко відвів очі.


– Вибач. Просто замислився.


Він підбадьорливо посміхнувся, і колишній кучер відповів боязкою посмішкою.


– І я хочу, щоб ти перестав мене так називати.


– Називати як, мій пане?


– Мій пане.


– Мій пане? – На обличчі Андерса відбилося здивування. Він не повторював останні слова Джека, а просив роз'яснення. І Джек зрозумів, що треба закрити цю тему, інакше вони будуть до нескінченності намагатися зрозуміти один одного.


– Не важливо. – Він нахилився вперед. – Я хочу, щоб ти розповів мені все. Зможеш це зробити?


– Я постараюся, мій пане, – відповів Андерс.


7


Спочатку слова давалися йому з працею. Практично вся його самотнє життя пройшла в Прикордонні, і він не звик до розмов. А тепер йому наказував говорити підліток, в якому він бачив особу королівської крові, якщо не бога. Але мало-помалу слова потекли вільніше, і до кінця його недостатньо повного, проте неймовірно розбурхує розповіді потоком полилися. Джек без праці слідував за ниткою оповіді, незважаючи на догану старого, який в голові хлопчика легко трансформувався в гаркавість, властиву уродженцям Шотландії, батьківщини Роберта Бернса.


Андерс знав Моргана, тому що Морган був, просто кажучи, Владикою Прикордоння. Його справжній титул, Морган Оррисский, звучав не так гордо, але в реальному житті обидва означали одне й те ж. Оррис, саме східне поселення Прикордоння, являв собою найбільш цивілізовану частина цих величезних трав'янистих рівнин. Оскільки Морган безроздільно правил Оррисом, йому належала влада і в Прикордонні, тому що ніхто не міг поставити її під сумнів. Більш того, в останні п'ятнадцять років до Моргану потягнулися Вовки. Спочатку це значення не мало, до нього приходили лічені погані Вовки (слово, яке вжив Андерс, для Джека прозвучало як «скажені»). Але з роками їх все додавалося, і Андерс чув розмови про те, що хвороба королеви прискорила процес, і тепер більше половини племені цих пастухів-перевертнів підхопили хворобу, змусила їх забути про вірність королеві. За словами Андерса, служили Моргану і інші тварі, гірше скажених Вовків. Розповідали, що деякі з них здатні звести людину з розуму одним поглядом.


Джек подумав про Элрое, страховисько з «Бару Апдайка в Оутли», і здригнувся.


– Та частина Пограниччя, в якій ми знаходимося, має якусь назву? – запитав Джек.


– Мій пане?


– Місце, де ми зараз.


– Усталеного назви ні, мій пане, але я чув, як люди називали це місце Елліс-Брікс.


– Елліс-Брікс, – повторив Джек. У нього в голові нарешті почала складатися картина географії Долин, нехай невизначена і швидше за все не завжди відповідає дійсності. Якась частина Долин співвідносилася з східним узбережжям Сполучених Штатів; Пограниччі, судячи з усього, було аналогом Середнього Заходу Америки і Великих рівнин (Елліс-Брікс? Іллінойс? Небраска?), а Прокляті землі американського Заходу.


Він так довго і пильно дивився на Андерса, що той знову неспокійно засовався.


– Вибач. Продовжуй.


Його батько, розповів Андерс, був останнім кучером поштової карети, який їздив на схід від Прикордонної станції. Андерс тоді ходив у нього в підлеглих. Але навіть в ті дні, говорив він, смута і заворушення охопили схід. Початок поклали вбивство старого короля і що послідувала за цим коротка війна. Війна завершилася сходженням на престол доброї королеви Лаури, але повного спокою це не принесло, заворушення нікуди не поділися, і джерелом їх стали страшні Прокляті землі; звідти хвилювання выплескивались на схід, просуваючись все далі. Деякі, говорив Андерс, вірили, що джерело зла знаходиться на заході.


– Не впевнений, що розумію тебе. – Проте в глибині душі Джек все розумів.


– На краю землі, – пояснив Андерс. – У великої води, до якої я повинен дістатися.


Іншими словами, все почалося в якомусь місці, звідки прийшов мій батько... мій батько, і я, і Річард... і Морган. Старина Блоут.


Біда, говорив Андерс, прийшла в Прикордонні, і тепер плем'я Вовків гине; як далеко зайшов процес, ніхто сказати не міг, але кучер вважав, що Вовкам скоро прийде кінець, якщо вплив не звернути назад. Смута перекинулася і на схід, де, як він чув, королева тяжко захворіла і лежить при смерті.


– Це ж неправда, мій пане? – запитав Андерс з благанням у голосі.


Джек подивився на нього.


– Я повинен знати відповідь на це питання?


– Зрозуміло. Хіба ти не її син?


На мить весь світ завмер. Затихло м'яке гудіння комах на вулиці. Річард зробив вдих, але видихати не квапився.


Навіть серце Джека, схоже, взяла паузу... в очікуванні відповіді.


І він відповів, рівно й спокійно:


– Так... я її син. І це правда... вона тяжко хвора.


– Але вона ж не вмирає? – наполягав Андерс, його очі благали. – Вона не вмирає, мій пане?


Джек ледь посміхнувся.


– Це ми ще подивимося.


8


До всієї цієї смути, розповідав Андерс, Морган Оррисский був дрібним прикордонним бароном. Свій титул він успадкував від батька, жирного, смердючого блазня. Над батьком Моргана всі сміялися і при житті, але він примудрився стати посміховиськом навіть після смерті.


– Він цілий день пив персикове вино, у нього почався пронос, і він помер на поштовху.


Люди почали було сміятися і над сином старого, але сміх припинився після того, як в Оррисе повісили кількох веселунів. І коли через багато років після вбивства старого короля смута знову почала набирати силу, Морган займав вже куди більш високе положення, зійшов, як зловісна зірка на небосхилі.


Все це мало що значило в Прикордонні. На тутешніх величезних просторах не було місця політиці. Якесь значення надавали хіба що змін серед Вовків, але не дуже істотна, оскільки всі погані Вовки йшли в Інше місце. («Нас це не опаляло, мій пан». – Вуха Джека наполягали, що чули саме цю фразу.)


Незабаром після того, як новини про хвороби королеви докотилися і до Прикордоння, Морган прислав сюди команду потворних, скоцюрблений рабів з однієї з рудних ям на сході. Їх охороняли погані Вовки і кілька ще більш дивних істот. Командував ними страшний чоловік, який не розлучався з хлистом. Коли почалися роботи, він перебував тут постійно. Потім зник. Андерс, який провів більшу частину цих жахливих тижнів і місяців в своєму будинку, розташованому в п'яти милях на південь, зрадів його догляду. До нього доходили чутки, що Морган повернув чоловіка з хлистом на схід, де справа йшла до розв'язки. Андерс не знав, правда це чи ні, та й не хотів знати. Просто радів, що чоловік, якого іноді супроводжував худий, вічно похмурий хлопчик, поїхав.


– А його ім'я? – запитав Джек. – Як його звали?


– Мій пане, я не знаю. Вовки називали його Людина-батіг. Раби називали його Дияволом. Я б сказав, що праві і ті, і інші.


– Він одягався як красунчик? Оксамитові камзоли? Черевики з пряжками?


Андерс закивав.


– І сильно душився?


– Так! Точно, душився!


– А його батіг закінчувався кісками з сиром'ятної шкіри з металевими наконечниками?


– Вірно, мій пане. Злий хлист. І управлявся він з ним дуже спритно.


Це був Осмонд. Це був Променистий Гарденер. Він був тут, наглядав за якимось проектом Моргана... потім королева захворіла, і Осмонда закликали в літній палац, де і відбулося наше радісне знайомство.


– А його син? Як виглядав його син? – запитав Джек.


– Худий, – повільно відповів Андерс. – Одне око плавав. Це все, що я пам'ятаю. Він... мій пан, розгледіти сина Людини-хлиста було важко. Вовки боялися його навіть більше, ніж батька, хоча він не носив з собою хлиста. Вони говорили, що він тьмяний.


– Тьмяний, – замислено промовив Джек.


– Так. Так вони називають людей, яких важко розгледіти, незалежно від того, як пильно ти на них дивишся. Стати невидимим неможливо – так кажуть Вовки, – але можна замутити свій образ, якщо знаєш як. Більшість Волков це вміють, і це маленьке шлюхино поріддя теж вміло. Так що я пам'ятаю лише його худобу і плаваючий очей, а ще... він був потворний, як чорний сифілітичний гріх.


Андерс помовчав.


– Йому подобалося завдавати болю тваринам. Маленьким звірятам. Він забрав їх під ганок, і я чув жахливі крики. – Андерса пересмикнуло. – Це одна з причин, по яких я волів залишатися в своєму будинку, знаєш. Не можу чути, як маленькі звірятка кричать від болю. Мене від цього нудить, так.


Розповідь Андерса викликав у Джека сотню нових питань. Особливо йому хотілося більше дізнатися про Вовків – одне тільки їх згадка будило в Джека і радість, і безмірну тугу по Вовку, назавжди залишився в його серце.


Але часу було обмаль, вранці цей чоловік збирався вирушити на захід через Прокляті землі, і орда збожеволілих вчителів, очолювана самим Морганом, могла в будь-який момент увірватися сюди з Іншого місця, як називав його Андерс. А Річард міг прокинутися і поцікавитися, хто цей Морган, про який вони говорять, і хто цей мутний підліток, підозріло схожий на його сусіда по Нелсон-Хаусу.


– Вони прийшли, – підсумував Джек. – Ця команда прийшла на чолі з Осмондом... у всякому разі, він ними керував, поки його не відкликали, а ще йому доводилося читати вечірні проповіді в каплиці в Індіані...


– Мій пане? – На обличчі Андерса відбивалося цілковите замішання.


– Вони прийшли і побудували... що? – Джек вже знав відповідь, але хотів почути його від Андерса.


– Залізну дорогу, – відповів Андерс. – Вони проклали рейки на захід через Прокляті землі. Рейки, по яких я завтра вирушаю в дорогу.


– Ні, – заперечив Джек. Спекотне хвилювання сонцем спалахнуло у нього в грудях, і він підвівся. В голові знову щось клацнуло, наче знову склалися воєдино важливі частини пазла.


Обличчя Джека засяяло лякаюче прекрасним світлом, і Андерс з гуркотом повалився на коліна. Від цього шуму Річард поворухнувся і сонно сіл.


– Не ти, – промовив Джек. – Я. І він. – Джек вказав на Річарда.


– Джек? – Річард дивився на нього сонними підсліпуватими очима. – Про що ти говориш? І чому ця людина обнюхує підлогу?


– Мій пане... твоя воля, зрозуміло... але я не розумію.


– Не ти, – повторив Джек. – Ми. Ми забираємо у тебе потяг.


– Але, мій пане, навіщо? – мовив Андерс, не наважуючись підняти на Джека очі.


Джек Сойєр дивився в темряву за вікном.


– Тому що там, де закінчуються ці рейки, є дещо... там, де закінчуються ці рейки, або трохи далі, є те, що мені потрібно.


Інтерлюдія


Слоут в цьому світі (IV)


Десятого грудня закутаний у теплу одяг Морган сидів на незручному маленькому дерев'яному стільці поруч з ліжком Лілі Сойєр. Він мерз, незважаючи на товсте кашемірове пальто і глибоко засунуті в кишені руки, але перебував у відмінному настрої. Лілі вмирала. Йшла в те місце, звідки не повертаються, навіть якщо ти королева і лежиш на ліжку розміром з футбольне поле.


Ліжко Лілі не вражала пишнотою, та й вона сама нічим не схожа на королеву. Хвороба вкрала її красу, Лілі сильно схудла і постарів на добрих двадцять років. Слоут не відмовив собі в задоволенні затримати погляд на виступали надбрівних дугах, на лобі, нагадував панцир черепахи. Контури схудле тіла Лілі ледь вгадувалися під простирадлами й ковдрами. Слоут знав, що «Альгамбра» отримує хороші гроші, залишаючи Лілі Кавано Сойєр на самоті, тому що платив за це він сам. Вони більше не опалювали її номер. З постояльців в готелі залишилася лише вона. Крім денного портьє і кухаря, в «Альгамбра» працювали тільки три покоївки-португалки, які прибирались у фойє і коридорах. Саме вони забезпечили Лілі ковдрами. Сам Слоут влаштувався в «люксі» по інший бік коридору і наказав денного портьє і покоївкам не спускати з Лілі очей.


Помітивши, що Лілі відкрила очі, він заговорив:


– Ти виглядаєш краще, Лілі. Я дійсно думаю, що є ознаки покращення.


Губи Лілі заворушилися:


– Не розумію, навіщо ти прикидаєшся, ніби в тобі є щось людське, Слоут.


– Я твій найкращий друг.


Тепер, коли вона відкрила очі, він бачив, що вони не такі тьмяні, як йому хотілося б.


– Забирайся звідси, – прошепотіла вона. – Ти мерзенна.


– Я намагаюся допомогти тобі і хочу, щоб ти про це пам'ятала. Всі папери у мене з собою, Лілі. Тобі треба лише підписати їх. Як тільки ти це зробиш, ви з сином будете забезпечені до кінця життя. – Слоут похмуро дивився на Лілі. – Між іншим, мені так і не вдалося знайти Джека. Ти з ним розмовляла останнім часом?


– Ти знаєш, що ні, – відповіла Лілі, але не заплакала, як розраховував Слоут.


– Я справді думаю, що хлопчик повинен бути тут, чи знаєш.


– Та пішов ти.


– Мабуть, піду і скористаюся твоїм туалетом. – Слоут піднявся. Лілі знову закрила очі, ігноруючи його. – Сподіваюся, хлопчик не потрапить у біду. – Він повільно наблизився до ліжка Лілі. – Такі жахи трапляються на дорозі... – Лілі не реагувала. – Не хочеться навіть думати про це. – Він підійшов до задньої спинки ліжка і попрямував до дверей у ванну. Лілі лежала під простирадлами й ковдрами, як зім'ятий аркуш паперу. Слоут зник у ванній.


Потер руки, м'яко причинив двері, ввімкнув обидва крана над раковиною. З кишені пальто дістав маленький коричневий двухграммовый пухирець, з внутрішньої кишені піджака – невеликий футляр з дзеркалом, бритвеним лезом і короткої мідною трубкою. Отсыпал на дзеркало приблизно восьмушко грама найчистішого – який тільки можна знайти в Штатах – кокаїну «Перуанський сніжок». Потім ритуально «порубав» гірку лезом і сформував дві короткі товсті смужки. Втягнув через мідну соломинку. Ахнув, різко вдихнув, затримав дихання на кілька секунд. Носові проходи розкрилися, як тунелі, а проникшее всередину зілля вже почала діяти. Слоут підставив руки під воду, потім, щоб поберегти ніс, вдихнув ніздрями трохи води з великого і вказівного пальців. Витер руки і обличчя.


Цей чудовий поїзд, він дозволив собі подумати. Цей чудовий, чудовий поїзд. Готовий сперечатися, їм я пишаюся більше, ніж власним сином.


Морган Слоут насолоджувався баченням свого дорогоцінного поїзда, однакового в обох світах, першим конкретним втіленням давно розробленого плану по залученню Долин до сучасних досягнень науково-технічного прогресу; поїзда, що прибуває в Пойнт-Венути з таким корисним вантажем. Пойнт-Венути! Слоут посміхався, а кокаїн прострілював мозок, несучи з собою звичайне послання: все буде добре, все буде добре. Маленькому Джекі Сойєру дуже пощастить, якщо він зуміє залишити старе містечко Пойнт-Венути. Власне, йому дуже пощастить, якщо він добереться туди, враховуючи, що для цього потрібно перетнути Прокляті землі. Але наркотик нагадав Слоуту, що буде дуже непогано, якщо Джек потрапить у цей небезпечний, спотворений маленький Пойнт-Венути. І Слоут б волів, щоб Джек пережив і зустріч з чорним готелем, який являв собою не дошки і цвяхи, не камені і цеглу, а щось живе... тому що хлопчисько міг вийти звідти з Талісманом у своїх злодійкуватих маленьких рученятах. А якщо б таке сталося...


Так, якщо це чудове подія відбудеться, тоді все буде добре.


І Джек Сойєр, і Талісман будуть розрізані навпіл.


І він, Морган Слоут, нарешті отримає полотно, якого заслуговував його талант. На мить він побачив себе, раскинувшего руки над посипаними зірками просторами, над світами, злитими воєдино, як коханці в ліжку, треба всім, що захищав Талісман, треба всім, чого він жадав, коли купував «Эджинкорт» багато років тому. Джек міг принести йому все це. Насолода. Славу.


Щоб відсвяткувати цю думку, Слоут знову дістав з кишені пляшечку, але на цей раз обійшлося без ритуалу і не став вдаватися до допомоги дзеркала і бритви. Просто зачерпнув маленькою ложечкою білий порошок і втягнув його спочатку однією ніздрею, потім інший. Як же солодко!


Шморгаючи носом, він повернувся в спальню. Лілі ніби трохи збадьорилася, але свідчення того, що вона не при смерті, не могло зіпсувати гарного настрою Слоута. Її яскраві, дивним чином порожні запалі очі не відривалися від нього.


– Дядько Блоут придбав нову огидну звичку, – усміхнулася вона.


– А ти вмираєш. І що гірше?


– Будеш і далі нюхати цю погань – теж почнеш вмирати.


Не звертаючи уваги на її ворожість, Слоут повернувся до хлипкому дерев'яного стільця.


– Заради Бога, Лілі, пора тобі подорослішати. Тепер все нюхають кокаїн. Ти відстала від життя відстала на довгі роки. Хочеш спробувати? – Він дістав пляшечку і похитав на ланцюжку, яка закінчувалася маленькою ложечкою.


– Забирайся звідси.


Слоут підніс пухирець ближче до її обличчя.


Лілі різко села, немов змія, що атакує, і плюнула йому в обличчя.


– Сука! – Він відступив, дістав з кишені носову хустку, щоб витерти сползавшую по щоці слину.


– Якщо це гівно таке прекрасне, чому ти ховаєшся в сортирі, щоб нюхнути його? Не відповідай. Просто залиш мене в спокої. Я більше не хочу тебе бачити, Блоут. Утаскивай звідси свій товстий зад.


– Ти будеш помирати на самоті, Лілі. – Слоута переповнювала холодна радість. – Ти будеш помирати на самоті, і цей жалюгідний маленький містечко поховає тебе як злиденну, а твій син загине, тому що не зуміє впоратися з тим, що його чекає, і ніхто більше не почує ні про нього, ні про тебе. – Він широко посміхнувся. Його пухкі руки стиснулися в білі волохаті кулаки. – Пам'ятаєш Ашера Дондорфа, Лілі? Нашого клієнта? Роль другого плану в серіалі «Фланагэн і Фланагэн». Пару тижнів тому я прочитав про нього в «Голлівудському репортері». Застрелився у власній вітальні, але прицілився не дуже ретельно, а тому замість того, щоб рознести собі мізки, влучив у небо і впав у кому. Я чув, він протягне ще довгі роки, буде гнити і гнити. – Слоут нахилився до неї, наморщивши лоба. – Мені видається, вас зі старим добрим Ашером багато спільного.


Вона зимно дивилася на нього. Її очі, здавалося, жили власним життям, і в цей момент вона нагадувала стару жінку з Дикого Заходу з гвинтівкою в одній руці і Біблією в інший.


– Мій син врятує мені життя. Джек врятує мені життя, і ти не зможеш зупинити.


– Поживемо – побачимо, – відповів Слоут. – Поживемо – побачимо.


## Глава 35


Прокляті землі


1


– Але ти будеш у безпеці, мій пане? – Андерс стояв перед Джеком на колінах, його біло-червоний кілт розкинувся по підлозі.


– Джек? – покликав Річард плаксивим голосом.


– А ти був би в безпеці?


Андерс скинув голову, потім схилив її набік і втупився на Джека, немов той загадав йому загадку. Старий нагадував здивованого величезного пса.


– Я хочу сказати, що в цій поїздці я буду такою ж безпеки, як і ти. Нічого більше.


– Але, мій пане...


– Джек? – знову капризно покликав Річард. – Я заснув, а тепер начебто прокинувся, але ми як і раніше в цьому дивному місці, а значить, мені все це сниться... але я хочу прокинутися, Джек, не хочу більше бачити цей сон. Немає. Не хочу.


Так ось чому ти розбив свої чортові окуляри, подумав Джек, але вголос промовив інше:


– Це не сон, Річі-бій. Скоро ми вирушимо в дорогу. Нас чекає поїздка на поїзді.


– Що? – Річард потер обличчя. Якщо Андерс нагадував великого білого пса в спідниці, то Річард – щойно прокинувся немовляти.


– Мій пан Джейсон. – Тепер по обличчю Андерса відчувалося, що він зараз заплаче – від полегшення, подумав Джек. – Ти цього хочеш? Це твоє бажання – провести цю диявольську машину через Прокляті землі?


– Так, – відповів Джек.


– Де ми? – запитав Річард. – Ти точно знаєш, що вони нас не переслідують?


Джек повернувся до нього. Річард сидів на хвилястому жовтому підлозі, нерозумно кліпаючи очима, ще не прийшовши до тями після пережитого жаху.


– Добре, я тобі відповім. Ми в тій частині Долин, яка називається Елліс-Брікс...


– У мене болить голова. – Річард закрив очі.


– І ми збираємося взяти поїзд цієї людини, – продовжив Джек, – щоб проїхати через Прокляті землі до чорного готелю або підібратися якомога ближче до нього. Такі справи, Річард. Хочеш – вір, хочеш – ні. І чим швидше ми це зробимо, тим швидше відстануть ті, хто намагається нас знайти.


– Етридж, – прошепотів Річард. – Містер Дафри. – Він оглянув непоказне приміщення станції, немов очікував, що їх переслідувачі раптово полізуть крізь стіни. – Це пухлина мозку, знаєш, – впевнено повідомив він. – От чого у мене болить голова.


– Мій пан Джейсон. – Старий Андерс схилився так низько, що сиве волосся мілині покороблення мостини. – Як ти добрий, про Великий, як ти добрий до свого смиренному слузі, як добрий до тих, хто не заслуговує твого благословенного уваги! – Він поповз вперед, і Джек з жахом зрозумів, що зараз йому знову почнуть цілувати ноги.


– В прогресуючій стадії, я б сказав, – додав Річард.


– Будь ласка, встань, Андерс. – Джек відступив на крок. – Давай, підіймайся, цього достатньо. – Старий продовжував повзти, сповнений полегшення. Необхідність перетинати Прокляті землі відпала. – ВСТАНЬ! – гаркнув Джек.


Андерс підняв на нього здивовані очі.


– Так, мій пане. – Він повільно піднявся.


– Тягни сюди свою пухлина мозку, Річард, – звелів Джек своєму другові. – Нам належить зрозуміти, як керувати цим чортовим поїздом.


2


Андерс пройшов уздовж покоробившегося прилавка і тепер порпався в шухляді.


– Я думаю, його тягнуть демони, мій пане. Дивні демони, які збилися докупи. Здається, вони неживі, але вони живуть, так. – Він дістав із шухляди дуже довгу і дуже товсту свічку, яких Джеку бачити не доводилося. Із стояла на прилавку коробки взяв довгу вузьку тріску, підніс один кінець до лампи. Коли тріска спалахнула, з її допомогою запалив свічку. Потім помахав «сірником», і та погасла, випустивши клуб диму.


– Демони? – перепитав Джек.


– Дивні квадратні штуковини... я впевнений, у них живуть демони. Іноді вони плюються і іскрять! Я тобі зараз все покажу, пан Джейсон.


Старий попрямував до дверей, і м'яке сяйво свічки на мить стер зморшки з його обличчя. Джек пішов за ним у аромати Прикордоння. Він пам'ятав фотографію на стіні «кабінету» Спіді Паркера, наповнену неймовірною міццю, і усвідомив, що знаходиться неподалік від того місця, де її зробили. Далеко піднімалася знайома гора. На всі боки расстилалось полі «пшениці», покачивавшейся під легким вітерцем. Річард Слоут плентався за Джеком, потираючи чоло. Сріблясті смуги металу, чужорідне тіло цього ландшафту, йшли на захід.


– Сарай за станцією, мій пан, – м'яко пояснив Андерс і рушив уздовж восьмигранного будови. Джек подивився на далеку гору. Тепер вона менше нагадувала гору з фотографії.


– Що ще за пан Джейсон? – прошепотів Річард йому у вухо. – Він думає, що знає тебе.


– Це важко пояснити, – відповів Джек.


Річард посмикав свою хусточку, потім зціпив біцепс Джека.


– Що трапилося зі школою, Джек? Що сталося з собаками? Де ми?


– Просто йди за нами, – відповів Джек. – Можливо, тобі все це сниться.


– Так. – В голосі Річарда почулося безмірне полегшення. – Так. Саме так. Я ще сплю. Ти розповів мені ці божевільні історії про Долинах, і тепер вони мені сняться.


– Точно. – Джек рушив слідом за Андерсом. Старий тримав величезну свічу, немов смолоскип, і вже спускався по далекому схилу пагорба до іншого восьмиугольному дерев'яному будинку, трохи більше першого. Хлопчики йшли за ним по високій жовтій траві. В світі ще одного прозорого шара вони побачили, що будівля відкрито з двох боків, наче пару протилежних стін восьмигранника акуратно зрізали. Там і відбувалися сріблясті рейки. Андерс дістався до сараю і зупинився, чекаючи хлопчиків. З високо піднятою палаючою свічкою, довгою бородою і в дивному одязі він найбільше нагадував персонажа казки чи легенди, чаклуна або чарівника.


– Він стоїть там з того самого моменту, як з'явився, і нехай демони заберуть його звідси. – Андерс хмурився, дивлячись на хлопчиків, зморшки на його обличчі стали глибше. – Винахід диявола. Творіння зла, будьте впевнені. – Хлопчики підійшли до нього впритул і старий обернувся. Джек бачив, що Андерсу не подобається навіть перебувати в сараї поруч з поїздом. – Половина вантажу на борту, і він теж смердить, як саме пекло.


Джек першим увійшов в сарай, і Андерс неохоче пішов за ним. Річард плентався ззаду, потираючи очі. Маленький поїзд стояв на рейках, готовий вирушити на захід. Дивного вигляду локомотив, товарний вагон, платформа з вантажем, прихованим туго натягнутим брезентом. Від платформи йшов запах, який так не подобався Андерсу. Чужий Долинах запах металу і машинного масла.


Річард тут же відправився в кут будівлі, сів на підлогу спиною до стіни і заплющив очі.


– Ти знаєш, як він працює, мій пане? – пошепки спитав Андерс.


Джек похитав головою і пішов уздовж рейок до локомотиву. І так, побачив там «демонів» Андерса, акумулятори, як і передбачав Джек. Всього шістнадцять штук, встановлені двома рядами в металевому контейнері на першої колісної візку. Взагалі передня частина поїзда виглядала як велосипед рознощика, тільки на місці сідла перебувала мала кабіна, яка щось Джеку нагадала... тільки він не зміг зрозуміти, що саме.


– Демони розмовляють з стирчить палицею, – повідомив підійшов ззаду Андерс.


Джек піднявся в кабіну. Побачив згадану Андерсом «палицю» – важіль перемикання, який рухався в прорізі з трьома пазами. Тепер Джек знав, що нагадує йому кабіна. Гольфкар. Електромобіль з трьома положеннями важеля: вперед, назад і нейтрал. Тільки такий потяг міг пересуватися по Долинах, і його, схоже, сконструювали і виготовили спеціально для Моргана Слоута.


– Демони в ящиках плюються, і сиплють іскрами, і говорять з палицею, і палиця рухає поїзд, мій пане. – Андерс не наважувався піднятися в кабіну, його обличчя прорізала безліч зморшок.


– Ти збирався виїхати вранці? – запитав Джек старого.


– Так.


– Але поїзд вже готовий до відправки?


– Так, мій пане.


Джек кивнув і зістрибнув вниз.


– Що це за вантаж?


– Диявольські штуковини, – похмуро відповів Андерс. – Для поганих Волков. Щоб відвезти до чорного готелю.


Я буду на крок попереду Моргана Слоута, якщо поїду прямо зараз, подумав Джек. І з тривогою подивився на Річарда, якому знову вдалося заснути. Якби не впертий як осел іпохондричний Раціональний Річард, Джек ніколи б не набрів на слоутовский «чу-чу» і Слоут зміг би використовувати «диявольські штуковини» – безсумнівно, якась зброя проти Джека, як тільки той наблизився б до чорного готелю. Бо готель, тепер Джек в цьому не сумнівався, був кінцевою точкою його пошуків. І виходило, що Річард, такий безпорадний і викликає хіба що роздратування, міг зіграти дуже важливу роль у цьому поході. Син Сойєра і син Слоута: син принца Філіпа Сотеля і син Моргана з Орріса. Світ гойднувся, і Джека відвідало друге одкровення: Річард незамінний і для того, що йому належало зробити в чорному готелі. Але тут Річард заворушився, його щелепа злегка відвисла, і момент істини минув.


– Давай поглянемо на ці «диявольські штуковини». – Джек розвернувся і попрямував вздовж поїзда, помітивши, що підлогу восьмигранного будови розділений на дві частини: велику займав коло, що нагадував величезне обідня страва. Між ним і підлогою біля стін була вузька щілина. Джек ніколи не чув про поворотних колах в депо, але ідею зрозумів відразу: кругла частина могла повертатися на сто вісімдесят градусів, щоб прибулий поїзд міг розвернутися і відправитися в зворотний шлях.


Закривав вантаж брезент був прив'язаний товстим білим шнуром, таким пухнастим, що він нагадував сталеву вату. Джек підняв край брезенту, заглянув під нього, але побачив тільки темряву.


– Допоможи мені, – попросив він Андерса.


Старий, насупившись, ступив до платформи, точним різким рухом розв'язав вузол. Брезент провис. Тепер, відкинувши край, Джек побачив, що платформа наполовину заставлена дерев'яними ящиками. На кожному був напис: «ЗАПЧАСТИНИ». Зброя, подумав Джек. Морган озброює своїх бунтівних Волков. Іншу половину платформи займали масивні бруски якогось м'якого речовини, загорнуті у кілька шарів прозорої плівки. Джек поняття не мав, що це за речовина, але сумнівався, що пластилін. Він повернув край брезенту на місце, після чого Андерс натягнув товстий шнур і зав'язав вузол.


– Ми вирушимо цієї ночі, – озвучив Джек тільки що прийняте рішення.


– Але, пане Джейсон... Прокляті землі... вночі... ти знаєш...


– Знаю, будь певен, – відповів Джек. – Я знаю, що мені знадобиться ефект раптовості. Морган і той, кого Вовки називають Людиною-батогом, будуть шукати мене, але якщо ми з'явимося за дванадцять годин до очікуваного прибуття поїзда, можливо, нам з Річардом вдасться покинути його живими.


Андерс понуро кивнув. Він знову виглядав як величезний пес, терпляче приймає неприємні звістки.


Джек подивився на Річарда. Той спав сидячи, з відкритим ротом. І Андерс, немов прочитавши думки Джека, теж подивився на сплячу Річарда.


– У Моргана з Орріса є син? – запитав Джек.


– Був, мій пане. За коротку сімейне життя у Морріса з'явився син, його звали Раштон.


– І що сталося з Раштоном? – Втім, він і сам міг здогадатися.


– Він помер, – просто відповів Андерс. – Морган з Орріса не створений бути батьком.


Джек здригнувся, пригадавши, як Морган прорвав діру в повітрі і ледь не убив все стадо Вовка.


– Ми їдемо. – Він повернувся до Андерсу. – Будь ласка, допоможи мені перенести Річарда в кабіну, Андерс.


– Мій пане... – Андерс схилив голову, потім підняв, і в його очах читалася батьківська турбота. – Поїздка до західного берега займе два, може, три дні. У вас є їжа? Може, ви розділите зі мною вечеря?


Джек хитнув головою, йому не терпілося почати цю частину шляху до Талісману, але тут його шлунок голосно забурчав, нагадуючи, що вони нічого не їли після «Ринг-Дингов» і печива «Феймос еймос» в кімнаті Альберта Брюхана.


– Що ж, думаю, півгодини нічого не змінять. Спасибі, Андерс. Допоможи мені підняти Річарда, добре? – А може, не так він і прагнув перетинати Прокляті землі на цьому поїзді?


Удвох вони підняли Річарда. Немов Соня з «Аліси в Країні Чудес», Річард відкрив очі, посміхнувся і знову провалився в сон.


– Їжа, – спробував виманити його Джек. – Справжня їжа. Хочеш поїсти, дружок?


– Я ніколи не їм у сні, – відповів Річард з сюрреалістичною раціональністю. Позіхнув, потер очі. Нарешті досить прийшов в себе, щоб стояти без допомоги Джека і Андерса. – Хоча, якщо чесно, я дуже голодний. Я довго спав, правда, Джек? – Здавалося, він цим пишається.


– Так.


– Слухай, цей потяг, на якому ми збираємося поїхати. Він якийсь мультяшний.


– Так.


– Ти зможеш його вести, Джек? Це мій сон, я знаю, але...


– Вести його не складніше, ніж керувати іграшковим електропоїздом, – відповів Джек. – Я зможу його вести, і ти теж зможеш.


– Я не хочу. – Примхливі інтонації повернулися. – Я зовсім не хочу сідати на цей поїзд. Я хочу повернутися в мою кімнату.


– Давай спочатку поїмо, – Джек вже виводив Річарда з сараю, – а потім вирушимо в Каліфорнії.


Перед тим як хлопчики поїхали в Прокляті землі, Долини показали себе з найкращої сторони. Андерс пригостив Джека і Річарда товстими скибками ароматного хліба, безумовно спеченого з «пшениці», що росла навколо станції, кебабом з ніжного м'яса, соковитими незнайомими овочами і рожевим соком (з плодів папайї, чомусь вирішив Джек, хоча знав, що це не так). Річард жував, перебуваючи в радісному трансі, і сік стікав по його підборіддю, поки Джек не витер його. «Каліфорнія – один раз вимовив Річард, – мені було це знати». Джек не став питати, про що мова, резонно вважаючи, що Річард натякав на репутацію штату, притягивавшего всіх божевільних. Його більше турбувала діра, яку вони з Річардом пробили в мізерних запасах Андерса, але старий порався за прилавком, де стояла дров'яна плита, і приносив все нові тарілки. Оладки, холодець, начебто курячі ніжки, але пахнуть... чим? Ладаном та миррою? Квітами? А смак... при думки про смак цих ніжок рот відразу наповнювався слиною.


Всі троє сиділи у маленького столу в затишній, лагідно освітленій кімнаті. В кінці вечері Андерс соромливо приніс важкий глечик, наполовину наповнений червоним вином. Відчуваючи, ніби слід написаному кимось сценарієм, Джек випив маленький стакан.


3


Двома годинами пізніше, борючись з сонливістю, Джек задався питанням, чи не став цей щільний вечеря серйозною помилкою. По-перше, від'їзд з Елліс-Брікса не пройшов дуже гладко; по-друге, виникало відчуття, що Річард справді з'їхав з глузду; по-третє, перед ними лежали Прокляті землі, куди більш божевільні, ніж Річард, і вимагали граничного уваги.


Отужинав, всі троє повернулися в сарай, де і почалися проблеми. Джек знав, що боїться того, що попереду, а тепер знав, що страх виправданий; можливо, тривога вплинула на його поведінку. Першу помилку він допустив, спробувавши розплатитися зі старим Андерсом за надану гостинність монетою капітана Фаррена. Андерс відреагував так, ніби улюблений їм Джейсон вдарив його ножем у спину. Святотатство! Наруга! Запропонувавши монету, Джек не просто образив старого кучера; метафорично він забруднив брудом його релігію. Надприродним божественним істотам, ймовірно, не належало пропонувати монети своїм шанувальникам. Андерс так засмутився, що розбив руку, вдаривши по «диявольській скриньки», як він називав металевий контейнер, в якому стояли акумулятори, і Джек почував, що старому хотілося врізати зовсім не по поїзду. Йому вдалося домогтися лише крихкого перемир'я: Андерсу його вибачення були потрібні не більше, ніж гроші. Старий трохи заспокоївся, коли усвідомив, наскільки великий страх хлопчика перед майбутньою поїздкою, але став колишнім Андерсом лише після того, як Джек припустив, що у монети капітана Фаррена є й інші властивості і вона може стати не тільки засобом платежу. «Ти не зовсім Джейсон, – пробурчав старий, – але монета королеви, можливо, допоможе вам дістатися до мети». Він важко похитав головою. І попрощався досить холодно.


Але звичайно, найбільші клопоти доставив Джеку Річард. Первісна дитяча паніка швидко переросла у нищівного жах. Річард відмовився підніматися в кабіну. Спочатку він бродив по сараю, не дивлячись на поїзд, немов у трансі. Коли ж усвідомив, що Джек не жартує і хоче виїхати разом з ним, влаштував істерику; як не дивно, найбільше Річарда налякав той факт, що кінцевим пунктом їхньої поїздки була Каліфорнія.


– НІ! НІ! НЕ МОЖУ! – закричав він, коли Джек потягнув його до поїзда. – Я ХОЧУ ПОВЕРНУТИСЯ В МОЮ КІМНАТУ!


– Вони можуть піти за нами сюди, Річард, – втомлено пояснив Джек. – Нам треба їхати. – Він узяв Річарда за руку. – Це все сон, пам'ятаєш?


– О пане! Про пан! – стогнав Андерс, безцільно кружляючи по великому сараю, і Джек розумів, що на цей раз кучер звертається не до нього.


– Я ПОВИНЕН ПОВЕРНУТИСЯ В СВОЮ КІМНАТУ! – вискнув Річард. Він так міцно замружився, що чоло від скроні до скроні прорізала глибока зморшка.


Ще один Вовк. Джек спробував підвести одного до поїзда, але Річард немов вріс в підлогу, впертий як мул.


– Я НЕ МОЖУ ТУДИ ЇХАТИ! – крикнув він.


– Тут ти теж залишатися не можеш. – Джек зробив ще одну спробу підтягти Річарда до поїзда і на цей раз скоротив відстань до кабіни на фут чи два. – Річард, це безглуздо. Або ти хочеш залишитися тут на самоті? Хочеш в самоті залишитися в Долинах? – Річард похитав головою. – Тоді ходімо зі мною. Вже пора. Через два дні ми будемо в Каліфорнії.


– Кепські справи, – бурмотів Андерс собі під ніс, спостерігаючи за хлопчиками. Річард продовжував мотати головою.


– Не можу туди їхати, – повторив він. – Не можу сісти в поїзд і не можу їхати туди.


– В Каліфорнії?


Річард стиснув губи у вузьку смужку і знову закрив очі.


– Чорт, – вирвалося у Джека. – Ти мені допоможеш, Андерс? – Високий кремезний старий подивився на нього з незадоволеним виглядом, майже з огидою, але підійшов, підняв скиглять Річарда на руки, мов цуценя, і посадив на м'яке сидіння кабіни.


– Джек! – вигукнув Річард, переляканий перспективою опинитися наодинці з Проклятими землями.


– Я тут, – відповів Джек, вже піднімаючись в кабіну з іншого боку. – Спасибі тобі, Андерс, – подякував він старого кучера, який похмуро кивнув і відійшов у куток сарая. – Бережи себе. – Річард заплакав, і Андерс подивився на нього без натяку на жалість.


Джек натиснув кнопку включення, ожилий двигун загудів, і дві величезні блакитні іскри вилетіли з «диявольського ящика».


– Поїхали! – Джек пересунув важіль в положення «Вперед». Поїзд повільно заскользил по рейках. Плачущий Річард впав на коліна, уткнувся обличчям в ноги, ніби хотів згорнутися в колесо, бурмочучи то «немислиме», то «неможливо», – Джек розбирав лише окремі звуки. Він помахав рукою Андерсу, старий відповів тим же, а потім вони виїхали з освітленого сараю під темне бездонне небо. Силует Андерса з'явився у прямокутнику світла, немов старий зібрався бігти за ними. Джек подумав, що поїзд може розвивати швидкість до тридцяти миль на годину, але зараз вона не перевищувала восьми або дев'яти, так що вони ледь повзли. На захід, сказав він собі, на захід, на захід, на захід. Андерс повернувся в сарай, його борода здавалася снігом на широкій грудей. Поїзд шарпнувся – блиснула ще одна величезна блакитна іскра, – і Джек повернувся обличчям до заходу, щоб подивитися, що чекало їх попереду.


– НІ! – закричав Річард і мало не випхав Джека з кабіни. – Я НЕ МОЖУ! НЕ МОЖУ ЇХАТИ ТУДИ! – Він відірвав голову від колін, але як і раніше нічого не бачив щільно закритими очима, й обличчя його побіліло, як шкіра на костяшках стисненого кулака.


– Заспокойся, – порадив йому Джек. Рейки тяглися по нескінченному полю качавшейся «пшениці», силуети гір – старі зуби – плавали в хмарах. Джек ще раз озирнувся на маленький оазис тепла та світла – станцію і восьмигранний сарай, – повільно отдалявшийся від них. Андерс залишався високим тінню на тлі прямокутника світла. Джек знову помахав рукою, тінь відповіла. Потім Джек знову подивився вперед, на що йде вдалину полі. Якщо так виглядали Прокляті землі, виходило, що їх чекали два мирних і спокійних дня.


Зрозуміло, справа йшла інакше. Навіть у підсвіченій місяцем темряві Джек бачив, що «пшениця» вже не стоїть стіною, розпадається на острівці, а приблизно через півгодини після від'їзду зі станції зміни вже кидалися в очі. Навіть колір злаку змінився, став якимось штучним, не прекрасним золотом врожаю, а тієї хворобливою жовтизною, яка з'являється, якщо щось залишити занадто близько від потужного джерела тепла. Жовтизною посухи. З Річардом теж відбувалися зміни, і не в кращу сторону. Якийсь час він глибоко дихав, потім мовчки і безсоромно плакав, як маленька ображена дівчинка, і, нарешті, забувся неспокійним сном. «Не можу повернутися», – бурмотів він у сні, або Джеку тільки так здавалося. Більш того, сплячий Річард немов ссохся, як «пшениця» навколо.


Тепер змінювався і сам ландшафт. Гладка як стіл рівнина Елліс-Брикса змінилася дрібними низинами і більш глибокими ущелинами, зарослими чорними деревами. Скрізь лежали велетенські валуни, нагадували черепа, яйця, здоровенні зуби. Сама грунт змінилася, стала більш піщаної. Двічі дорога проходила по дну ущелини, схили якого підступали впритул до колії, і Джек бачив, що червонувата земля заросла низькими кущами і повзучими рослинами. Час від часу на очі попадалися тварини, але місячного світла не вистачало, щоб встигнути їх розгледіти, так і бігали вони дуже швидко. Однак Джек чомусь думав, що йому не вдалося б зрозуміти, що це за тварини, навіть якщо б вони завмерли на Родео-драйв в яскравий сонячний день. Їх голови здавалися занадто великими, і, судячи з усього, залишалося тільки радіти, що звірята вчасно ховалися від людського погляду.


Минуло півтори години. Річард стогнав уві сні, а ландшафт ставав все більш моторошним. Коли вони виїхали з чергового викликає клаустрофобію ущелини, Джек здивувався відкрилися перед ним просторах і спочатку вирішив, що повернувся в Долини, країну Денних мрій. Потім навіть в такій темряві помітив, як скорчені і притиснуті до землі дерева. І запах. Можливо, він і раніше відчував цей запах, тільки на підсвідомому рівні, а помітив його, лише побачивши рідкісні дерева на чорній рівнині, що нагадували звивалися в муках тварин. Ось тоді Джек і відчув запах тліну. Тліну і пекельного вогню. Тут Долини смерділи.


Запах давно зів'ялих квітів накривав землю, але під ним, як і у випадку з Осмондом, відчувався інший запах, більш грубий, більш сильний. Якщо появі цього запаху посприяв Морган в одній з його іпостасей, то він в якомусь сенсі закликав до Долини смерть. У всякому разі, Джек так думав.


Лощини, яри, ущелини залишилися позаду. Тепер земля перетворилася у величезну червону пустелю. Але і тут росли дивні, притулившись до землі дерева. Попереду Джек бачив сріблясті рейки, втікали в темну червонувату порожнечу. І виникало відчуття, що пустеля котилася в темряву разом з поїздом.


Червона земля, схоже, дійсно порожня. Вже протягом кількох годин на очі Джеку траплялися лише маленькі потворні тваринки, які ховалися в купах землі по обидві сторони рейок; правда, інший раз периферійним зором, він уловлював якийсь несподіваний, ковзне рух, але, повернувшись, виявив, що дивитися не на що. Спочатку Джек вирішив, що їх переслідують. Двадцять чи тридцять хвилин навіть думав, що по їх сліду біжать собакоподобные тварі зі школи Тэйера. Але варто було йому озирнутися, як всяке рух припинявся: якщо хтось і переслідував їх, то він ховався за рідкісне дерево або встигав заритися в пісок. Величезна пустеля Проклятих земель, який перетинав поїзд, не виглядала порожній чи мертвої – навпаки, вона кипіла якоюсь таємницею, повзучої життям. Джек штовхнув важіль вперед (як ніби це могло допомогти!), щоб маленький поїзд їхав швидше, хоч трохи швидше. Річард скиглив, згорбившись на своєму кінці сидіння. Уява Джека малювала всіх цих істот, цих собаколюдей, які мчать слідом за ними, і він молився, щоб Річард не розплющував очей.


– НІ! – крикнув Річард не прокидаючись.


Джек ледь не вивалився з кабіни. Він буквально бачив Этриджа і містера Дафри, які їх переслідували. Вони наближалися, їх мови вивалювалися, плечі рухалися. У наступну секунду він усвідомив, що бачив лише тіні, біжать за поїздом. Школярі та їхні директор зникли, як задутые вогники свічок на святковому торті.


– НЕ ТУДИ! – крикнув Річард. Джек повільно вдихнув. Йому – їм нічого не загрожувало. Небезпека Проклятих земель явно перебільшували. І дуже скоро зійде сонце. Джек підніс години до очей. Вони їхали майже дві години. Рот хлопчика відкрився в широченному зевке, і він пошкодував про те, що з'їв так багато перед від'їздом зі станції.


Суща дрібниця, подумав він, ця поїздка...


В той момент, коли Джек збирався закінчити свою думку настільки улюбленими старому Андерсу словами Бернса, він побачив перший вогненна куля, і його спокій надовго зник.


4


Куля світла діаметром не менше десяти футів з'явився на горизонті, жарко палаючи, і спочатку покотився прямо до поїзда.


– Срань господня, – пробурмотів Джек собі під ніс, пам'ятаючи, що говорив Андерс про цих вогненних кулях. Якщо людина занадто близько підходить до одного з них, його наздоганяє страшна хвороба... він втрачає волосся... тіло покривається виразками... його починає рвати... лютує і рве, поки у нього не розривається шлунок і не лопається горло. Джек судорожно ковтнув повітря, наче в рот потрапила пригорща цвяхів. Заблагав вголос: – Ласка, Боже!


Гігантська куля світла катил до поїзда, ніби володів розумом і вирішив стерти з лиця землі Джека Сойєра і Річарда Слоута. Променева хвороба. Живіт Джека скрутило, яйця перетворилися на льодинки. Променева хвороба. Лютує і рве, поки не розірветься шлунок...


Розкішний вечеря, яким нагодував Джека Андерс, ледь не вистрибнув із шлунка. Вогненна куля продовжував котитися до них, вистрілюючи іскрами і шкварча від лютої внутрішньої енергії. За ним залишався золотистий світний слід, який вплетался в інші сліди, видневшиеся на червоній землі. І в той момент, коли куля підскочив, немов гігантський тенісний м'яч, і, змінивши напрямок руху, покотив вліво, подалі від поїзда, Джеку вперше вдалося розгледіти істот, які, як він і підозрював, переслідували поїзд. Червонувато-золотаве світло мандрівного вогняного кулі і залишковий світіння колишніх слідів видали зграю потворних істот, які бігли услід за поїздом. Вони нагадували собак і коли-то були собаками, або їх предки були собаками. Джек стурбовано подивився на Річарда, щоб переконатися, що той спить.


Істоти, не відставали від поїзда, распластывались по землі, як змії. Джек бачив, що їхні голови нагадують собачі, а тіла з недорозвиненими задніми лапами були безволосими і бесхвостыми. Тварі здавалися мокрими – їх рожева шкіра блищала, як у новонародженого мишеняти. Вони зарычали, обурені тим, що їх помітили. Цих страшних собак-мутантів Джек бачив насамперед у насипу. Більше схожі на рептилій, вони сичали і шкірили зуби, а потім почали відповзати назад: мутанти теж боялися вогняних куль і слідів, які ті залишали на землі. І тут Джек вловив запах вогняного кулі – той плавно котився до горизонту, по дорозі знищивши кілька росли рядком хирлявих дерев. Сірка, розкладання.


Ще один вогненна куля з'явився з-за обрію і пройшов далеко від поїзда, зліва від них. Сморід втрачених можливостей, зруйнованих надій, злих бажань – все це знаходив Джек (чиє серце билося десь під язиком) в мерзенному запах, який залишали після себе кулі. Тим часом зграя собак-мутантів розсіялася, поблискуючи іклами, зливаючись з місцевістю, шарудячи важкими безногими тілами по червоному піску. І скільки їх було? За обгорілим пнем дві собаки шкірили на Джека довгі зуби.


Коли ще один вогненна куля виринув з-за обрію і обігнув поїзд по широкій дузі, Джек на мить побачив халупу, побудовану в неглибокій улоговинці. Біля неї стояв начебто чоловік і дивився на нього. Здоровенний, волохатий, сильний, злий...


Джек гостро відчував повільність маленького потяга Андерса, їх з Річардом вразливість. Якщо б у когось з місцевих виникло бажання ближче з ними познайомитися, вони б не зуміли їм перешкодити. Перший вогненна куля розполохав жахливих собак-мутантів, але людські мешканці Проклятих земель могли проявити велику наполегливість. Перш ніж світло вогняного кулі померкло, Джек помітив, що людська фігура біля сараю повернула велику косматую голову, стежачи за поїздом. Місцевих собак Джек вже побачив, а як виглядали місцеві люди? В останньому відсвіті кулі він встиг розгледіти, як людська фігура йшла за ріг повітки. За нею тягнувся товстий лускатий хвіст. А потім темрява поглинула все – собак, людини з хвостом, халупу. І Джек навіть не міг сказати напевно, що йому це не привиділося.


Річард сіпнувся уві сні, і Джек знову взявся за важіль, марно сподіваючись змусити поїзд розвинути велику швидкість. Звуки, що видаються собаками-мутантами, поступово вщухли. Весь в поту, Джек підняв ліве зап'ястя на рівень очей, побачив, що минуло лише п'ятнадцять хвилин після того, як він востаннє дивився на годинник. Здивував себе черговим широким позіханням – і знову пошкодував, що з'їв так багато за вечерею.


– НІ! – крикнув Річард. – НІ! Я НЕ МОЖУ ТУДИ ЇХАТИ!


Туди – це куди? – запитав себе Джек. Де знаходиться це «туди»? В Каліфорнії? Чи мова йшла про будь-якому місці, звідки виходила загроза, де знаменитий самоконтроль Річарда, ненадійний, як необъезженная коня, міг в черговий раз дати слабину?


5


Всю ніч, поки Річард спав, Джек стояв на вахті біля важеля, спостерігаючи світяться сліди, залишені вогняними кулями на червонуватою землі. Їх запах зів'ялих квітів і прихованого тліну – наповнював повітря. Час від часу до нього чувся гавкіт собак-мутантів або інших нещасних істот, выползавших з-під коріння жалюгідних дерев, які ще зустрічалися по обох сторонах рейок. З акумуляторів вилітали блакитні дуги. Річард, схоже, вже не просто спав, а провалився в небуття, яке йому було потрібно, якого він бажав. Він більше не скрикував і, власне, взагалі не ворушився, скорчившись у кутку кабіни і ледве дихаючи, немов навіть дихання вимагало надмірних зусиль. Джек і чекав світанку, і боявся його. З приходом ранку він в повній мірі зможе розгледіти тварин – але що ще відкриється його очам?


Час від часу він поглядав на Річарда. Шкіра його друга придбала дивний відтінок, стала примарно-сірої.


6


Ранок позначилося таненням темряви. Рожева смужка з'явилася вздовж вигнутого дугою східного горизонту і тут же почала розширюватися, виштовхуючи оптимістичну рожевість все вище і вище. Джек відчув, що очі у нього такі ж червоні, як ця смужка, ноги боліли. Річард займав практично всі маленьке сидіння, його дихання раніше залишалося неглибоким, наче дихав він з явним небажанням. І дійсно, Джек бачив, що від нестачі кисню особа одного посіріло. Несподівано повіки Річарда затремтіли уві сні, і Джеку залишалося лише сподіватися, що той не вибухне черговими криками. Рот Річарда прочинився, але випустив лише кінчик язика. Річард провів язиком по верхній губі, всхрапнул і знову провалився в оцепенелую кому.


Хоча Джеку відчайдушно хотілося сісти і закрити очі, Річарда він не турбував. Чим ясніше Джек бачив Прокляті землі в разгоравшемся світлі нового дня, тим більше йому хотілося, щоб Річард як можна довше не приходив до тями. Він сам – у всякому разі, поки – витримував умови поїздки на маленькому потязі Андерса, але не відчував ні найменшого бажання побачити реакцію Річарда на жахливість Проклятих земель. Біль у всьому тілі, утома – Джек погоджувався заплатити цю невелику ціну за тимчасовий мир і спокій.


Його примружені очі бачили землю, де було знищено все, без жодних винятків. При місячному світлі йому здавалося, що вони їдуть по величезній пустелі, нехай в ній і траплялися дерева. Тепер Джек розумів, що ніяка це не пустеля. За червонуватий пісок він брав розсипається в пил грунт: створювалося відчуття, що людина могла провалитися в неї по щиколотку, а то й по коліно. І на цій порожній, сухий грунті росли хирляві дерева. Дивлячись прямо на них, Джек бачив те ж саме, що і вночі: вони гнулися до землі, немов хотіли залізти під власні переплетені корені. Це видовище було не з приємних – Річарду точно не сподобалося б. Але, дивлячись на дерева краєм ока, Джек бачив звивалися в муках живих істот: гілки нагадували руки, підняті до перекошеного від болю особі з раззявленным в безмовному крику ротом. І якщо Джек не дивився на дерева прямо, то перекошені особи поставали у всіх подробицях: рот, який звернувся в букву «О», вирячені очі, круглий ніс, прорезавшие щоки зморшки. Ці особи кляли, молили, кликали – їх нечутні голоси висіли в повітрі, як дим. Джек застогнав. Як і все у Проклятих землях, ці дерева були отруєні.


По обидві сторони рейок тяглася до горизонту червонувата земля, тут і там поцяткована острівцями жовтої трави, яскравою, як сеча або свіжа фарба. Якби не огидний колір, ці трав'яні острівці могли нагадувати оазиси, тому що кожен знаходився поруч з маленьким круглим ставком або озерцем. По чорній воді плавали райдужні плями нафтової плівки. Та й сама вода здавалася більш щільною, ніж належить, отруєною. Коли вони проїжджали повз другого помилкового оазису, що розташовувався поруч з рейками, Джек побачив, як поверхня озерця пішла брижами. Спочатку він в жаху подумав, що чорна вода теж жива і б'ється в муках, як і дерева, які йому більше не хотілося бачити. Потім на мить над поверхнею з'явилася широка чорна спина або бік, невідоме істота повернулося, утворилась величезна паща голодна, ухватившая щось з повітря. Блиснули лусочки, які, можливо, переливалися б усіма кольорами веселки, якби не вкривала їх чорна рідина. Ну і ну! – подумав Джек. Невже така риба? Йому здалося, що довжина створення перевищувала двадцять футів, забагато для такого озерця. Здійнявся в повітря довгий хвіст, і величезна істота зникла під поверхнею цього, мабуть, достатньо глибокого озерця.


Джек різко подивився у бік горизонту, тому що у нього виникло відчуття, що звідти за ним спостерігає кругла голова. Прямо-таки лох-неське чудовисько. Потім вирішив, що це якась помилка: ну як, скажіть на милість, голова могла з'явитися над горизонтом?


І тут до нього нарешті дійшло, що горизонт – несправжній. Всю ніч при місячному світлі він неправильно оцінював розміри Проклятих земель, припускаючи, що вони стеляться, наскільки бачить око. Тепер же, коли сонце піднімалося все вище і вище, Джек зрозумів, що дорога прокладена по широкій долині, з обох боків якої тягнулися иззубренные пагорби. Хтось або щось цілком могло вистежувати його, не пройшовши обстеження у вічі, ховаючись за вершинами. Джек згадав людська істота з крокодилячим хвостом, яка зникла за рогом халупи. Чи міг цей монстр переслідувати його, чекаючи, поки він не засне?


Поїзд неспішно плентався по похмурій долині, його мала швидкість зводила з розуму.


Джек оглядав вершини, але бачив лише скелі, позолочені променями висхідного сонця. Страх і напруженість повністю придушили його втому. Річард, прикривши очі рукою, як і раніше спав. Що завгодно, хто завгодно міг рухатися з тією ж швидкістю, що і вони, вичікуючи зручного моменту для нападу.


Від повільного, ледь помітного оці руху ліворуч у Джека перехопило подих. Ковзного руху величезної рептилії... Джеку здалося, що з півдесятка крокодилолюдей перевалили через гребінь і тепер повзуть вниз. Він прикрив очі долонею від яскравого світла і подивився туди, де начебто бачив їх. Розгледів скелі, ту ж червонувате, що нагадує пил землю. Широка стежка піднімалася до гребеня і пірнала в просвіт між високими скелями. І по стежці щось рухалося, повзло, але це щось навіть віддалено не схоже на людину. Скоріше, на змію, так, у всякому разі, подумав Джек... вона відповзала за скелю, і він бачив тільки гігантське тіло рептилії. Шкіра істоти здавалася шорсткою, обпаленої, на боках виднілися незрозумілі чорні плями або рвані дірки. Джек повернув голову, щоб не пропустити появу монстра з-за скелі, і його очам постала голова величезного черв'яка, на чверть занурена в червонуватий пил. З затягнутими плівкою виряченими очима – але голова хробака.


Якесь інше тварина вискочило з-під скелі, з важкою мордою і волочащимся по землі тілом, і коли голова хробака повернулася до нього, Джек зрозумів, що це одна з собак-мутантів. Черв'як роззявив пащу і спритно вхопив перелякану тварину. Джек почув хрускіт кісток. Вереск обірвався. Величезний хробак розібрався з собакою-мутант, як з таблеткою. Тепер же шлях монстра перетинав чорний слід, залишений одним з вогняних куль. На очах Джека хробак почав заглиблюватися в пил, немов йде під воду круїзний лайнер. Істота, мабуть, розуміло, якої шкоди можуть заподіяти йому ці чорні смуги, і, будучи хробаком, подныривало під них. Джек простежив, як черв'як повністю зник у червонуватою грунті, а потім оглянув довгий схил з острівцями блискучою жовтої трави, що нагадували лобкові волосся, гадаючи, де монстр з'явиться знову.


Переконавшись, що черв'як не збирається проковтнути поїзд, Джек знову зосередив увагу на гребенях горбів.


7


Перш ніж Річард прокинувся (а це сталося, коли сонце вже почало хилитися до заходу), Джек побачив:


як мінімум одну голову (він міг заприсягтися, що не помилився), спостерігала за ним з гребеня;


ще два подпрыгивающих смертоносних вогненні кулі;


лежить у самих рейок безголовий скелет, як йому спочатку здалося, великого кролика, але потім він з підступах до горла нудотою зрозумів, що людського дитини, обсмоктано дочиста;


трохи далі – череп того ж дитину, також обсмоктано дочиста, наполовину пішов у червонуватий пил.


І ще він побачив:


зграю великоголових собак, ще більш деформованих, ніж попередні, відчайдушно повзучих за поїздом, які пускають від голоду слину;


три дерев'яні халупи, побудовані на стирчать з пилу палях, які свідчать про те, що і в цій смердючій, отруєної пустки, яка звалася Проклятими землями, живуть і полюють люди;


маленьку шкірясту, без єдиного пір'їнки птицю з – привіт з Долин – бородатої мавпячою мордочкою і довгими пальцями на кінцях крил;


та, найжахливіше (не рахуючи того, що йому ввижалося), двох зовсім не відомих тварин, які пили з чорного ставу: з довгими зубами, людськими очима, передній половиною тіла від свині, а задній – від великих кішок. Їх морди зарослі вовною. Коли поїзд проїжджав повз, Джек помітив, що яйця самця страшенно розпухли і волочилися по землі. Як могли виникнути такі страховиська? Джек вирішив, що під впливом радіації. По всьому виходило, що тільки вона могла викликати настільки жахливі мутації. Отруєні з народження істоти відірвалися від отруєної води і вишкірив зуби, дивлячись на проїжджає поїзд.


Можливо, коли-небудь точно так само буде виглядати наш світ, подумав Джек. Бррр.


8


Але було ще й те, що йому марилося. Шкіра горіла вогнем і засіла – Джек вже скинув на підлогу кабіни пончо, в яке перетворилося пальто Майлза П. Кайгера. Ще до полудня він зняв і домоткану сорочку. В роті відчувався неприємний присмак, огидна суміш іржавого металу і гниючих фруктів. Піт з чола стікав на очі. Джек так втомився, що почав засипати стоячи, з відкритими очима, які палив піт. Він бачив величезні зграї спотворених собак, спускаються вниз по схилу; він бачив червонуваті хмари, які зависали над головою, розкривалися, і з них до нього і Річарду тяглися довгі полум'яні руки, руки диявола. Коли очі Джека нарешті остаточно закрилися, він побачив Моргана з Орріса, зростанням дванадцять футів і одягненого в чорне, його блискавки підривали землю, утворюючи все нові і нові кратери.


Річард застогнав, пробурмотів:


– Ні, ні, ні.


Морган з Орріса зник, як клапоть туману, і Джек відкрив палаючі очі.


– Джек? – запитав Річард.


Попереду лежала пустельна червона земля з чорними слідами вогняних куль. Джек потер очі, подивився на потягивающегося Річарда.


– Так. Як ти?


Річард, кліпаючи очима, знову ліг на сидіння. Його посеревшее обличчя змарніло.


– Вибач, що спитався, – додав Джек.


– Ні, мені краще, дійсно. – Джек відчув, що у нього трохи відлягло від серця. – Голова як і раніше болить, але мені краще.


– Ти дуже кричав під... е-е-е... – Джек зам'явся, не знаючи, як його друг сприйме реальність.


– Уві сні. Так, ймовірно, кричав. – Особа Річарда сіпнулося, але на цей раз Джек не боявся, що він закричить. – Я знаю, що зараз не сплю, Джек. І я знаю, що ніякої пухлини мозку у мене немає.


– Ти знаєш, де ми?


– На цьому поїзді. Потязі старого. Їдемо по Проклятим земель, як він їх називав.


– Точно, якби я двічі проклятий, – з посмішкою відповів Джек.


На щоках Річарда під сірої блідістю проступили плями рум'янцю.


– І як ти до цього дійшов? – запитав Джек, не знаючи напевно, чи може він довіряти трансформації Річарда.


– Я знав, що не сплю. – Річард почервонів ще дужче. – Мабуть... мабуть, мені потрібен час, щоб перестати з цим боротися. Якщо ми в Долинах, значить, ми в Долинах, нехай і таке неможливо. – Його очі знайшли очі Джека, і той здивувався сверкнувшей в них іскорки гумору. – Ти пам'ятаєш гігантські піщані годинники на станції? – Джек кивнув, і Річард продовжив: – Це все і вирішило... побачивши ці години, я зрозумів, що мені це не сниться. Тому що я б ніколи в житті не зміг придумати такі годинники. Не зміг би. Просто... не зміг би. Якщо б я зібрався придумати примітивні годинник, вони включали б в себе безліч шестерні, шківи... не були б настільки простими. Тобто вони мені не снилися. Я бачив перед собою справжні пісочний годинник. Отже, цим було і все інше.


– А як ти зараз почуваєшся? – запитав Джек. – Ти спав дуже довго.


– Я як і раніше такий стомлений, що ледве можу підняти голову. І в цілому, боюся, відчуваю себе не дуже добре.


– Річард, я повинен тебе запитати. Є причина, по якій ти боїшся повернутися до Каліфорнії?


Річард втупився в підлогу і похитав головою.


– Ти коли-небудь чув про місце під назвою «чорний готель»?


Річард продовжував хитати головою. Це була неправда, але, як вже зрозумів Джек, його друг міг сживаться з новою реальністю поступово – не разом. Раптово до Джека дійшло, що Річарду відомо набагато більше, але поки він не може цього визнати. Так що з отриманням цього важливої інформації доведеться почекати. Можливо, поки вони не доберуться до чорного готелю. Двійник Раштона і двійник Джейсона: так, разом вони могли дістатися до обителі і темниці Талісмана.


– Що ж, гаразд. Ходити можеш?


– Напевно.


– І це добре, тому що зараз я хочу щось зробити – раз вже ти не вмираєш від пухлини мозку. І мені потрібна твоя допомога.


– В чому? – запитав Річард і витер лоб тремтячою рукою.


– Я хочу відкрити пару ящиків на платформі і подивитися, чи не зможемо ми розжитися зброєю.


– Я ненавиджу зброю. Терпіти його не можу. – Річарда пересмикнуло. – І тобі теж варто було б його ненавидіти. Якщо б ні у кого не було зброї, твій батько...


– Так, а якщо б у свиней були крила, вони б літали, – кивнув Джек. – Я впевнений, що нас переслідують.


– Що ж, може, це мій батько. – В голосі Річарда чулася надія.


Джек щось пробурчав і висунув важіль з першого паза. Поїзд почав сповільнювати хід. Коли він повністю зупинився, Джек пересунув важіль у нейтральне положення.


– Ти зможеш зійти вниз?


– Так, звичайно, – відповів Річард і різко підвівся. Його коліна підігнулися, і він плюхнувся назад на лаву. Обличчя посіріло ще більше, лоб і верхня губа заблищали від поту. – Ох, напевно, немає, – прошепотів він.


– Не поспішай. – Джек підійшов до нього, одною рукою підхопив під лікоть, іншу поклав на теплий вологий лоб. – Розслабся. – Річард на мить заплющив очі, потім подивився на Джека, в його погляді читалося абсолютна довіра.


– Я спробував встати занадто швидко. Ноги затекли з-за того, що я довго залишався в одному положенні.


– Тоді будемо підніматися повільно, – відповів Джек, допомагаючи зашипевшему від болю Річарду прийняти вертикальне положення.


– Боляче.


– Зараз все пройде. Мені потрібна твоя допомога, Річард.


Річард обережно ступив уперед, знову зашипів.


– О-ох. – Він пересунув іншу ногу. Потім трохи нахилився, поплескав долонями по стегнах і литках. Джек спостерігав, як змінюється обличчя Річарда: на цей раз не від болю, а від расплывавшегося за нього подиву.


Він простежив за поглядом одного і побачив одну з голих обезьяноптиц, неспішно пролетавшую перед поїздом.


– Так, тут багато дивного, – зауважив він. – І я б відчував себе набагато спокійніше, якби ми знайшли під брезентом зброю.


– А що, по-твоєму, по іншу сторону пагорбів? – запитав Річард. – Те ж саме?


– Ні, я думаю, там живе більше людей. Якщо їх можна назвати людьми. Я двічі бачив, як за нами хтось стежив.


На обличчі Річарда відбилася паніка.


– Я не думаю, що це хтось із твоєї школи. Але цілком можливо, що вони ще гірше. Я не намагаюся налякати тебе, друже, однак я познайомився з Проклятими землями трохи ближче, ніж ти.


– Прокляті землі, – з сумнівом повторив Річард. Примружившись, вдивився в червону курну долину з острівцями трави кольору сечі. – Ох... це дерево... ох...


– Я знаю, – кивнув Джек. – Треба постаратися цього не помічати.


– Хто, скажи на милість, викликав такі руйнування? – запитав Річард. – Природа тут ні при чому, сам розумієш.


– Може, з часом ми це з'ясуємо. – Джек допоміг Річарду вилізти з кабіни, і тепер обидва стояли на вузькій підніжці над колесами. – В пил не спускайся, – попередив він. – Ми не знаємо, як глибоко можна провалитися в неї. Мені не хочеться витягувати тебе.


Річард здригнувся – але, можливо, тому, що краєм ока помітив ще одне кричуще, яке знемагало в муках дерево. Удвох хлопці рушили вздовж завмерлого поїзда, перебралися по зчепленні до порожнього товарного вагону, по драбині залізли на дах. Драбинка з іншого боку дозволила їм спуститися на платформу.


Джек смикнув за шнур товстий пухнастий, намагаючись згадати, як Андерсу вдалося з такою легкістю розв'язати вузол.


– Я думаю, вузол тут. – Річард підняв скручений кільце, нагадувала петлю шибеника. – Джек?


– Спробуй.


Річарду не вистачило сил, щоб впоратися з вузлом, але коли Джек прийшов до нього на допомогу, «петля» тут же розв'язалася і брезент обліпив ящики. Джек відкинув його край. Крім ящиків з «запчастинами», на платформі стояли й інші, менші, з написом «ЛІНЗИ».


– Ось і вони. – Джек задоволено кивнув. – Шкода тільки, що у нас немає монтування. – Він подивився на гребінь пагорба, і одне змучене дерево розкрила рот і мовчазно заорало. Не стежила за ними з гребеня чергова голова? Не повз в їх бік черговий гігантський хробак? – Давай спробуємо зняти кришку з якогось ящика.


Річард ступив до нього.


Шість енергійних ривків – і Джек відчув рух і почув скрегіт цвяхів. Річард продовжував тягнути кришку вгору зі свого боку.


– Досить, – зупинив його Джек. Річард посірів ще сильніше, та й виглядати став гірше. – Далі я сам. – Річард відступив і буквально звалився на один з маленьких скриньок. Потім випростався і почав вивчати вміст платформи.


Джек став перед великим ящиком, взявся за край кришки, глибоко вдихнув, зціпив зуби і потягнув кришку вгору з усієї сили. М'язи завибрировали від напруги. Коли він вже збирався здатися, цвяхи знову заскрежетали, вилазячи з дерева. З криком: «е-Е-ЕХ!» – Джек підняв кришку.


Всередині, виблискуючи машинним маслом, лежали шість автоматів, яких Джек ніколи раніше не бачив: вони чимось нагадували метеликів, наполовину машину, наполовину комаха. Джек дістав один, оглянув з усіх боків, намагаючись зрозуміти, як він працює. Це був автомат, отже, до нього повинен був додаватися магазин з патронами. Джек нахилився і скористався стволом автомата, щоб зірвати кришку ящика з «лінзами». Як він і очікував, всередині виявилися важкі промаслені магазини, запаковані в поліетилен.


– Це «узі», – повідомив Річард. – Ізраїльський автомат. Дуже популярний зброю. Улюблена іграшка терористів.


– Звідки ти знаєш? – запитав Джек, потягнувшись за іншим автоматом.


– Я дивлюся телевізор. А ти що подумав?


Джек поекспериментував з магазином, спочатку спробував вставити його не тією стороною, потім знайшов потрібне положення. Після цього розібрався з запобіжником. Зняв з нього автомат. Поставив знову.


– Які вони потворні, – вирвалося у Річарда.


– Тобі теж доведеться взяти один, так що не скаржся. – Джек вставив магазин в автомат для Річарда, після короткого вагання забрав із шухляди всі магазини; два засунув у кишені, два кинув Річарду, який зумів зловити, інші склав у речовий мішок.


– Навіщо тобі стільки? – запитав Річард.


– На всяк випадок, – відповів Джек.


9


Річард впав на сидіння, як тільки вони повернулися в кабіну, – підйом та спуск по двом драбинках і коротка прогулянка по вузькій металевій смузі над колесами відняли у нього майже всі сили. Але він посунувся, щоб Джек зміг сісти, і з-під налівшіхся свинцем століття спостерігав, як його друг переміщує важіль, щоб зрушити потяг з місця. Джек підняв пончо і почав протирати їм автомат.


– Що ти робиш?


– Перу машинне масло. Тобі б теж треба це зробити. Коли я закінчу.


Залишок дня хлопчики просиділи у відкритій кабіні поїзда, потіючи, намагаючись не звертати уваги на кричущі дерева, окутывавший долину запах тліну, власний голод. Джек помітив розсип маленьких виразок, які розквітли навколо рота Річарда. Нарешті взяв «узі» з рук одного, сам витер з нього машинне масло, повернув на місце магазин. Солоний піт роз'їдав потріскані губи.


Джек закрив очі. Може, він і не бачив ніяких голів над гребенем, може, ніхто їх не переслідував. Він почув, як зашипіли акумулятори, вистріливши голубою іскрою, що змусила Річарда підстрибнути. Миттю пізніше він заснув, і снилася йому страви.


10


Коли Річард трусонув Джека за плече, вирвавши з світу, де той їв піцу розміром з автомобільне колесо, тіні почали наповзає на долину, пом'якшуючи агонію кричущих дерев. Навіть їх зігнуті, закривають руками обличчя силуети здавалися прекрасними в тьмяному, минаючому світлі. Густо-червоний пил мерехтіла і виблискувала. Лягали на неї тіні подовжувалися на очах. Огидна жовта трава стала м'яко-помаранчевою. Танучий багрянець пофарбував скелі на кордоні долини.


– Я подумав, що ти, можливо, захочеш це побачити. – Річард посміхнувся. Навколо його рота з'явилися нові виразки. – Так незвично... я про спектр.


Джек злякався, що зараз почує від Річарда наукове обґрунтування зміни колірної гами на заході сонця, але його втомленому, одному хворому було не до фізики. В мовчанні хлопчики спостерігали, як сутінки згущують кольору, перетворюючи західний горизонт в пурпурове сяйво.


– Ти знаєш, що ще ми веземо з собою? – запитав Річард.


– Що? – запитав Джек. По правді кажучи, його це не хвилювало. Він тільки знав, що нічого хорошого везти вони не могли. І сподівався, що доживе до наступного заходу, такого ж гарного і величного.


– Пластичну вибухівку. По два фунти в фасовці. У всякому разі, я думаю, що за два фунти. У нас її досить, щоб підірвати ціле місто. Якщо один з цих автоматів випадково вистрелить або хтось всадить кулю в один з пакетів, від поїзда залишиться тільки величезна діра в землі.


– Я стріляти не буду, та й ти, гадаю, теж, – відповів Джек і дозволив собі помилуватися заходом, який дивним чином і попереджав про нових випробуваннях, і підводив риску під вже доконаними. Джеку раптом згадалося все, що сталося з ним після відходу з «Альгамбри». Він побачив свою матір, п'є чай в маленькому кафе, втомлену, состарившуюся жінку; Спіді Паркера, який сидить під деревом; Вовка, доглядальника за чередою; Смокі і Лорі з жахливого «Бару Апдайка в Оутли»; всі ненависні обличчя в «Лучезарном будинку» – Гека Баста, Сонні Сінгера та інших. Особливо гостро йому бракувало Вовка, тому що набирав силу захід нагадав про нього з новою силою, хоча Джек і не міг пояснити, чому саме захід так подіяв на нього. Йому хотілося взяти Річарда за руку, але він не наважувався. Потім подумав: А чому ні? – і просував руку по лаві, поки не намацав шорстку, безвольну кисть одного. Накрив її долонею.


– Я зовсім розхворівся, – прошепотів Річард. – Це не так... як раніше. Шлунок ниє, все обличчя свербить.


– Думаю, тобі стане краще, як тільки ми виберемося з цього місця, – підбадьорив його Джек. Але які в тебе докази, доктор? – запитав він себе. Які у тебе є докази, що ти просто-напросто не травишь його? Ніяких. Він вже зжився з недавно виниклої (або відкритої заново) ідеєю: Річард – необхідна частина того, що повинно відбутися в чорному готелі. Для виконання місії йому знадобиться Річард Слоут, і не тільки тому, що Річард Слоут міг відрізнити пластичну вибухівку від добрив.


Бував вже Річард в чорному готелі? Неподалік від Талісмана? Джек подивився на свого друга, дышавшего натужно і неглибоко. Рука Річарда на дотик здавалася виліпленої з холодного воску.


– Мені більше не потрібен цей автомат. – Річард зіштовхнув «узі» з колін. – Від запаху мене нудить.


– Добре. – Джек поклав автомат на коліна. Одне з дерев прокрався в зону його периферійного зору і беззвучно завопило від нестерпної муки. Скоро з'являться собаки-мутанти. Джек подивився на пагорби по ліву руку – з боку Річарда – і побачив людиноподібну фігуру, пробиравшуюся між скелями.


11


– Гей! – вигукнув він, не вірячи своїм очам. Палаючий захід, байдужий до його горя, як і раніше перетворював потворність в красу. – Гей, Річард!


– Що? Ти теж захворів?


– Думаю, я когось бачив. З твого боку. – Джек знову вдивився в високі скелі, але ніякого руху не помітив.


– Мені без різниці, – відповів Річард.


– А ось це ти даремно. Зверни увагу, як вони вибирають час. Хочуть підібратися до нас саме в той момент, коли занадто темно і нам їх не розгледіти.


Річард відкрив ліве око і з небажанням подивився.


– Нікого не бачу.


– Я теж, але я радий, що ми заглянули на платформу і взяли автомати. Будь ласка, Річард, сядь і поглядай по сторонах, якщо хочеш вибратися звідси живим.


– Який же ти зануда. Чорт! – Але Річард сіл і відкрив обидва ока. – Я нічого тут не бачу, Джек. Стає занадто темно. Тобі, напевно, прічуділось...


– Тихо, – перервав його Джек. – Він подумав, що помітив друге тіло, проскользнувшее між скелями на гребені. – Їх вже двоє. Цікаво, чи з'явиться третій.


– А мені цікаво, чи є хоч один. – Річард знизав плечима. – Навіщо комусь заподіяти нам шкоди? Я хочу сказати, це...


Джек повернув голову і подивився вперед. Хтось сховався за стовбур одного з кричущих дерев. І Джек міг заприсягтися, що розмірами цей хтось набагато перевершував собаку.


– Так-так, – кивнув Джек. – Я думаю, ще один хлопець чекає нас попереду. – На мить страх паралізував його – він не знав, як захиститися відразу від трьох нападників. Скрутило шлунок. Джек взяв з колін «узі» і втупився на автомат, ніби ворожачи, а зможе пустити його в хід. І є вогнепальну зброю у мешканців Проклятих земель?


– Річард, ти вже вибач, але на цей раз справи наші кепські, і мені дійсно потрібна твоя допомога.


– Що мені робити? – тремтячим голосом запитав Річард.


– Візьми зброю. – Джек простягнув йому автомат. – І я думаю, нам треба стати на коліна, щоб не бути для них зручною мішенню.


Він зісковзнув з лави. Річард повторив його маневр, тільки повільно, немов перебував під водою.


Ззаду долинув протяжний крик, йому відповів інший, з пагорбів.


– Вони знають, що ми їх помітили, – прошепотів Річард. – Але де вони?


Відповідь вони отримали негайно. Все ще видимий в догорающих бузкових сутінках людина в лахмітті – або нагадувала людину істота – вискочив з-за укриття і побіг вниз по схилу до поїзда. Він щось кричав, зовсім як індіанець, а в руках у нього була... Начебто гнучка палиця, і Джек ще намагався зрозуміти, що це таке, коли швидше почув, ніж побачив, як щось вузьке розсікло повітря над його головою.


– От блін! У них луки і стріли! – вигукнув він.


Річард застогнав, і Джек злякався, що того зараз знудить.


– Я повинен його застрелити.


Річард шумно ковтнув повітря і видав якийсь звук, не схожий на слово.


– Чорт. – Джек зняв автомат із запобіжника. Підняв голову і побачив, що підбіг зовсім близько халамидник як раз відпускає туго натягнуту тятиву. Якщо б він потрапив у ціль, це видовище стало б останнім у житті Джека, але стріла вдарилася об кабіну і відлетіла. Джек скинув «узі» і натиснув спусковий гачок.


Подальше стало для нього повною несподіванкою. Він очікував, що автомат, не сіпаючись, слухняно випустить кілька куль. Замість цього «узі» застрибав в його руках, немов дикий звір, а від гуркоту ледь не лопнули барабанні перетинки. Сморід горілого пороху обпекла ніс. Халамидник підняв руки, але від подиву, а не тому, що його поранило. Джек нарешті збагнув, що треба прибрати палець з гачка. Він поняття не мав, скільки зробив пострілів і скільки патронів залишилося в магазині.


– Потрапив? Потрапив? – запитав Річард.


Халамидник біг вгору по схилу, човгаючи великими плоскими стопами. Тепер Джек розгледів, що це не ноги, а величезні пластини, прикріплені до ніг, місцевий аналог снігоступів. Чоловік намагався якомога швидше дістатися до найближчого дерева, щоб сховатися за ним.


Джек підняв «узі», прицілився. Потім м'яко натиснув на спусковий гачок. Автомат застрибав у руках, але не так сильно, як в перший раз. Кулі полетіли по широкій дузі, і як мінімум одна знайшла мета, тому що халамидника відкинуло в бік, немов його збив вантажівку. Ноги вискочили з снігоступів.


– Дай мені твій автомат. – Джек узяв у Річарда «узі». Як і раніше, стоячи на колінах, випустив половину магазина в темні тіні перед поїздом, сподіваючись, що вбив істота, поджидавшее їх там.


Ще одна стріла відскочила від кабіни, інша вп'ялася в борт товарного вагона.


Річард трусився й плакав на підлозі.


– Перезаряди мій автомат, – наказав йому Джек, дістав з кишені повний магазин і сунув під ніс Річарду. Потім оглянув долину в пошуках другого нападника. Ще хвилина, і настане повна темрява.


– Я його бачу, – крикнув Річард. – Я його бачу – он там! – Він вказував на тінь, яка безшумно і швидко рухалася серед скель, і Джек витратив решту в магазині другого узд патрони», щоб розправитися з нею. Ледь гуркіт пострілів вірш, Річард забрав у нього автомат і сунув йому в руки іншого, з повним магазином.


– Карошие мальчуки, карошие мальчуки. – Голос долинав спереду праворуч, але вони не могли визначити, як далеко знаходиться говорив. – Ви відразу стоп, я відразу стоп теж, ясна? З цим кінець, справі кінець. Ви карошие мальчуки, може, продати мені ця оружье? Ви карошо вбивати, я бачу.


– Джек! – істерично прошепотів Річард, попереджаючи про небезпеку.


– Кинь лук і стріли! – крикнув Джек, не піднімаючись з підлоги.


– Джек, ти що? – прошепотів Річард.


– Я їх кидати відразу, – повідомив голос, його володар, як і раніше знаходився попереду і на досить великій відстані. Щось легке впала в пил. – Ви, мальчуки, стоп, продати мені оружье, так?


– Добре, – відповів Джек. – Підійди, щоб ми могли тебе бачити.


Джек пересунув важіль у нейтральне положення, і поїзд почав скидати швидкість.


– Як тільки я закричу, – прошепотів Джек Річарду, – як можна швидше зруш важіль вперед, ясно?


– Господи, – видихнув Річард.


Джек переконався, що автомат, переданий йому Річардом, знятий з запобіжника. Цівка поту скла по лобі в праве око.


– Все карошо, да-а! – крикнув невидимий співрозмовник. – Мальчуки можна сісти, да-а. Сісти, мальчуки.


Сісти-встати, сісти-встати, не спати, не спати.


Поїзд повільно котився вперед.


– Візьмися за важіль, – прошепотів Джек. – Вже скоро.


Тремтяча рука Річарда, яка виглядала дуже маленькою і дитячої, нездатною зробити щось серйозне, торкнулася важеля.


Джек раптово згадав старого Андерса, що стоїть на колінах на покоробленном дерев'яній підлозі станції і запитує: «Але ти будеш у безпеці, мій пане?» Джек тоді не сприйняв цього питання серйозно. Що могли протиставити Прокляті землі хлопцеві, який орудував пивні бочки для Смокі Апдайка?


І якщо трохи раніше Джек боявся, як би Річард не облевал долинський аналог пальто Майлза П. Кайгера, тепер його турбувало інше: як би не накласти в штани.


Вибух сміху розірвав темряву. Джек підійшов, підняв автомат і крикнув у той самий момент, коли важке тіло вдарилося в бік кабіни і притулилася до неї. Річард пересунув важіль вперед, поїзд з легким ривком рушив.


Гола волохата рука схопилася за стійку. Це перебір навіть для "Дикого Заходу", подумав Джек, коли тіло гостя нависло над ними. Він сам мало не обробився від страху, а Річард заверещав.


Майже все обличчя займали зуби, злісну морду, виразом не поступалися оскалившей ікла гримучої змії. З кінчика одного з зубів впала крапелька – як припустив Джек, отрути. На хлопчиків дивилася зміїна голова з крихітним носом. В одній перетинкової руці прибулець тримав ніж. Від страху Джек не цілячись вистрілив.


Але істота сіпнулося і отпрянуло. Джеку потрібно частка секунди, щоб побачити, що немає більше ні перетинкової кисті, ні ножа. Прибулець махнув закривавленим обрубком і залишив червона пляма на сорочці Джека. В цю мить розум покинув хлопчика, проте його пальці діяли самі по собі: націлили «узі» в груди істоти і натиснули на спусковий гачок.


Величезна діра виникла у центрі волохатих грудей, і зуби, з яких капав отрута, клацнули – пащу закрилася. Джек не знімав пальця з гачка, а ствол автомата піднявся, немов сам по собі, і за секунду розвернув голову істоти. Потім воно зникло. Залишилися тільки велике кров'яний пляма на боці кабіни і кривавий слід на сорочці Джека. Лише вони свідчили про реальність події.


– Бережись! – крикнув Річард.


– Я його зробив, – мовив Джек.


– Куди він подівся?


– Упав, – відповів Джек. – Він мертвий.


– Ти відстрелив йому руку, – прошепотів Річард. – Як тобі це вдалося?


Джек подивився на свої долоні й побачив, як вони тремтять. Кабіну огортала сморід горілого пороху.


– Уявив себе влучним стрільцем, – відповів він, опустив руки і облизнул губи.


Дванадцять годин, коли сонце знову піднялося над Проклятими землями, хлопчики не спали: обидва провели ніч, як вартові, зі зброєю на колінах, напружуючись при кожному звуці. Пам'ятаючи про те, наскільки великий запас патронів на поїзді, Джек час від часу випускав короткі черги. І жили в цій частині Проклятих земель люди або монстри – якщо такі були – на весь другий день залишили хлопчиків у спокої. Це могло означати, стомлено думав Джек, що тутешні мешканці знали про вогнепальну зброю. А може, у відносній близькості від західного узбережжя ніхто не хотів зв'язуватися з поїздом Моргана. Він не став ділитися цими думками з Річардом, який більшу частину шляху просидів з затуманеними, нічого не бачили очима. Схоже, у нього піднялася температура.


12


До вечора цього дня в їдкому повітрі Джек вловив запах солоної води.


## Глава 36


Джек і Річард йдуть на війну


1


Захід сонця у цей вечір розширився – з наближенням до океану пагорби згладжувалися, – але втратив частину свого пишноти. Джек зупинив поїзд на вершині пологого підйому і знову вирушив на платформу. Пробув там майже годину – пурпур пішов з неба, а на сході піднявся місячний серп – і повернувся з шістьма невеликими скриньками, на яких було написано «ЛІНЗИ».


– Відкрий їх, – наказав він Річарду. – Порахуй. Ти назначаешься Зберігачем магазинів.


– Чудово, – стомлено відповів Річард. – Я знав, що не дарма отримую освіту.


Джек знову вирушив на платформу, і коли розкривав черговий ящик «ЗАПЧАСТИН», з темряви почувся грубий, хрипкий крик, за яким послідував крик болю.


– Джек? Джек, ти там?


– Так, я тут, – відповів Джек. Подумав, що не варто їм перекрикуватися, як двом жінкам через високий паркан, але, судячи по голосу, Річард був на межі паніки.


– Скоро прийдеш?


– Прямо зараз. – Джек активніше запрацював стовбуром «узі». Вони вже виїжджали з Проклятих земель, але йому не хотілося затягувати стоянку. Він розумів, що найпростіше – перенести ящик з автоматами в кабіну поїзда, однак той занадто багато важив.


Свої «узі» кишеню не тягнуть, подумав Джек і розсміявся у темряву.


– Джек? – пронизливо скрикнув Річард.


– Тихіше, друже.


– Не називай мене дружком.


Заскрежетали цвяхи, кришка трохи піднялася, і Джеку не склало праці відкинути її. Він взяв ще два автомати і вже рушив в зворотний шлях, коли побачив інший ящик, розміром з коробку для невеликого телевізора. Раніше його приховувало полотнище брезенту.


Джек пройшов по даху вагона в слабкому світлі місяця, відчуваючи легкий вітерець, що дув в обличчя. Сморід тліну зникла, вітерець ніс з собою вологу і запах солі.


– Що ти там робив? – накинувся на нього Річард. – Джек, у нас же є автомати! І у нас є патрони! Навіщо ти ходив туди за новими? Хтось міг забратися сюди в твоє відсутність!


– Нам потрібно більше автоматів, тому що при тривалій стрільбі вони перегріваються, – відповів Джек. – Більше патронів, тому що стріляти, можливо, доведеться багато. Я теж дивлюся телик, знаєш. – І він знову попрямував до товарного вагону. Хотів подивитися, що в «телевізійної» коробці.


Річард схопив Джека. Паніка перетворила його руку в пташину лапу з пазурами.


– Річард, все буде добре...


– Хтось може напасти на тебе там!


– Я думаю, ми практично виїхали з Прок...


– Хтось може напасти на мене тут! Джек, не залишай мене одного!


Річард розплакався. Не відвернувся від Джека, не закрив обличчя руками – просто стояв і плакав. Абсолютно беззахисний. Джек обняв його. Притиснув до грудей.


– Якщо хтось нападе на тебе і вб'є, що буде зі мною? – схлипував Річард. – Як мені вдасться вибратися з цього місця?


Я не знаю, подумав Джек. Справді не знаю.


2


У підсумку Річард відправився з ним в останню подорож на платформу. Джеку довелося допомагати йому підніматися по драбині, підтримувати на даху вагона, допомагати спуститися. І Річард мало чим відрізнявся від хроменькой бабусі, яку переводять через вулицю. З головою в Раціонального Річарда виразно стало краще... але фізичних сил тільки поменшало.


Хоча крізь щілини між дошками поблескивало машинне масло, напис на коробці свідчив «ФРУКТИ». І це була майже правда. Відкинувши кришку, Джек в цьому переконався. Коробку заповнювали ананаси. Тільки вибухові.


– Свята Ханна, – прошепотів Річард.


– Ким би вона не була, – погодився Джек. – Допоможи мені. Я думаю, кожен з нас може засунути під сорочку чотири або п'ять штук.


– Навіщо тобі такий арсенал? – запитав Річард. – Збираєшся битися з армією?


– Щось у цьому роді.


3


Крокуючи з Джеком з даху вагона, Річард подивився на небо і ледь не зомлів. Похитнувся і, не вхопи його Джек, звалився б. Тільки зараз Річард усвідомив, що бачить сузір'я, які не сяють над Північним, ні над Південним півкулями. Над ним мерехтіли чужі зірки... але вони складалися в сузір'я, і де-то в цьому невідомому, неймовірному світі моряки могли орієнтуватися по них. Саме ця думка остаточно переконала Річарда, що він в іншому світі... і усвідомлення цього оглушило його.


Потім звідкись здалеку до нього долинув голос Джека:


– Гей, Річі! Джейсон! Ти трохи не звалився вниз!


Врешті-решт вони дісталися до кабіни.


Джек пересунув важіль вперед, і поїзд Моргана з Орріса знову заскользил по рейках. Хлопчик оглянув підлогу кабіни: чотири автомата «узі», майже двадцять купок по десять магазинів і десять ручних гранат, чеки яких нагадували кільця на пивних банках.


– Якщо нам не вистачить цього, значить, все марно, – вирішив він.


– А кого ти чекаєш, Джек?


Джек тільки похитав головою.


– Ти, напевно, думаєш, що користі від мене ніякої, так? – запитав Річард.


Джек посміхнувся.


– Завжди так думав, дружок.


– Не називай мене дружком!


– Дружок, дружок, дружок!


На цей раз давня жарт викликала легку посмішку, яка лише підкреслила розсип виразок біля губ Річарда... але це було хоч щось.


– Нічого не трапиться, якщо я трохи посплю? – запитав Річард, відсуваючи автоматні магазини і влаштовуючись у кутку. Він накрився пончо Джека. – Всі ці підйоми і спуски. Думаю, я дійсно хворий, тому що відчуваю себе абсолютно вымотавшимся.


– Не станеться, – запевнив Джек. У нього, схоже, відкрилося друге дихання. І він розумів, що скоро воно йому дуже знадобиться.


– Я чую океан. – В голосі одного Джек почув дивовижну суміш любові, ненависті, ностальгії і страху. Очі Річарда закрилися.


Поїзд розвинув максимальну швидкість. Ніколи раніше Джек не відчував так гостро, що кінець – якийсь, але кінець – настільки близький.


4


Ще до заходу місяця сумні і страшні ландшафти Проклятих земель залишилися позаду. Знову з'явилася «пшениця». Мало відрізнялася від тієї, що росла в Елліс-Бриксе, але лучившаяся чистотою і здоров'ям. Джек почув далекі крики птахів, начебто чайок. У цих криках звучало нестерпну самотність, особливо гостре серед безкрайніх полів з ледь відчутним ароматом фруктів і все більш посилюється запахом морської солі.


Після півночі з'явилися дерева, головним чином хвойні, і сосновий дух, змішуючись з висіли в повітрі присмаком солі, здавалося, зміцнював зв'язок між місцем, куди Джек прямував, і місцем, звідки він відбув. Джек і його мати рідко бували в північній Каліфорнії – можливо, тому, що Блоут часто там відпочивав, – але Джек пам'ятав слова Лілі про те, що місцевість у Мендосіно і Сосаліто виглядає зовсім як Нова Англія, аж до будинків, «сільничок» і «кейп-кодів». Тому зйомки багатьох фільмів, дія яких розгорталося в Новій Англії, проводилися на півночі штату, а не на іншому узбережжі країни, і найчастіше глядачі не помічали різниці.


Так, значить, я дивним чином повертаюся в те саме місце, звідки поїхав.


Річард: «Ти збираєшся битися з армією?»


Джека радувало, що Річард заснув, і йому не довелося відповідати на питання; у всякому разі, поки.


Андерс: «Диявольські штуковини. Для поганих Волков. Щоб відвезти до чорного готелю».


Диявольськими штуковинами виявилися автомати «узі», пластична вибухівку, гранати. Диявольські штуковини знаходилися в поїзді. Погані Вовки – ні. Товарний вагон, однак, був порожній, і Джеку цей факт здався дуже переконливим.


Ось тобі історія, Річі-бій, і я дуже радий, що ти спиш, а тому мені нема потреби розповідати її. Морган знає, що я прийду, і планує вечірку-сюрприз. Тільки з торта повинні вистрибнути не голі красуні, а перевертні, і в якості подарунків вони запропонують автомати «узі» і гранати. Що ж, поїзд ми, можна сказати, викрали і приїдемо за десять чи дванадцять годин до призначеного терміну, але якщо ми прямуємо в табір, повний Вовків, які очікують появи долинського «чу-чу» – а я думаю, що саме туди ми і прямуємо, – щоб залишитися в живих, нам буде потрібна вся можлива раптовість.


Джек провів рукою по щоці.


Буде простіше зупинити поїзд на достатній відстані від ударного загону Моргана і по широкому колу обійти табір. Простіше і безпечніше.


Але тоді погані Вовки залишаться живі, Річі, ти це розумієш?


Джек подивився на арсенал, який лежав на підлозі кабіни, і запитав себе, чи дійсно він планував рейд командос на Вовчу бригаду Моргана. Тих ще командос. Старого доброго Джека Сойєра, короля волоцюг-посудомийників, і його коматозного нерозлучного друга Річарда. Джек задався питанням, а чи не з'їхав з глузду він. Схоже на те, бо саме це він і планував. Морган з усіма його Вовками ніяк не могли очікувати такого... і вже дуже вони дістали Джека, дуже-дуже. Чертовски дістали. Висікли його самого, вбили Вовка. Знищили школу і велику частину розсудливості Річарда. А Морган Слоут напевно зараз в Нью-Хемпширі, не дає спокою матері Джека.


Божевілля чи ні, прийшов час розплати.


Джек нахилився, підняв один із заряджених автоматів і поклав на коліна. Поїзд продовжував котитися по рейках, а запах солі посилювався.


5


В досвітні годинники Джек трохи поспав, привалившись до важеля. Напевно, він би не дуже зрадів, дізнавшись, що жартівники прозвали подібні важелі «чортової кочергою». З приходом зорі Джека розбудив Річард.


– Щось попереду.


Перш ніж подивитися вперед, Джек глянув на Річарда. Він сподівався, що при денному світлі той буде виглядати краще, але навіть слабкого світіння зорі вистачало, щоб зрозуміти, що Річард хворий. У світлі нового дня його шкіра з сірої стала жовтою... але не більше того.


– Гей! Поїзд! Привіт тобі, великий гребаной поїзд! – Ці крики більше нагадували звірячий рев. Джек повернув голову.


Вони наближалися до маленької сторожці, нагадувала бліндаж.


У сторожки стояв Вовк, але його схожість з Вовком Джека обмежувалося блискучими помаранчевими очима. У цього Вовка голова здавалася неймовірно плоскою, немов чиясь рука зрізала верхню частину черепа. І все обличчя виглядало придатком до нижньої щелепи, яка нагадувала булижник, що завис над урвищем. Навіть написана на обличчі несподівана радість не могла приховати жахливої тупості його володаря. Уздовж щік висіли кіски. На лобі виднівся шрам у вигляді літери «Х».


Вовк носив якусь подобу уніформи найманця – в його уяві: мішкуваті зелені штани і чорні черевики з відрізаними кінцями, щоб не здавлювали пазуристі волохаті пальці.


– Поїзд! – прокричав або прогарчав Вовк. До нього залишалося не більше п'ятдесяти ярдів. Він почав підстрибувати, широко посміхаючись, защелкал пальцями. З нижньої щелепи непривабливими дратнями летіла піна. – Поїзд! Поїзд! Гребаной поїзд ПРЯМО ТУТ І ЗАРАЗ! – Його рот розкрився в широченній усмішці, продемонструвавши величезна кількість зламаних жовтих клинків. – Ви, хлопці, до біса рано, добре, добре!


– Джек, хто це? – запитав Річард. Його рука панічно стиснула плече друга, але голос, треба віддати йому належне, звучав спокійно.


– Це Вовк. Один з Вовків Моргана.


Ну ось, Джек, ти і вимовив його ім'я. Придурок!


Але хвилюватися про це часу не було. Вони майже зрівнялися зі сторожкою, і Вовк виразно збирався скочити в кабіну. А поки витанцьовував у пилу в своїх обрізаних черевиках. З-під перетинав голі груди порожнього патронташа стирчала рукоятка ножа, але ніякої вогнепальної зброї не спостерігалося.


Джек перемкнув «узі» на стрілянину одиночними патронами.


– Морган? Хто такий Морган? Який Морган?


– Не зараз, – відмовив Джек.


Він повністю зосередився на Вовка. Заради нього розтягнув губи в широкій, ніби приклеєною посмішкою, тримаючи «узі» на колінах, щоб Вовк не побачив автомат раніше часу.


– Поїзд Андерса! Все-твою матір-добре! Тут і зараз!


Праворуч від кабіни, над широкою підніжкою, стирчала велика ручка-скоба. Посміхаючись, роняючи на підборіддя слину, Вовк – очевидно, божевільний – ухопився за скобу і легко скочив на підніжку.


– Агов, а де старий? Вовк! Де...


Джек підняв «узі» і увігнав кулю в ліве око Вовка.


Лютий помаранчевий світло згасло, як вогник свічки від сильного пориву вітру. Вовк звалився з підніжки, нагадуючи людину, спиною падає у воду. Важко гепнувся об землю.


– Джек! – Річард розгорнув Джека до себе. Він здавався не менш божевільним, ніж Вовк, тільки його обличчя перекосило від жаху – не від радості. – Ти говорив про мого батька? Мій батько в цьому замішаний?


– Річард, ти мені довіряєш?


– Так, але...


– Тоді давай не будемо про це. Давай не будемо. Зараз не час.


– Але...


– Візьми автомат.


– Джек...


– Річард, візьми автомат!


Річард нахилився і підняв з підлоги «узі».


– Я ненавиджу зброю, – сказав він.


– Так, знаю. Сам не дуже його люблю, Річі-бій. Але прийшов час розплати.


6


Рейки наближалися до високого дерев'янному частоколу. З-за нього долинали хрипи, вигуки, ритмічні удари, тупіт марширують по голій землі ніг. Інші звуки не піддавалися розпізнавання, але в сукупності вони підказали Джеку, що відбувалося за парканом: там муштрували солдатів. Від сторожки до частоколу було півмилі, і Джек сумнівався, що за всім цим шумом хтось розчув його одиночний постріл. Електричний поїзд їхав майже безшумно. Вони могли повною мірою скористатися ефектом раптовості.


Рейки зникали під закритими двостулковими воротами до дерев'яної стіни. Джек бачив світло, проникав крізь щілини між погано ошкуренными колодами.


– Джек, тобі б краще скинути швидкість. – Вони перебували в ста п'ятдесяти ярдах від воріт. За стіною ревли голоси: «Кгу-хом! Гас-дфа! Тгі-шетыре! Кду-хом!»


Джек знову подумав про зверолюдях Герберта Уеллса, і по його тілу пробігла дрож.


– Не можна, друже. Ми проломим ворота. Ще встигнеш заспівати «Рибне привітання»[33].


– Джек, ти з'їхав з глузду!


– Знаю.


Сто ярдів. Акумулятори гули. Сичачи, вистрілила блакитна іскра. По обидва боки залізничного шляху тяглася гола земля. Ніякої «пшениці», подумав Джек. Напиши Ноел Коуард п'єсу про Моргана Слоуте, напевно, назвав би її «Випалена душа».


– Джек, а якщо цей паршивий поїзд зійде з рейок?


– Дуже навіть можливо.


– А якщо проїде ворота, і рейки відразу закінчаться?


– Тоді нам не пощастить, вірно?


П'ятдесят ярдів.


– Джек, ти справді з'їхав з глузду?


– Схоже на те. Зніми автомат із запобіжника, Річард.


Річард пересунув важілець.


Важкі кроки... хрипи... марширують ноги... скрип шкіри... крики... нелюдський сміється крик, який змусив Річарда стиснутися. Але при цьому Джек бачив написану на обличчі одного рішучість, а тому з гордістю посміхнувся. Він встане зі мною пліч-о-пліч... Раціональний Річард чи ні, але він дійсно стане зі мною пліч-о-пліч.


Двадцять п'ять ярдів.


Крики... верески... команди... моторошний громовий крик: «Р-р-о-о-о-О-О-О-О!» – від якого волосся на потилиці Джека встали дибки.


– Якщо виберемося звідси, я куплю тобі чилі-доги в «Дайри квін».


– Хочеш, щоб я блеванул? – прокричав у відповідь Річард і – неймовірно – почав сміятися. У цей момент його обличчя частково втратило хворобливу жовтизну.


П'ять ярдів. З колод ворота виглядали міцними, так, дуже міцними, і Джеку якраз вистачило часу, щоб подумати, а не допустив він фатальну помилку.


– Пригніться, дружок!


– Не називай мо...


Потяг врізався у ворота, кинувши хлопчиків вперед.


7


Ворота виявилися міцними, з урахуванням того, що зсередини їх заклали двома товстими колодами. Поїзд Моргана мав не такий вже великий масою, так і акумулятори практично сіли після довгої поїздки через Прокляті землі. Лобовий удар цілком міг скинути його з рейок, і обидва хлопчика загинули б, але біля воріт знайшлася ахіллесова п'ята. Морган вже замовив нові петлі, викувані згідно останнім технологічним досягненням Америки. Але вони ще не прибули, а старі, з місцевого заліза, лопнули при ударі локомотива про ворота.


Поїзд в'їхав в табір зі швидкістю двадцять п'ять миль на годину, тягнучи перед собою зірвані ворота. По периметру дерев'яного паркану йшла смуга перешкод, і ворота, немов ніж бульдозера, почали зрізати дерев'яні бар'єри, размолачивая їх на друзки.


Вони також вдарили Вовка, який пробігав штрафне коло. Його відірвані ноги разом з форменими черевиками і штанами зникли під нижньою частиною воріт. Кричачи і ричачи, Вовк почав змінюватися. Він дерся на ворота, чіпляючись за них нігтями, які швидко відростало і загострювалися, все більше нагадуючи монтерские «кігті». Потяг уже від'їхав від дерев'яної стіни на сорок футів. Дивно, але Вовк майже добрався до верху воріт, коли Джек перевів важіль у нейтральне положення. Поїзд зупинився. Ворота впали на рейки, піднявши хмару пилу і расплющив нещасного Вовка. А на які опинилися під платформою відірвані ноги ще кілька хвилин продовжували рости волосся.


Ситуація у таборі перевершила найоптимістичніші очікування Джека. Тут, очевидно, прокидались рано, як і належить у військових містечках, і більшість рекрутів і їх командирів знаходилося у дворі, на заняттях з військової та фізичної підготовки.


– Праворуч! – крикнув Джек Річарду.


– І що робити? – прокричав у відповідь Річард.


Джек помер крик. За дядька Томмі Вудбайна, збитого автомобілем на вулиці; за невідомого візника, засеченного батогом до смерті на брудному дворі; за Ферда Джэнклоу; за Вовка, вбитого в мерзенному кабінеті Сонцесяйного Гарденера; за свою матір; але насамперед – за королеву Лауру Делессиан, яка теж була його матір'ю, та за злочини, вчинені в Долинах. Він став Джейсоном, і голос його пролунав громом.


– ПОРВЕМО ЇХ! – проревів Джек Сойєр/Джейсон Делессиан і відкрив вогонь по лівій частині двору.


8


З боку Джека розташовувалося грубе подобу плацу, з боку Річарда – довге бревенчатое будівлю. Воно радше нагадувало барак з вестерну, але Річард вважав, що це казарма. Власне, це місце здалося йому куди більш знайомим, ніж все інше, побачене ним у дивному світі, куди затягнув його Джек. Подібні місця він бачив не раз – в телевізійних випусках новин. Найманці, яких підтримувало ЦРУ, готувалися до скоєння переворотів в Центральній і Південній Америці саме в таких таборах. Тільки зазвичай ці табори знаходилися у Флориді, а ті, хто вискакував зараз з казарми, не були кубинцями: Річард поняття не мав, як їх назвати.


Деякі немов зійшли зі середньовічних картин, які зображують дияволів і сатирів. Інші нагадували звироднілих, майже печерних людей. А одне выскочившее з казарми істота, з лускатою шкірою і мигательными перетинками, здалося Річарду Слоуту крокодилом, які пересувалися на задніх лапах. У нього на очах потвора підняла морду і видав крик, який вони з Джеком чули раніше: «Р-р-о-о-о-О-О-О-О!» Річард встиг помітити, що всі ці диявольські створіння збиті з пантелику, а потім загуркотів «узі» Джека.


З боку Джека два десятки Волков робили зарядку, одягнені, як і Вовк у сторожці, в мішкуваті зелені штани, черевики зі зрізаними кінцями і пояси-патронташі. Як і у Вовка в сторожці, вигляд у них був дурний, плоскоголовый і дуже злий.


Вовки завмерли в безглуздих позах, повернувшись до вломившемуся в табір поїзда, снесшему ворота і наехавшему на бідолаху, якому не пощастило намотувати штрафні кола. Почувши крик Джека, Вовки рушили до поїзда, але спізнилися.


Більшу частину леліяні Морганом Вовчої бригади, ретельно відбирається протягом п'яти років за силу й жорстокість, через страх перед Морганом і вірність йому, знищила перша ж автоматна черга, випущена Джеком. Вовки спотикалися, їх відкидало назад з розірваною грудьми й закривавленою головою. Деякі люто гарчали, вили від болю, але таких виявилося не багато. Більшість просто померло.


Джек витягнув магазин, інший схопив, забив у гніздо. У лівій частині плацу залишилося чотири Вовка, в центральній двоє встигли впасти, опинившись нижче лінії вогню. Обох поранило, але тепер вони кинулися до Джека, довгі нігті на пальцях ніг підривали утрамбовану землю, особи заростали шерстю, очі блищали. Вони бігли до локомотиву, і Джек бачив, як вилазять з рота удлиняющиеся зуби, а підборіддя покриваються жорсткими волоссям.


Джек натиснув спусковий гачок, насилу утримуючи гарячий «узі». Сильна віддача прагнула підкинути стовбур вгору. Обох атакуючих Волков відкинуло з такою силою, що вони перевернулися у повітрі, немов циркові акробати. Інші чотири Вовка не стали чекати, поки Джек переключиться на них, і галопом гайнули до того місця, де двома хвилинами раніше стояли ворота.


Моторошного вигляду істоти, высыпавшие з барака-казарми, вже зрозуміли, що прибульці хоч і прибутку на поїзді Моргана, однак настроєні вкрай недружелюбно. Вони не кинулися в організовану атаку, але натовпом рушили до поїзда. Річард поклав стовбур «узі» на боковину кабіни, яка знаходилася на рівні грудей, і відкрив вогонь. Кулі рвали тварюк, відкидали назад. Дві істоти, які нагадували козлов, впали на руки і коліна – або копита – і поповзли назад у казарму. Річард бачив, як кулі розгорнули і кинули на землю ще трьох. Його раптом охопила така люта радість, що він ледве не зомлів.


Кулі також розпороли блідо-зелене черево людини-алігатора, і звідти забила фонтаном чорна рідина (гній – не кров). Чудовисько повалився на спину, але хвіст, схоже, пом'якшив падіння. Воно вскочило і стрибнула до поїзда з боку Річарда. Видало грубий, могутній крик, і на цей раз Річарду здалося, що в ньому чується щось огидно жіноча.


Він натиснув спусковий гачок «узі». Нічого не сталося. Магазин спорожнів.


Людина-алігатор втік з повільною, незграбною, тупий рішучістю. Його очі палали вбивчою люттю... і розумом. Зачатки грудей стирчали з лускатої шкіри.


Не відриваючи очей від алігатора, Річард нахилився, понишпорив по підлозі кабіни і знайшов гранату.


Сібрук-Айленд, мрійливо подумав він. Джек називає це місце Долинами, але в дійсності це Сібрук-Айленд, і немає потреби боятися, дійсно немає потреби; все це сон, і якщо лускаті лапи цієї істоти зімкнуться на моїй шиї, я, звичайно ж, прокинуся, а якщо це й не сон, Джек якось врятує мене... я знаю, він врятує. Я це знаю, тому що Джек – щось на зразок бога в цьому світі.


Річард витягнув чеку, придушив панічний бажання просто жбурнути гранату і м'яко кинув її, немов віддаючи пас на баскетбольному тренуванні.


– Джек, пригніться!


Джек тут же пригнувся, не подивившись на Річарда, не задаючи питань. Річард зробив те саме, але лише після того, як побачив щось неймовірне: алігатор зловив гранату... і тепер намагався проковтнути.


Вибух прогримів не глухо, як очікував Річард, але вбивчо голосно, розриваючи барабанні перетинки. Він почув сплеск, ніби з його боку хтось вилив на кабіну відро води.


Річард підняв голову і побачив, що кабіна і борти товарного вагона і платформи покриті гарячими нутрощами, чорною кров'ю і дратнями тіла алігатора. Рознесло і вхід в казарму. Багато уламки дерева блищали кров'ю. А посеред всього цього лежала волохата нога в черевику з відрізаним миском.


У Річарда на очах кілька колод відлетіли вбік, казарми з'явилися дві істоти, схожі на козлов. Річард нахилився, намацав повний магазин, вставив на місце порожнього. Ствол автомата був гарячим, як і попереджав Джек.


Круто, подумав він і знову відкрив вогонь.


9


Піднявшись після вибуху гранати, Джек побачив, що четвірка Вовків, уцілілих після перших двох черг, біжить, підвиваючи від жаху, до дірки в стіні, що з'явилася на місці воріт. Джек міг укласти їх однією чергою. Він підняв «узі»... потім опустив, знаючи, що побачить їх пізніше, можливо, біля чорного готелю, знаючи, що він дурень... але, дурень чи ні, він не міг змусити себе стріляти їм в спину.


А з-за казарми долинув високий, пронизливий, ніжний голос:


– Геть звідси! Геть, кажу я вам! Ворушіться! Ворушіться! – І клацнув хлист.


Джек дізнався цей звук, дізнався і голос. В останній – але не в перший раз він чув його, сповитий гамівною сорочкою.


Якщо з'явиться його приятель-недоумок, застрели його.


Що ж, тобі це вдалося, але, може, тепер настав час розплати... і, судячи з твого голосу, ти в курсі.


– Убийте їх, труси! Убийте, невже я завжди повинен показувати вам, як і що робити? За нами, за нами!


Три істоти з'явилися з-за напівзруйнованою казарми, і тільки в одному безпомилково узнавался людина – в Осмонде. Одягнений у червоний плащ, чорні чоботи і широкі білі шовкові штани, в одній руці він тримав батіг, а в іншій – пістолет-кулемет «стен». На білому шовку червоніли плями свіжої крові. Зліва від Осмонда Джек побачив косматое, козлоподобное істота в джинсах та ковбойських чоботях. І Джеку, і псевдокозлу вистачило одного погляду, щоб дізнатися один одного. Той самий ковбой з «Бару Апдайка в Оутли». Рендолф Скотт. Елрой. Він посміхнувся Джеку, довгий язик висунувся і облизнул верхню губу.


– Убий його! – крикнув Осмонд Элрою.


Джек спробував підняти «узі», але автомат раптом став дуже важким. Присутність Осмонда не радувало, нове поява Елроя засмучувало ще сильніше, але тварюка між ними виглядала нічним кошмаром. Джек, звичайно, бачив перед собою долинську версію Руела Гарденера, сина Осмонда. І це істота дійсно скидалося на дитини – дитини, намальованого талановитим детсадовцем з садистськими нахилами.


Колір шкіри цього злого істоти нагадував кисле молоко, одна рука закінчувалася схожими на черв'яків щупальцями. Немов батіг Осмонда. Очі, один з яких плавав, перебували на різних рівнях. Щоки покривали великі червоні виразки.


Виразки – наслідок променевої хвороби... Джейсон. Я думаю, синочок Осмонда якось занадто близько підійшов до вогненної кулі... але інше... Джейсон... Ісус... ким була його мати? В ім'я всіх світів, КИМ БУЛА ЙОГО МАТИ?


– Убийте Самозванця! – волав Осмонд. – Врятуйте сина Моргана, але вбийте Самозванця! Убийте лже-Джейсона! Виходьте, труси! У них скінчилися патрони!


Рев, ревіння. Джек знав, що через кілька миттєвостей новий загін Вовків, підтримуваний збірною солянкою Виродків, з'явиться з-за далекого кінця довгої казарми, де вони сховалися після вибуху, де, можливо, сиділи, закривши голову руками, і де швидше всього залишилися б, якщо б не Осмонд.


– Тобі слід було повернути назад, маленький курча, – прогарчав Елрой і побіг до поїзда. Його хвіст мотався в повітрі. Руел Гарденер – або той, ким Руел Гарденер ставав у цьому світі, – хрипко нявкнув і спробував піти за Элроем. Осмонд простягнув руку і підтягнув нащадка до себе. Джек побачив, як його пальці буквально встромилися в сіру шию дитини-монстра.


Тут Джек підняв «узі» і впритул випустив цілий магазин в обличчя Елроя, практично зніс голову цього козлооборотню. Той, однак, не впав, а продовжував лізти в кабіну, і його пальці, що зрослися двома групами, віддалено нагадували роздвоєне копито, сліпо тяглися до голови Джека. Це тривало кілька секунд, потім тіло впало на землю.


Джек в подиві дивився на безголового Елроя. Їх остання нічна сутичка поруч з «Баром Апдайка» снилася йому знову і знову, він намагався втекти в темні джунглі з пружинним ліжок та битому склу. Тепер ця істота з'явилася до нього у плоті, і він убив його. Розум Джека ніяк не хотів зжитися з цим фактом. Немов він прикінчив буку з дитинства.


Річард скрикнув – і гуркіт його автомата трохи не оглушив Джека.


– Це Руел! Ох Джек про Боже ох Джейсон це Руел, це Руел...


«Узі» в руках Річарда кашлянув короткою чергою і замовк закінчилися патрони. Руел вирвався з батькових пальців, похитуючись і нявкаючи, застрибав до поїзда. Його верхня губа підвелася, вишкіривши зуби, довгі і крихкі, зовсім як фальшиві воскові ікла для Хеллоуїна.


Останні кулі Річарда потрапили йому в груди і шию, пробивши дірку в коричневому светрі, розірвавши плоть довгими нерівними борознами. Густа темна кров потекла з ран, але не більше того. Можливо, коли-то Руел був людиною – Джек вважав, що таке можливо. Але тепер це залишилося в минулому. Кулі навіть не пригальмували його. Істота, незграбно перепрыгнувшее через труп Елроя, було демоном. Воно смерділо, як мокра поганка.


Щось тепле притулилася до ноги Джека. Спочатку тепле... потім гаряче. Що саме? Ніби у нього в кишені нагрівався чайник. Що це могло бути? Але часу на роздуми не було. Все відбувалося дуже швидко, як у кіно.


Річард відкинув «узі» і позадкував, закривши обличчя руками. Його повні жаху очі витріщалися на псевдо-Руела крізь бар'єр пальців.


– Не подпускай його до мене, Джек! Не подпускай його до мене!


Руел пускав бульбашки і нявчав. Його руки шльопнули по боковині кабіни, немов ласти по бруду.


Джек побачив товсті жовтуваті перетинки між пальцями.


– Вернись! – крикнув Осмонд синові, і в його голосі виразно чувся страх. – Повернися, він поганий, він може заподіяти тобі шкоду. Всі хлопці погані. Це аксіома, повернися. Повернися!


Руел пускав бульбашки і радісно урчал. Він поліз у кабіну, і Річард, видавши шалений крик, позадкував у дальній кут.


– НЕ ПОДПУСКАЙ ЙОГО ДО МЕНЕ-Е-Е-Е-Е...


Нові Вовки, нові дивні істоти вискакували з-за рогу. Одне з цих істот, з торчавшими по обидві сторони голови витими рогами, одягнене в комічні полатані штани, спіткнулася, впала, і його затоптали інші.


Джек зрозумів, що його обпікає щось кругле.


Руел перекинув одну ногу через боковину кабіни. Нога звивалася і тяглася до Джека, немов щупальце. Джек підняв «узі» і вистрілив.


Пів-обличчя Руела знесло, з того, що залишилось на його місці, посипалися черв'яки.


Руел наближався.


Спробував схопити Джека перетинчастими пальцями.


Крики Річарда, крики Осмонда змішувалися, зливалися в одне ціле.


Тепер Джекові здавалося, що в кишені у нього – розпечене тавро для худоби, і раптово, в той самий момент, коли руки Руела лягли йому на плечі, він зрозумів, що це: монета капітана Фаррена, яку відмовився взяти Андерс.


Джек сунув руку в кишеню. Монета нагадувала шматок руди. Джек стиснув її, і його ніби пробив потужний удар струму. Відчув це і Руел. Торжествуюче бурчання змінилося переляканим нявканням. Він спробував відскочити, єдиний залишився очей дико обертався.


Джек витяг монету з кишені. Вона світилася в його руці розпеченій червоністю. Він відчував жар – але цей жар не обпікав.


Профіль королеви сяяло як сонце.


– В ім'я неї, ти, мерзенна, недорозвинена тварюка! – крикнув Джек. – Вийди з цього світу! – Він розкрив кулак і притиснув долоню до чола Руела.


Руел і його батько закричали в унісон: Осмонд – тенором на межі сопрано, Руел – гудящим, немов бджолиний рій, басом. Монета увійшла в череп Руела, як розпечена кочерга в шматок масла. Огидна темно-коричнева рідина вихлюпнулася з голови монстра і потекла по зап'ястю Джека. Гаряча рідина з копошащимися в ній маленькими черв'ячками. Вони сіпалися і звивалися на шкірі Джека. Він відчував їх укуси, але ще сильніше притиснув монету до чола Руела, заганяючи її все глибше.


– Вийди з цього світу, погань! В ім'я королеви і її сина, вийди!


Руел кричав і вив; Осмонд кричав і вив разом з ним. Вовки і Виродки зупинилися і тулилися позаду Осмонда, на їх обличчях читалося забобонний жах. Для них Джек не просто виріс – він ще й світився.


Руел сіпнувся. Знову видав чути вереск. Ллється з голови темна рідина стала жовтою. Останній черв'як, довгий і нудотно білий, виповз з пропаленою монетою дірки і впав на підлогу кабіни. Джек наступив на нього і розчавив каблуком. Уламки полетіли на всі боки. Руел вологою купою осів на підлогу.


Обгороджений колод частоколом курний двір оголосив такий крик люті і горя, що Джек подумав, а чи не лусне у нього череп. Річард згорнувся у кутку в позі ембріона, обхопивши голову руками.


Осмонд вив, відкинувши батіг і пістолет-кулемет.


– Ох, гаденя! – кричав він, потрясаючи кулаками в бік Джека. – Подивися, що ти наробив! Ох, бридкий, поганий хлопчисько! Я тебе ненавиджу, буду ненавидіти вічно і ще довше! Ох, гидке Самозванець! Я тебе вб'ю! Морган тебе вб'є! Ох, мій любий, єдиний син! ГАДЕНЯ! МОРГАН ВБ'Є ТЕБЕ ЗА ТЕ, ЩО ТИ ЗРОБИВ! МОРГАН...


Інші пошепки підхопили цей крик, широко розкривши очі, нагадавши Джеку підлітків «Лучезарном будинку»: ви можете сказати «алілуя»? А потім раптом замовкли, бо почули новий звук.


Джеку тут же згадався теплий день, який він провів з Вовком на березі річки. Вони дивилися, як коровцы пили воду і щипали травичку, Вовк розповідав про свою сім'ю. Все йшло добре... дуже добре, поки не з'явився Морган.


І тепер Морган збирався з'явитися знову... не стрибнувши, а розірвавши мембрану між світами, пробивши в ній діру.


– Морган. Це...


– ...Морган, Владика...


– Владика Орріса...


– Моргана... Морган... Морган...


Тріск рветься матерії наростав. Вовки упали в пил. Осмонд танцював джигу, чорні чоботи топтали сирицеві кіски батога.


– Поганий хлопчисько! Бридкий хлопчисько! Тепер ти заплатиш! Морган йде! Морган йде!


Повітря в двадцяти футах праворуч від Осмонда почав вагатися і мерехтіти, немов від жару.


Джек озирнувся і побачив, що Річард згорнувся калачиком у кутку серед автоматів, магазинів і гранат, нагадуючи дуже маленького хлопчика, який заснув, граючись у війну. Тільки Річард не спав, і побач він батька, який крізь діру між світами, швидше за все – Джек цього боявся – зійшов би з розуму.


Джек впав на підлогу поруч з одним, міцно обхопив його руками. Тріск рветься матерії все посилювався, і раптово пролунав голос Моргана, проревевшего в дикій люті:


– Звідки тут узявся цей ПОЇЗД, ідіоти?


Джек почув крик Осмонда:


– Бридкий Самозванець вбив мого сина!


– Йдемо, Річі, – прошепотів він і ще міцніше обхопив схудле тіло Річарда. – Пора стрибати з корабля.


Джек заплющив очі, зосередився... і на мить у нього закрутилася голова.


## Глава 37


Річард згадує


1


Виникло відчуття, що він котиться в бік і вниз, немов вони перебували на пандусі між двома світами. Смутно, з нізвідки, до нього долинули крики Осмонда: «Погані! Всі хлопчики! Аксіома! Всі хлопчики! Бридкі! Бридкі!»


На мить вони зависли в повітрі. Річард скрикнув. Потім Джек вдарився об землю плечем. Голова Річарда врізалася йому в груди. Не відкриваючи очей, Джек лежав на землі, обіймаючи Річарда, вслухаючись, принюхуючись.


Тиша – не повна і абсолютна, але порушується лише співом двох або трьох пташок.


Пахло прохолодою і сіллю. Гарний запах... проте в Долинах світ пах краще. Навіть тут – де б вони зараз не знаходилися – Джек відчував якийсь вторинний запашок, на кшталт машинного масла, въевшегося в бетонну підлогу майстерні на автозаправній станції. Запах багатьох людей, які їздили на безлічі автомобілів, отруюючи атмосферу. Ніс відчував цей запах і міг понюхати його навіть зараз, хоча Джек і не чув ніяких автомобілів.


– Джек? Ми гаразд?


– Звичайно, – відповів Джек і відкрив очі, щоб подивитися, чи не збрехав він.


Спочатку він жахом подумав, що у відчайдушному прагненні вибратися з Долин, втекти до появи Моргана, стрибнув не в Америку, а в майбутнє. Начебто вони перебували в тому ж місці, але воно стало древнім, покинутим, немов минуло кілька століть. Поїзд раніше стояв на рейках, але все інше змінилося. Самі рейки, що перетинали зарослий бур'янами двір і пішли бог знає куди, покривал товстий шар іржі. Шпали прогнили. Між ними росла висока трава.


Він міцніше стиснув Річарда, який слабо ворухнувся і теж відкрив очі.


– Де ми? – запитав він Джека, озираючись. На місці дерев'яного барака стояв ангар. Видно було тільки плямиста від іржі напівкругла дах – стіни густо заросли в'юнами і бур'янами. До двох стовпів перед ангаром, можливо, коли-то кріпився щит-покажчик.


– Я не знаю, – відповів Джек, дивлячись туди, де раніше була смуга перешкод, а тепер росли дикі флокси і рододендрони. Потім озвучив ту страшну думку, що першою прийшла йому в голову: – Можливо, я закинув нас в майбутнє.


На його подив, Річард розсміявся.


– Приємно дізнатися, що в майбутньому все залишиться без змін. – І він кивнув на лист паперу, прибитий до одного з стовпів перед ангаром/бараком. Слова вицвіли під сонцем і дощами, але прочитати їх не становило праці:


СТОРОННІМ ВХІД ЗАБОРОНЕНО!


За наказом Управління шерифа округу Мендосіно


За наказом дорожньої поліції штату Каліфорнія


ПОРУШНИКИ БУДУТЬ ПОКАРАНІ!


2


– Раз вже ти знав, де ми, – сказав Джек, одночасно відчуваючи себе дурнем і відчуваючи безмірне полегшення, – навіщо запитував?


– Я тільки що побачив цей напис, – відповів Річард, і бажання Джека відчитувати одного разом зникло. Виглядав той жахливо: наче підхопив якийсь незвичайний туберкульоз, пожирає не легкі, а розум. І причиною було не тільки подорож в Долини і назад: до цього Річард більш-менш адаптувався. Але тепер він знав і дещо ще. Одна справа – реальність, що не вкладається в усталені уявлення про навколишній світ; до цього сяк-так можна пристосуватися, маючи в своєму розпорядженні достатньо часу. Але зовсім інше – дізнатися, що твій батько на стороні зла. Ось це, на думку Джека, ніяк не могло стати приводом для радості.


– Гаразд. – Джек спробував додати в голос бадьорості – він дійсно відчував себе бадьорим. Навіть вмираючий від раку хворий підбадьорився б, врятувавшись від такого чудовиська, як Руел. – Піднімайся, і в шлях, Річі-бій. У нас обіцянки, які треба виконувати, і до ночівлі шлях далекий[34], а ти валяєшся біля ніг.


Річард поморщився.


– Людини, який переконав тебе, що в тебе є почуття гумору, слід пристрелити, дружок.


– Bitez mon crank, mon ami[35].


– Куди ми йдемо?


– Я не знаю, але місце, яке нам потрібно, неподалік. Я це відчуваю. Воно закинуло гачок мені розум і тягне до себе.


– У Пойнт-Венути?


Джек повернувся до Річарду і довго дивився на нього. Але нічого не зміг прочитати в його стомлених очах.


– Чому ти запитав, дружок?


– Ми йдемо туди?


Джек знизав плечима. Може, так. Може, і немає.


Вони повільно рушили по зарослому бур'янами плацу, і Річард змінив тему.


– Все це дійсно сталося? – Вони наближалися до іржавим двостулкових воротах. Над головою висіло вицвіле синє небо. – Хоч що-небудь з цього відбулося насправді?


– Ми провели кілька днів в електропоїзді, який їхав зі швидкістю двадцять п'ять, максимум тридцять миль на годину, – відповів Джек, – і якимось чином дісталися із Спрінгфілда, штат Іллінойс, до північної Каліфорнії, майже до узбережжя. І тепер скажи мені, дійсно це сталося?


– Так... так, але...


Джек підняв руки. Зап'ястя усеивали яскраво-червоні точки, які свербіли й боліли.


– Укуси, – пояснив Джек. – Хробаків. Черв'яків, які вивалювалися з голови Руела Гарденера.


Річард відвернувся, і його вирвало.


Джек обняв друга, щоб той не впав. Прийшов в жах, зазначивши, як схуд Річард і який жар йде від його тіла через сорочку.


– Прости мене за ці слова, – сказав Джек, переконавшись, що Річард твердо стоїть на ногах. – Я вчинив жорстоко.


– Так, саме так. Але мабуть, це єдине, що могло... ти розумієш...


– Переконати тебе?


– Так. Можливо. – Річард подивився на нього беззахисними, змученими очима. Лоб усипали прищі. Навколо рота червоніли виразки. – Джек, я повинен тебе про дещо запитати, і я хочу, щоб ти відповів мені... ти розумієш, чесно. Я хочу запитати тебе...


Ох, я знаю, про що ти хочеш мене запитати, Річі-бій.


– Через кілька хвилин, – перервав він Річарда. – Ти отримаєш відповіді на всі свої питання через кілька хвилин. Але спочатку нам треба закінчити одну справу.


– Яке діло?


Замість відповіді Джек повернувся до маленького потягу. Постояв поруч, дивлячись на присадкуватий локомотив, товарний вагон, платформу. Чи вдалося йому якимось чином перетягнути поїзд в північну Каліфорнію? Він так не думав. Стрибок з Вовком вимагає максимальної напруги, стрибок з Річардом з кампуса школи Тэйера ледь не вирвав Джеку руку з плечового суглоба і теж дався нелегко. Він не пам'ятав, щоб думав про поїзді під час стрибка: тільки про те, як забратися з Вовчого напіввійськового табору, перш ніж Річард побачить батька. Всі речі трохи змінювалися при переході зі світу у світ: Міграції супроводжувало пристосування до нової навколишньому середовищі. Сорочки могли стати камзолами, джинси – штанами з вовняної матерії, долари сочлененными деревинками. Але цей потяг не змінився. Моргану вдалося створити щось таке, що зовсім не змінювалося при Міграції.


До речі, вони носили сині джинси, Джекі.


Так. І хоча Осмонд розмахував своїм вірним батогом, в іншій руці він тримав пістолет-кулемет.


Моргановскій пістолет-кулемет. Моргановскій поїзд.


Крижані мурашки поповзли по спині. Джек почув бурмотіння Андерса: «Дурне діло».


Саме так, все вірно. Дуже погана справа. Андерс говорив правду: там зібралися всі дияволи. Джек підійшов до локомотиву, взяв з кабіни автомат, вставив повний магазин, повернувся до задумливо оглядывавшемуся Річарду.


– Це схоже на старий табір виживання, – зазначив він.


– Тобто місце, де найманці готуються до третьої світової війни?


– Так, щось в цьому роді. Таких таборів в північній Каліфорнії вистачало, і якийсь час вони процвітали, поки люди не втратили до них інтерес, оскільки третя світова все не починалася. Деякі закрили за незаконне зберігання зброї і торгівлю наркотиками або з інших причин. Мій... мій батько розповідав мені про це.


Джек промовчав.


– Навіщо тобі автомат, Джек?


– Збираюся позбутися від цього поїзда. Заперечень немає?


Річард здригнувся. Його обличчя скривилось у гримасі відрази.


– Ніяких.


– «Узі» з цим впорається? Як думаєш? Якщо я почну стріляти з вибухівки?


– Однієї кулі не вистачить. Цілого магазину – можливо.


– Давай подивимось. – Джек зняв автомат із запобіжника.


Річард схопив його за руку.


– Може, нам краще відійти до паркану до проведення експерименту?


– Добре.


Вони відійшли до увитому плющем паркану, і Джек націлив «узі» на упаковки з пластитом. Натиснув спусковий гачок, і тиша розлетілася на шматки. Вогонь магічним чином завис на зрізі стовбура. Постріли оглушливо ревли в церковному безмовності покинутого табору. Птахи здивовано і напуганно заверещали і вирушили в більш спокійні частині лісу. Річард поморщився і притиснув долоні до вух. Брезент смикався і підстрибував. Потім, хоча Джек продовжував натискати на спусковий гачок, автомат перестав стріляти. Магазин скінчився, але поїзд все так же стояв на рейках.


– Що ж, мені сподобалося, – зауважив Джек. – Чи немає у тебе який-небудь інший і...


Платформа палахкотіла синім полум'ям, пролунав оглушливий рев. Джек побачив, як вона піднімається з рейок, немов злітає. Він схопив Річарда за шию і повалив на землю.


Вибухи тривали довго. Перекручені шматки металу пролітали над головою. Але в основному металевий дощ падав на дах ангара. Іноді чувся звук, що нагадував удар гонга, супроводжуваний скреготом, якщо щось велике і важке пробивало метал. Потім щось проломило паркан над головою Джека, залишивши велику діру, і він вирішив, що пора змотуватися. Схопив Річарда і потягнув до воріт.


– Ні! – закричав Річард. – Рейки!


– Що?


– Ре...


Щось просвистело над ними, і обидва пригнулися, стукнувшись головами.


– Рейки! – крикнув Річард, потираючи голову блідою рукою. – Не по дорозі! Підемо до рейках!


– Зрозумів тебе! – Джек не розумів навіщо, але питання ставити не став. Яка різниця, куди йти, головне – вибратися звідси.


Вони поповзли вздовж іржавого сітчастого паркану, немов розвідники по нейтральній смузі. Річард повз трохи попереду, прямуючи до дірки в паркані, через яку рейки покидали табір.


По дорозі Джек озирнувся. Велика частина поїзда випарувалася. Покручені шматки металу – деякі впізнавані, більшість немає – лежали широким колом навколо того місця, де він стояв. Місця в Америці, де його побудували, купили і оплатили. Неймовірно, що їх не вбило уламками. Диво, що вони не отримали жодної подряпини.


Найгірше залишилося позаду. Вже за парканом хлопчики піднялися (готові пригнутися і бігти в разі нових вибухів).


– Вибух поїзда не сподобається моєму батькові, Джек, – повідомив Річард. Його голос звучав рівно, але, подивившись на одного, Джек побачив, що той плаче.


– Річард.


– Так, абсолютно не сподобається, – повторив Річард, немов відповідаючи на власне питання.


3


Густа смуга бур'янів висотою по коліно росла між рейками, уходившими від табору, як вважав Джек, на південь. Рейки проржавіли, ними давно не користувалися. А в деяких місцях вони дивним чином погнулися – немов пішли брижами.


Це робота землетрусів, з побожним страхом подумав Джек.


За спиною продовжували лунати вибухи. У момент чергового затишшя Джек подумав, що все, і тут же почувся протяжний, грубий скрегіт. Х-Р-Р-Р-Р Ніби відкашлявся велетень, подумав Джек. Або пернул. Він озирнувся і побачив важке чорна хмара диму, поднимавшееся до неба. Прислухався в очікуванні лютого тріска вогню – як і будь-яка людина, що прожив деякий час у Каліфорнії, Джек боявся пожеж, – але обійшлося. Навіть навколишні ліси здавалися новоанглийскими, густими і вологими від роси. Звичайно ж, тутешня природа являла собою пряму протилежність світло-коричневим ландшафтів в околицях Байї з тамтешнім чистим, дуже сухим повітрям. Ліси вирувало життям, залізна дорога перетворилася на вузьку смужку (яка з роками ставала все вже) між підступають деревами, кущами і всюдисущим плющем (Готовий сперечатися, це сумах, подумав Джек, мимоволі чухаючи укуси на руках). І вицвіле синє небо над головою теж звузилося до смужки, шлак покрився мохом. Таємничість огортала це місце, немов створене для секретів.


Джек додав кроку, і не тільки тому, що хотів піти якомога далі до прибуття поліцейських або пожежних. Така швидкість не дозволяла розмовляти... або задавати питання.


Вони пройшли, напевно, дві милі, і Джек всі вітав себе з тим, що знайшов відмінний спосіб відтягнути розмову, коли Річард ледь чутно покликав його:


– Гей, Джек...


Джек встиг обернутися, щоб побачити, як Річард, який трохи відстав, валиться вперед. Червоні плями яскраво виділялися на її білому обличчі.


У самий останній момент Джек зловив одного. Той важив не більше паперового пакета.


– Господи, Річард!


– Секунду тому відчував себе в повному порядку. – Все той же тихий, свистячий голос. Дихання дуже швидкий, дуже сухе. Джек бачив тільки білки очей і крихітні дуги синіх райдужок. – Просто... зомлів. Вибач.


Ззаду почувся ще один важкий, отрыжечный вибух. Потім уламки поїзда забарабанили по металевій даху ангара. Джек озирнувся, потім з тривогою подивився вперед.


– Зможеш триматися за мене? Я понесу тебе на закорках.


Як Вовк.


– Триматися зможу.


– Коли не зможеш, так і скажи.


– Джек, – в голосі Річарда чулися звичні роздратовані нотки, і це обнадіювало, – якщо я не зможу триматися, то не зможу і сказати про це.


Джек поставив Річарда на ноги. Того хитало. Здавалося, дмухни на нього впаде. Джек повернувся і сів навпочіпки, підошви пружинили на підгнилої шпале. Завів руки за спину, щоб підхопити стегна Річарда, а той обійняв Джека за шию. Джек піднявся і рушив по шпалах швидким кроком, майже підтюпцем. Ноша не викликала проблем, і не тільки тому, що Річард сильно схуд. Джек катав пивні бочки, тягав важкі ящики, збирав яблука. Багато днів поспіль очищав від каменів Далеке поле «Осяйного дому», можете сказати «алілуя». Все це загартувало його. Але зміцнилися не лише кістки та м'язи. І справа була не в діалоговому навику перескакування з світу в світ, коли інша реальність – якою б чудовою вона не була – стиралася, ніби свіжа фарба. Джек смутно усвідомлював, що намагається зробити щось більше, ніж просто врятувати життя матері; з самого початку він замахнувся на щось більше. Він намагався служити добру, і тепер розумів, що подібні божевільні ініціативи завжди загартовують того, хто береться за них.


Він побіг підтюпцем.


– Якщо мене почне заколисувати, – голос Річарда змінювався в такт крокам Джека, – я наблюю тобі на голову.


– Я завжди знав, що можу покластися на тебе, Річі-бій. – Важко дихаючи, Джек посміхнувся.


– Сидячи на тобі, я відчуваю себе... круглим дурнем. Немов перетворився в людську пружинну ходулю.


– Ймовірно, так ти і виглядаєш, дружок.


– Не... називай мене дружком, – прошепотів Річард, і посмішка Джека стала ширше. Ох, Річард, мерзотник ти такий, живи вічно, подумав він.


4


– Я впізнав цього чоловіка, – прошепотів Річард над головою Джека.


Той здригнувся, наче його вивели з трансу. Він тягнув Річарда вже десять хвилин, вони залишили позаду ще одну милю, але як і раніше не бачили жодних ознак цивілізації. Тільки рейки і запах солі в повітрі.


Рейки, гадав Джек. Вони ведуть саме в те місце, про яке я думаю?


– Якого чоловіка?


– Чоловіка з батогом і пістолетом-кулеметом. Я його впізнав. Бачив раніше.


– Коли? – мовив Джек.


– Давним-давно. Коли був маленьким, – додав Річард з великою неохотою. – Приблизно в той час, коли зі мною трапилася... та дивна греза в стінній шафі. – Він помовчав. – Тільки, мабуть, ніяка це була не марення.


– Так. Напевно, не марення.


– Мабуть. Цей чоловік з батогом був батьком Руела?


– А ти як думаєш?


– Так, – похмуро відповів Річард. – Звичайно ж, так.


Джек зупинився.


– Річард, куди ведуть ці рейки?


– Ти знаєш, куди вони ведуть, – безпристрасно відповів Річард.


– Та... думаю, знаю. Але хочу почути від тебе. – Джек помовчав. – Думаю, мені необхідно почути це від тебе.


– Вони ведуть у місто Пойнт-Венути, – відповів Річард, і відчувалося, що він ось-ось заплаче. – Там є великий готель. Я не знаю, його ти шукаєш чи ні, але думаю, що це він.


– І я так думаю. – І Джек рушив вперед, підтримуючи Річарда, відчуваючи наростаючий біль у спині, слідуючи рейках, які вели його – їх обох – в те місце, де він міг знайти порятунок для матері.


5


Поки вони йшли, Річард говорив. Він не міг відразу почати з участі батька у цієї божевільної історії, тому пішов здалеку і кружним шляхом.


– Я знав цю людину раніше. Абсолютно впевнений, що знав. Він приходив у наш дім. Завжди через чорний хід. Ніколи не дзвонив і не стукав. Він... дряпався у двері. У мене мурашки по шкірі бігли. Він так мене лякав, що я боявся ошукати в штани. Високий чоловік – так, маленьким дітям всі дорослі здаються високими, але цей дійсно був високим, – з сивим волоссям. Він практично постійно носив темні окуляри, а іноді окуляри з дзеркальними стеклами. Коли я побачив той сюжет в «Сандей news and world report», то відразу зрозумів, що вже бачив його. Мій батько перебував нагорі, працював з документами, коли по телику показували ту передачу. Я сидів перед телевізором, увійшов батько, побачив, що я дивлюся, і ледве не упустив з руки склянку. Потім перемкнув канал на «Зоряний шлях». Тільки ця людина не називав себе Променистим Гарденером, коли приходив в наш будинок і зустрічався з батьком. Його прізвище... я точно не пам'ятаю. Щось на зразок Банлона... або Орлона...


– Осмонд?


Річард просяяв.


– Саме. Я ніколи не чув його імені. Але приходив він раз чи два в місяць. В якийсь період мало не кожен день, тиждень, а потім зник на півроку. Коли він приходив, я зачинявся у своїй кімнаті. Мені не подобався її запах. Він душився якимось... напевно, одеколоном, але запах був сильніше. Як від духів. Дешевих парфумів. А під ним...


– А під ним відчувався інший запах, ніби він не мився десять років.


Річард подивився на Джека широко розкритими очима.


– Я теж зустрічався з ним як з Осмондом, – пояснив Джек. Він говорив це і раніше, але тоді Річард його не слухав. Тепер же ловив кожне слово. – В долинській версії Нью-Хемпшира, до того, як зустрівся з ним в Індіані, вже в іпостасі Сонцесяйного Гарденера.


– Тоді ти бачив і... цю тварюку.


– Руела? – Джек похитав головою. – Напевно, Руел був у Проклятих землях, проходив курс опромінення радіоактивним кобальтом. – Він подумав про гнійних виразках на обличчі Руела, подумав про черв'яків. Подивився на червоні, опухлі в місцях укусів кисті і здригнувся. – Руела я вперше побачив у Вовчому таборі, а його американського двійника не бачив ніколи. Скільки тобі було років, коли у ваш будинок почав приходити Осмонд?


– Напевно, роки чотири. Ця історія... ти розумієш, зі стінним шафою... ще не відбулася. Потім я почав боятися його сильніше.


– Після того як якась тварюка торкнулася тебе в стінній шафі?


– Так.


– А це сталося, коли тобі було п'ять?


– Так.


– Коли нам обом було п'ять.


– Так. Ти можеш опустити мене на землю. Якийсь час я зможу йти.


Джек підкорився. Вони йшли мовчки, опустивши голови, не дивлячись один на одного. У п'ять років щось высунулось з темряви і торкнулося Річарда. Коли їм обом було шість,


(шість, Джекі було шість)


Джек підслухав розмову батька і Моргана Слоута про місце, де вони бували, місці, яке Джек називав країною Денних мрій. І в тому ж році, лише пізніше, щось высунулось з темряви і торкнулося і його матері. Голос Моргана Слоута, не більше і не менше. Морган Слоут дзвонив з Грін-Рівер, штат Юта. Плачу. Він, Філ Сойєр і Томмі Вудбайн трьома днями раніше вирушили на щорічну листопадову полювання: ще одному їх одного по коледжу, Ренді Глоуверу, належав розкішний мисливський будиночок в Блессингтоне, штат Юта. Глоувер зазвичай полював з ними, але в той рік відправився в круїз по Карибам. Морган подзвонив, щоб сказати, що Філа підстрелили, ймовірно, у нього влучила куля іншого мисливця. Вони з Томмі Вудбайном притягли його до автомобіля на саморобних ношах. Морган сказав, що Філ ще залишався у свідомості, коли вони везли його на задньому сидінні джипа «Черокі» Глоувера, і попросив Моргана передати найкращі побажання Лілі і Джеку. Він помер п'ятнадцятьма хвилинами пізніше, коли Морган гнав до Грін-Рівер і найближчої лікарні.


Морган не вбивав Філа. Томмі міг підтвердити, що всі троє перебували разом, коли пролунав фатальний постріл, якщо б знадобилися свідчення (але, зрозуміло, вони не знадобилися).


Але ж він міг найняти кого-то, тепер подумав Джек. І цілком можливо, що такі ж сумніви щодо того, що сталося давно вже мучили дядька Томмі. А якщо так, можливо, і дядька Томмі вбили не тільки для того, щоб Джек і його вмираюча мати залишилися абсолютно беззахисними перед мародерством Моргана. Може, він помер тому, що Моргану набридло гадати, а не натякне старий підар вижив синові Філа Сойєра, що смерть його батька – щось більше, ніж нещасний випадок. Джек відчув, як по шкірі побігли мурашки страху й огиди.


– Цей чоловік приходив перед тим, як наші батьки востаннє полювали разом?


– Джек, мені було чотири роки...


– Ні, тобі було шість. Чотири тобі було, коли він почав приходити, шість – коли мого батька вбили в Юті. І ти мало що забуваєш, Річард. Він приходив перед тим, як загинув мій батько?


– Саме тоді він тиждень приходив щодня, – ледь чутно відповів Річард. – Перед останнім виїздом на полювання.


І хоча вина лежала не на Річарда, Джек не зміг стримати гіркоту.


– З моїм батьком стався нещасний випадок на полюванні в Юті, дядька Томмі збив автомобіль в Лос-Анджелесі. Смертність серед друзів твого батька, Річард, надзвичайно висока.


– Джек... – Голос Річарда тремтів.


– Звичайно. Поїзд вже пішов, або молоко збігло, або як тобі більше подобається, – перервав його Джек, – але коли я з'явився в твоїй школі, ти назвав мене психом.


– Джек, ти не поні...


– Та, мабуть, не розумію. Я втомився, і ти надав мені нічліг. Я зголоднів, і ти мене нагодував. Відмінно. Але найбільше мені потрібно, щоб ти мені повірив. Я знав, що хочу занадто багато, але тепер з'ясовується, що ти бачив людину, про який я говорив! Ти знав, що він ознайомлений з твоїм батьком! І все одно заявив щось на кшталт: «Старий добрий Джек провів дуже багато часу під жарким сонцем десь у Сібрук-Айленді і бла-бла-бла!» Річард, я думав, наша дружба міцніше.


– Ти все одно не розумієш.


– Чого? Ти занадто боявся байок Сібрук-Айленда, щоб хоч трішки вірити в мене? – Голос Джека задзвенів від обурення.


– Ні. Я боявся не тільки цього.


– Так? – Джек зупинився і пильно вдивилася в бліде, нещасне обличчя Річарда. – Чого ще міг боятися Раціональний Річард?


– Було чого, – відповів Річард зовсім спокійним голосом. – Я боявся дізнатися більше про ці секрети... про це Осмонде, про те, що знаходилося в стінній шафі. Я боявся, що, дізнавшись все це, вже не зможу любити свого батька. І боявся не дарма.


Річард закрив обличчя тонкими брудними пальцями і розплакався.


6


Джек стояв, дивлячись на заплаканого Річарда, і лаяв себе останніми словами. Яким би не був Морган, він все одно залишався батьком Річарда Слоута: привид Моргана проглядав і у формі кистей сина, і в рисах його обличчя. Забув про це Джек? Немає, але на мить гірке розчарування в Річарда затьмарило все інше. Зіграла свою роль і наростаюча нервозність. Тепер Талісман знаходився дуже близько, і нервовими закінченнями Джек почував його, як кінь відчуває воду в пустелі або далекий пожежу в преріях. Ця нервозність виявляла себе у надмірній різкості.


Так, звичайно, але цей хлопець – твій найкращий друг, Джекі. Можеш його трохи відшмагати, але не топчи. Він хворий, на випадок якщо ти цього не помітив.


Джек потягнувся до Річарду. Той спробував його відштовхнути. Джек не звернув на це уваги. Обняв Річарда. Так вони двоє і стояли посеред закинутої залізниці, і голова Річарда лежала на плечі Джека.


– Послухай, – слова давалися Джеку з працею, – постарайся не турбуватися про... ти розумієш... про все... хоча б поки, Річард. Просто постарайся пристосуватися до змін, розумієш? – Яку ж він поров нісенітниця. З тим же успіхом можна сказати комусь, що у нього рак, але хвилюватися не про що, тому що скоро ми поставимо у відеомагнітофон касету з «Зоряними війнами» і піднімемо йому настрій.


– Звичайно. – Річард відштовхнувся від Джека. Сльози прокреслили чисті доріжки на його брудному особі. – Мені буде добре, нам буде добре...


– А якщо так піде, всім буде добре, – приєднався до нього Джек. Вони разом розсміялися, і все стало добре.


– Гаразд, пішли.


– Куди? – запитав Джек.


– Добувати твій Талісман. Судячи з того, що ти говорив, він повинен бути в Пойнт-Венути. Це наступна зупинка на цій лінії. Пішли, Джек. Давай доберемося туди. Але йди повільно – я ще не все розповів.


Джек з цікавістю глянув на нього, а потім вони попрямували по шпалах... але повільно.


7


Тепер, після прориву дамби, коли Річард дозволив собі почати згадувати, він виявився джерелом безцінної інформації. У Джека склалося відчуття, ніби він збирав пазл, не знаючи, що кілька найважливіших фрагментів відсутні. Саме Річард надав йому більшість цих фрагментів. Річард уже бував у цьому таборі виживання – ось вам і перший фрагмент. А належав табір його батькові.


– Ти впевнений, що це те саме місце, Річард? – з сумнівом запитав Джек.


– Впевнений, – відповів Річард. – Воно видалося мені знайомим і на тій стороні. А коли ми... коли ми перебралися сюди... останні сумніви відпали.


Джек кивнув, не знаючи, як ще реагувати.


– Раніше ми зупинялися в Пойнт-Венути. Завжди зупинялися там перед поїздкою в цей табір. Поїзд мені дуже подобався. Я хочу сказати, багато батьки могли похвалитися особистим потягом?


– Не багато, – погодився Джек. – Я думаю, у Діамантового Джима Брейді[36] і йому подібних були особисті поїзда, але не знаю, чи були у них діти.


– Ні, мій батько в їх лігу не входив. – Річард розсміявся, а Джек подумав: Річард, тебе, можливо, чекає сюрприз.


– Ми їхали в Пойнт-Венути з Лос-Анджелеса на взятому напрокат автомобілі. Зупинялися в мотелі. Тільки ми удвох. – Річард помовчав. Його очі затуманилися любов'ю і спогадами. – Провівши в мотелі якийсь час, відправлялися на батьківському поїзді в табір «Готовність». Це був всього лише маленький поїзд. – Він подивився на Джека. – На зразок того, на якій ми приїхали.


– Табір «Готовність»?


Але Річард наче не чув його. Він дивився на іржаві рейки. Тут вони зберігали звичну форму, однак Джек подумав, що один, можливо, згадує ділянки вигнутих рейок, які вони пройшли. У парі місць кінці загиналися вгору, як розірвані гітарні струни. Джек припустив, що в Долинах рейки підтримувалися в робочому стані.


– Бачиш, раніше по цій лінії ходив трамвай, – продовжив Річард. – За словами батька, у тридцятих роках. Маршрут називався «Червона лінія округу Мендосіно». Але належала дорога не округу, а приватної компанії, і коли та розорилася, тому що в Каліфорнії... ти знаєш...


Джек кивнув. У Каліфорнії всі користувалися автомобілями.


– Річард, чому ти ніколи не розповідав мені про це місце?


– Батько просив не говорити тобі. Ти і твої батьки знали, що ми іноді проводимо відпустку в північній Каліфорнії, і він говорив, що це нормально, але я не повинен говорити тобі ні про поїзді, ні про табір «Готовність». За його словами, якщо б я сказав, Філ би розлютився, бо це був секрет.


Річард помовчав.


– Він сказав, що більше ніколи не візьме мене з собою, якщо я розповім тобі. Я думав, причина в тому, що вони партнери, тобто домовилися у всьому брати участь на рівних. Тепер розумію, що справа в іншому. Трамвайна компанія збанкрутувала через автомобілів і автострад. – Задумлива пауза. – У того місця, куди ти мене перетяг, Джек, є одна хороша риса. Там все дуже дивно, але не пахне нафтопродуктами. І це мене дуже зацікавило.


Джек кивнув, але нічого не сказав.


– Трамвайна компанія продала всю лінію – з правом власності на землю і все таке – будівельної компанії. Вони думали, що люди рушать в глиб материка. Та тільки цього не сталося.


– Потім лінію купив твій батько.


– Так, схоже на те. Але точно я не знаю. Він ніколи не говорив про купівлю лінії... або про те, як він замінив трамвайні рейки залізничними.


Робота потрібна була велика, подумав Джек, а потім згадав про Рудних ямах. Морган з Орріса міг постачати рабську силу в необмеженій кількості.


– Я знаю, що він замінив їх, але тільки тому, що прочитав книгу про залізницях. Різниця в ширині колії. У трамвая – десять дюймів. Тут – шістнадцять.


Джек опустився на коліна – і так, на шпалах побачив сліди від знятих трамвайних рейок.


– Він придбав маленький червоний поїзд, – мрійливо продовжував Річард. – Локомотив і два вагони. Двигун працював на дизельному паливі. Він сміявся над цим, кажучи, що чоловіки відрізняються від хлопчиків тільки одним: їх іграшки коштують дорожче. На пагорбі над Пойнт-Венути знаходилася стара трамвайна станція, і ми приїжджали туди на автомобілі паркувалися і сідали в поїзд. Я пам'ятаю, як пахла ця станція: чимось старим, але приємним... наче її заповнював старий сонячне світло. І поїзд стояв там. І мій батько... він говорив: «Поїзд відправляється в табір «Готовність», Річард! У тебе є квиток?» І там був лимонад... або крижаний чай... і ми сиділи в кабіні... іноді він брав з собою якісь речі... припаси... вони лежали ззаду... але ми сиділи попереду... і... і...


Річард шумно ковтнув повітря і провів рукою по обличчю.


– Гарний був час, – закінчив він. – Тільки він і я. Мені подобалося.


Він озирнувся. Очі блищали від непролітих сліз.


– У таборі «Готовність» був поворотний круг, щоб розгортати поїзд. Ще в ті дні. Давні дні.


Річард голосно схлипнув.


– Річард...


Джек спробував торкнутися одного.


Річард відштовхнув його руку, долонями змахнув зі щік сльози.


– Тоді все було так не по-дорослому. – Він спробував посміхнутися. – Зовсім не по-дорослому. В ті давні часи, коли ми були дітьми, правда, Джек?


– Так, – відповів Джек, виявивши, що теж плаче.


Ох, Річард. Ох, дорогий ти мій.


– Саме так. – Річард посміхався, оглядаючи підступає до рейок ліс і змахуючи сльози брудними долонями. – Тоді все було не по-дорослому. У давні часи, коли ми були дітьми. Коли ми всі жили в Каліфорнії і ніхто не жив десь ще.


Він подивився на Джека, спробував знову посміхнутися.


– Джек, допоможи мені. Я відчуваю себе так, ніби моя нога потрапила в якийсь ідіотський кап-кап-кан, і я... я...


Тут Річард впав на коліна, волосся закрили його втомлене обличчя, і Джек опустився поруч, і вони втішали один одного як могли, але ви, мабуть, знаєте з свого гіркого досвіду, що цього недостатньо.


8


– Тоді паркан був зовсім новенький, – знову заговорив Річард. Вони продовжили шлях. На високому раскидистом дубі співав дрімлюга. Запах солі в повітрі все посилювався. – Я це пам'ятаю. І щит-покажчик "ТАБІР "ГОТОВНІСТЬ"". І смугу перешкод, і канати для гірської підготовки, і тарзанки для подолання водних перешкод. Прямо-таки тренувальний табір морської піхоти з фільму про Другу світову війну. Але хлопці, які використовували це обладнання, на морпіхів ніяк не тягнули. Товсті, в сірих тренувальних костюмах з дрібної написом "ТАБІР "ГОТОВНІСТЬ"" на грудях і червоним кантом на штанинах. Виглядали вони так, ніби в будь-яку хвилину можуть померти від інфаркту або інсульту. Або від обох одночасно. Іноді ми залишалися на ніч. Пару раз провели в таборі весь уїк-енд. Не в ангарі. У ньому розташовувалася казарма для тих, хто платив гроші за поліпшення фізичної форми.


– Якщо вони займалися саме цим.


– Так, точно. Якщо саме цим. Нам ставили велику палатку, і ми спали на розкладачках. Як мені це подобалося... – Річард знову сумно посміхнувся. – Але ти правий, Джек... не всі хлопці, які там перебували, виглядали бізнесменами, намагаються скинути зайву вагу і підкачати м'язи. Інші...


– І як щодо інших? – запитав Джек рівним голосом.


– Деякі з них – більшість – виглядали як ті здоровенні волохаті істоти в іншому світі. – Річард вимовив ці слова так тихо, що Джеку довелося напружити слух. – Вовки. Я хочу сказати, начебто вони виглядали як звичайні люди, але відрізнялися. Вони виглядали... дикими. Ти розумієш?


Джек кивнув. Він розумів.


– Я пам'ятаю, що побоювався заглядати їм в очі. Час від часу в них спалахували такі дивні язики полум'я... немов у них горіли мізки. Деякі з них... – Тут Річарда наче осяяло. – Деякі виглядали як прибув на заміну тренер з баскетболу, про якого я тобі розповідав. Той, що носив шкіряну куртку і курив.


– Як далеко цей Пойнт-Венути, Річард?


– Точно не знаю. Зазвичай ми їхали кілька годин, але поїзд повз повільно. Зі швидкістю людини, що біжить, не швидше. Від табору «Готовність» до міста не більше двадцяти миль. Може, навіть ближче.


– Тоді ми від нього максимум в п'ятнадцяти милях. Від...


(від Талісмана)


– Так. Точно.


Навколо потемніло. Сонце спливав за насуваються хмари. Температура повітря впала градусів на десять, і день все тьмянів... і дрімлюга замовк.


9


Річард першим побачив щит: простенький дерев'яний квадрат з чорними літерами, вибілений сонцем, вітром і дощем. Він стояв ліворуч від рейок, в'юни вже обжили стовп. Напис, проте, відповідала моменту. Вона свідчила: «ХОРОШИМ ПТАШКАМ ЧАС ЛІТАТИ, ПОГАНИМ ХЛОПЦЯМ ПОРА ВМИРАТИ. ЦЕ ТВІЙ ОСТАННІЙ ШАНС: ПОВЕРТАЙСЯ ДОДОМУ».


– Ти можеш йти, Річі. – Джек повернувся до одного. – Це для мене. Вони тебе не чіпатимуть, будь певен. Це не твоя справа.


– Я думаю, моє, – відповів Річард.


– Я втягнув тебе в нього.


– Ні, – похитав головою Річард. – Мій батько втягнув мене. Або доля. Або Бог. Чи Джейсон. Хто б не втягнув. Я залишаюся.


– Добре, – кивнув Джек. – Тоді пішли.


Проходячи повз, Джек майстерно врізав по стовпу ногою, і щит упав на землю.


– Відмінна робота, друже. – Річард ледь посміхнувся.


– Спасибі. Тільки не називай мене дружком.


10


Зблідлий і втомлений Річард говорив ще годину, поки вони продовжували крокувати до Тихого океану, запах якого посилювався. З Річарда вихлюпувався потік спогадів, які накопичувалися довгі роки. Зовні Джек не видавав своїх почуттів, але він не міг прийти в себе від подиву... і жалості до самотнього дитині, готового на все заради батьківської любові, в чому Річард і визнавався тепер, мимоволі чи свідомо.


Джек дивився на бліде обличчя Річарда, на виразки на щоках, на лобі і навколо рота, слухав тихий, майже шепоче голос, який тепер, отримавши шанс висловити все, не тремтів і не переривався, і радів, що Морган Слоут не був його батьком.


Річард сказав Джеку, що пам'ятав орієнтири вздовж цієї частини дороги. В одному місці вони побачили крізь дерева дах комори з рекламою «Честерфілд кінгс».


– «Двадцять чудових сортів тютюну для двадцяти сигарет», – процитував Річард, посміхаючись. – Тільки раніше ми бачили весь комору.


Він вказав на велику сосну з двома вершинами, а п'ятнадцятьма хвилинами пізніше сказав Джеку:


– Скеля на тому схилі пагорба нагадувала жабу. Давай подивимося, на місці вона.


Скеля нікуди не поділася, і Джек визнав, що вона дійсно схожа на жабу. Трохи. Якщо напружити уяву. А може, для цього потрібно бути трирічним. Або чотирирічним. Або семирічним. Або скільки йому тоді було.


Річард обожнював залізницю, і табір «Готовність» йому подобався, з біговою доріжкою, і бар'єрами для стрибків, і мотузками для лазіння. Але Пойнт-Венути Річард терпіти не міг. Покопавшись у пам'яті, він навіть згадав назву мотелю, в якому вони з батьком зупинялися по прибутті в цей маленький прибережний місто. "Мотель "Кингсленд"", – сказав він... і Джек виявив, що назва зовсім його не здивувало.


Мотель «Кингсленд», говорив Річард, знаходився поруч зі старим готелем, який, схоже, цікавив його батька. Річард бачив цей готель з вікна, але він йому не подобався. Величезна будівля з безладним нагромадженням надбудов, і гостроверхих фронтонів, і мансард, і куполів, і веж, на яких оберталися бронзові флюгери дивних форм. За словами Річарда, оберталися навіть при відсутності вітру. Одного разу він стояв біля вікна і спостерігав, як вони кружляють і кружляють і кружляють, ці дивні бронзові флюгери, поблескивавшие на сонці і за формою нагадували півмісяці, скарабеїв, китайські ієрогліфи, тоді як внизу пінився і ревів океан.


Ах так, доктор, тепер я згадав, – подумав Джек.


– Готель був порожній? – запитав він.


– Так. Його виставили на продаж.


– Як він називався?


– «Эджинкорт». – Річард помовчав, а потім додав ще один штрих, який маленькі діти зазвичай намагаються опустити. – Він був чорний. З дерева, але воно нагадувало камінь. Стародавній чорний камінь. Батько з друзями так і називали його: «чорний готель».


11


Частково – але не зовсім – для того, щоб відвернути Річарда, Джек запитав:


– Твій батько купив цей готель? Як і табір «Готовність»?


Річард подумав і кивнув:


– Так, думаю, купив. Через якийсь час. Коли ми почали приїжджати в Пойнт-Венути, на воротах висіла табличка «Продається», але в якийсь момент вона зникла.


– Але в готелі ви ніколи не зупинялися?


– Господи, ні! – По тілу Річарда пробігла дрож. – Туди він зміг би затягти мене тільки на аркані... але я б не пішов.


– Ти ніколи не заходив до нього?


– Ні. Ніколи не заходив і не зайду.


Ах, Річі-бій, тебе не навчили, що ніколи не можна говорити «ніколи»?


– І твій батько теж? Ніколи не заходив у готель?


– Наскільки я знаю, немає, – діловито відповів Річард. Його вказівний палець піднявся до перенісся, щоб поправити окуляри, яких там давно вже не було. – Я готовий сперечатися, він ніколи не входив в готель. Боявся його нітрохи не менше, ніж я. Але в моєму випадку... я відчував лише переляк. З моїм батьком цим справа не обмежувалася. Він...


– Що?


– Думаю, він був одержимий цим готелем, – неохоче відповів Річард. Помовчав, його очі затуманилися, думки перенеслися в минуле. – Кожен день, проведений нами в Пойнт-Венути, батько підходив до готелю і стояв перед ним. І не пару хвилин... Міг простояти три години. Іноді довше. Зазвичай стояв один. Але не завжди. Інший раз йому склали компанію... дивні друзі.


– Вовки?


– Мабуть. – В голосі Річарда почулася злість. – Так, думаю, деякі могли бути Вовками, чи як там ти їх називаєш. В одязі вони відчували себе незатишно, весь час почесывались, зазвичай в тих місцях, які пристойні люди не чухають. Інші виглядали як прибув на заміну тренер. Злісні й грубі. Деяких я бачив у таборі «Готовність». І ось що я тобі скажу, Джек: ці типи боялися готелю навіть більше, ніж мій батько. Їх трясло, коли вони опинялися поруч.


– Променистий Гарденер? – запитав Джек. – Він теж тут бував?


– Так, – кивнув Річард. – Але в Пойнт-Венути він більше нагадував людину, якого ми бачили на іншій стороні.


– Осмонда?


– Так. Але ці люди приходили не часто. Батько віддавав перевагу самотність. Іноді замовляв в ресторані мотелю кілька сандвічів, сідав на лаву і їв, дивлячись на готель. Я стояв біля вікна вестибюля і спостерігав за батьком. Мені ніколи не подобалося його обличчя. Він виглядав переляканим, але при цьому... на його обличчі читалося бажання.


– Жадання, – повторив Джек.


– Іноді він питав мене, чи не хочу я піти з ним, але я завжди відмовлявся. Він кивав, а одного разу сказав: «Всьому свій час. Ти все зрозумієш, Річ... з часом». Я тоді ще подумав, якщо мова про чорному готелі, то я нічого не хочу розуміти.


Одного разу, напившись, він сказав мені, що в готелі щось є. Сказав, що воно там давно. Я пам'ятаю, ми лежали в ліжках. В той вечір було дуже вітряно. Я чув, як хвилі билися об берег, чув скрип всіх цих флюгерів на баштах «Эджинкорта». Цей звук мене лякав. Я думав про готелі, про всіх кімнатах, які пустували...


– Якщо не вважати примар, – пробурмотів Джек. Йому здалося, що він почув кроки, і хлопчик швидко обернувся. Нічого і нікого. Тільки рейки, на скільки вистачає очей.


– Точно, якщо не вважати примар, – погодився Річард. – І я запитав: «Це що-те цінне, тато?» «Цінніше бути не може», – відповів він. «Тоді якийсь волоцюга може залізти туди і вкрасти цю річ», – зауважив я. Мені не хотілося розвивати цю тему, але я не хотів, щоб він заснув. Не хотів залишатися в ночі наодинці з завиваннями вітру і скрипом цих флюгерів. Батько розсміявся, і я почув дзвін: він налив собі в склянку бурбона з пляшки, що стояла на підлозі. «Нікому його не вкрасти, Річ, – відповів він. – І якщо який-небудь торчок забереться в «Эджинкорт», він побачить таке, чого ніколи не бачив раніше. – Батько випив, і по голосу відчувалося, що він засинає. – У всьому світі є тільки одна людина, яка може доторкнутися до цієї речі, але він ніколи до неї не наблизиться, Річ. Це я можу тобі гарантувати. Мене цікавить тільки одне: чи такий він там, як тут? Річ ця не змінюється... наскільки я можу судити, не змінюється. Я б хотів дістати її, але не буду навіть намагатися, у всякому разі, зараз, а може, і ніколи не буду. Я б багато чого з нею досяг, будь певен! Але в цілому, думаю, воно на краще, якщо ця річ залишиться там, де вона зараз». Я теж почав засинати, але запитав, про що саме він говорить.


– І що він відповів? – запитав Джек с пересохшим ротом.


– Він назвав цю річ... – Річард затнувся, задумливо насупившись. – Він назвав її «віссю всіх існуючих світів». Потім розсміявся. І назвав по-іншому. Тобі це назва не сподобається.


– Яке?


– Ти разозлишься.


– Давай, Річард, не томи.


– Він назвав це... ну... він назвав це «дурощами Філа Сойєра».


Але назва викликало у Джека не злість, а печеня, запаморочливе хвилювання. Отже, йшлося про нього, про Талісман. Вісь всіх існуючих світів. Скількох світів? Це знав тільки Бог. Америка, Долини, гіпотетичні Долини долин – і так далі, і так далі, як нескінченні смуги, що біжать по вивісці перукаря[37]. Всесвіт світів, макрокосм світів, і по всіх світах є тільки одне спільне, що об'єднує сила, звичайно ж, добра сила, але у всіх світах заточена у злом місці. Талісман – вісь всіх існуючих світів. І одночасно примха Філа Сойєра?


Ймовірно, так. Примха Філа... примха Джека... Моргана Слоута... Гарденера... і надія обох корольов.


– Це більше ніж двійники, – прошепотів Джек.


Річард вже крокував попереду, старанно спрямувавши очі на підгнилі шпали. Тепер він нервово подивився на Джека.


– Це більше ніж двійники, тому що більше двох світів. Трійні, четверні... хто знає? Морган Слоут тут, Морган з Орріса там, може, Морган, герцог Азраилский, десь ще. Але він ніколи не входив в готель!


– Я не знаю, про що ти говориш. – В голосі Річарда чулася покірність. Але я впевнений, тебе все це не зупинить, говорив тон Річарда. Ти підеш далі, прямо до божевілля. Всі на борт, пункт призначення – Сібрук-Айленд!


– Він не може увійти в готель. У цьому вся справа, Морган з Каліфорнії не може. І знаєш чому? Тому що Морган з Орріса не може. А Морган з Орріса не може, тому що не може Морган з Каліфорнії. Якщо один з них не може увійти в свою версію чорного готелю, тоді не може і інший. Ти розумієш?


– Ні.


Джек, сп'янілий відкриттям, не чув.


– Два Моргана чи кілька десятків – значення це не має. Дві Лілі або кілька десятків... десятки корольов в десятках світів, Річард, подумай про це! Яка ж плутанина в голові! Десятки чорних готелів... тільки в деяких світах це може бути чорний парк розваг... чорна стоянка трейлерів... Але, Річард...


Він зупинився, розгорнув Річарда за плечі, вдивився в нього, виблискуючи очима. Річард в першу мить спробував вирватися, але тут же завмер, зачарований лютою красою обличчя Джека. Раптово, на коротку мить, він повірив, що все можливо. Раптово, на коротку мить, відчув себе зціленим.


– Що? – прошепотів він.


– Деякі речі – виняток. Деякі люди – виняток. Вони... ну... в єдиному екземплярі. Інакше і не скажеш. Вони... як Талісман. Єдиний. Я. Я єдиний. У мене був двійник, але він помер. Не лише в Долинах, а й у всіх світах, крім цього. Я це знаю... відчуваю. І мій батько теж знав. Думаю, тому і прозвав мене Мандрівником Джеком. Коли я тут, я не там. Коли там – я не тут. Річард, та ж історія і з тобою.


Річард дивився на нього, втративши дар мови.


– Ти не пам'ятаєш, твоя криша тоді була у від'їзді, але Андерс сказав, що у Моргана з Орріса теж був син, Раштон. Ти знаєш, ким він був?


– Так, – прошепотів Річард. Він як і раніше не міг відвести погляду від очей Джека. – Моїм двійником.


– Абсолютно вірно. За словами Андерса, маленький хлопчик помер. Талісман – єдиний. Ми – єдині. Твій батько – ні. Я бачив Моргана з Орріса в іншому світі, і він схожий на твого батька, але він – не твій батько. Він не може увійти в чорний готель, Річард. Зараз не може. Але він знає, що ти – єдиний, такий же, як і я. Він хоче, щоб я помер. А ти йому потрібен.


– Щоб послати мене за Талісманом, якщо він вирішить, що без Талісмана йому не обійтися?


Річарда почало трясти.


– Не важливо, – похмуро відповів Джек. – Йому не доведеться про це турбуватися. Ми винесемо звідти Талісман, але твоєму батькові він не дістанеться ніколи.


– Джек, не думаю, що я зможу увійти в цей готель, – ледь чутно прошепотів Річард, але Джек, який вже йшов до Пойнт-Венути, його не почув.


Річард поспішив слідом.


12


Розмова вичерпався. Прийшов і пішов опівдні. Ліс затих, і двічі Джек помітив дерева з дивними викривленими стовбурами і переплетеними корінням, які росли біля самих рейок. Вигляд цих дерев йому не сподобався. Вони здавалися знайомими.


Глядевший на шпали Річард в результаті спіткнувся, впав і вдарився головою. Після цього Джек знову поніс його на закорках.


Пройшла, здавалося, ціла вічність, і нарешті Річард крикнув:


– Станція, Джек!


Попереду рейки зникали в старому сараї, який, ймовірно, служив трамвайним парком. За розкритими стулками воріт чекала темрява, похмура і поеденная міллю. Позаду трамвайного парку (який міг у свій час подобатися Річарду, але сьогодні від одного його виду по шкірі Джека бігли мурашки) тяглося шосе. Сто перше, здогадався Джек.


Далі перебував океан: Джек чув удари хвиль.


– Мабуть, ми прийшли. – В роті у нього пересохло.


– Майже, – поправив його Річард. – До Пойнт-Венути ще миля або близько того по дорозі. Господи, як же мені не хочеться туди йти. Джек... Джек? Ти куди?


Але Джек не озирнувся. Він зійшов зі шпал, обігнув одне з цих дивних дерев (даний екземпляр був не вище куща) і рушив до шосе. Висока трава і бур'яни терлися про пошарпані джинси. Що-то з шумом заскользило в трамвайному парку, або на станції особистої залізниці Моргана Слоута. Джек навіть не подивився в ту сторону.


Він дістався до шосе, перетнув його і зупинився на краю уходившего схилу вниз.


13


Майже що в середині грудня 1981 року хлопчик по імені Джек Сойєр стояв, засунувши руки в кишені, там, де земля зустрічалася з водою, і дивився на вічний Тихий океан. Хлопчик дванадцяти років від роду і надзвичайно гарний для свого віку. З довгими – може, занадто довгими – каштановим волоссям, які дув з води вітер змітав з високого чистого чола. Він стояв, думаючи про матір, яка помирала, про друзів, відсутніх і присутніх, про світи всередині світів, живуть своїм життям.


Я пройшов цей шлях, думав він. Від берега до берега з Мандрівником Джеком Сойєром. Його очі раптом наповнилися сльозами. Він глибоко вдихнув повітря насичене сіллю. Він тут – і Талісман зовсім поруч.


– Джек!


Джек не обернувся, Тихий океан не відпускав його погляду. У сонячному світлі гребені хвиль поблискували золотом. Він тут, він дійшов. Він...


– Джек! – Річард потряс Джека за плече, вирвавши з трансу.


– Що?


– Подивися! – Рот Річарда прочинився, він вказував у бік дороги, що йшла до Пойнт-Венути. – Поглянь туди.


Джек подивився. Він розумів здивування Річарда, але сам нічого такого не відчував, як і в той момент, коли Річард сказав йому, як називався мотель, в якому вони з батьком зупинялися у Пойнт-Венути. Ні, ніякого подиву, але...


До чого приємно знову побачити матір.


Її обличчя заввишки двадцять футів, більш молоде, ніж пам'ятав Джек. Так виглядала Лілі у розквіті своєї кар'єри. Світлі, з рудуватим відливом, волосся зачесане назад і забрані в кінський хвіст. На губах – її особиста, фірмова безтурботна посмішка «а-пішли-ви-все». Більше в кіно так ніхто не посміхався. Лілі придумала цю посмішку і мала на неї патент. Вона оглядалася поверх оголеного плеча. На Джека... Річарда... на синій Тихий океан.


Він дивився на матір... але варто було йому моргнути, як особа трохи змінилося. Лінії підборіддя і щелепи трохи закруглились, вилиці вже не так виступали, волосся потемніло в очах додалося синяви. І тепер він бачив обличчя Лаури Делессиан, матері Джейсона. Джек знову моргнув, і його мати повернулася, його двадцятивосьмирічна мати з її радісним «плювати-я на вас-хотіла-якщо-ви не розумієте жартів» зневагою до світу.


Лілі дивилася на них з величезного рекламного щита, який свідчив:


ТРЕТІЙ ЩОРІЧНИЙ


ФЕСТИВАЛЬ


КРАЩИХ БІ-ФІЛЬМІВ


ПОЙНТ-ВЕНУТИ, КАЛІФОРНІЯ


КІНОТЕАТР БИТКЕРА


10-20 ГРУДНЯ


АКТРИСА ЦЬОГО РОКУ – ЛІЛІ КАВАНО


«КОРОЛЕВА БІ-ФІЛЬМІВ»


– Джек, це ж твоя мати. – Від благоговіння голос Річарда осип. – Це всього лише збіг? Такого ж бути не може.


Джек похитав головою. Ні, не збіг.


А його погляд, природно, не відривався від слова «КОРОЛЕВА».


– Пішли. – Він махнув Річарду рукою. – Думаю, ми майже на місці.


Пліч-о-пліч вони попрямували по шосе до Пойнт-Венути.


## Глава 38


Кінець шляху


1


На ходу Джек оцінююче поглядав на згорблену постать Річарда і його блискуче від поту обличчя. Схоже, той змушував себе волочити ноги тільки неймовірним зусиллям волі. Кілька нових прищів розквітли на блідому обличчі.


– Ти в порядку, Річі?


– Ні, мені погано. Але я можу йти, Джек. Тобі не треба мене нести. – Нахиливши голову, Річард вперто йшов уперед. Джек бачив, що його друг, зберігав так багато спогадів про цієї маленької залізниці, про цій маленькій станції, страждає від оточувала їх реальності куди більше, ніж він сам: іржаві рейки, бур'яни, сумах... і постаріла будівля з вицвілій, облупленою фарбою, яке Річард пам'ятав таким яскравим, будівля, в темному череві якого щось ворочалось.


«Я відчуваю себе так, ніби моя нога потрапила в якийсь ідіотський капкан», – сказав Річард, і Джек думав, що розуміє, про що мова... але не в тій мірі, в якій розумів це Річард. І Джек не знав, чи вдалося б йому винести таке розуміння. З Річарда випалили пласт дитинства, вивернули навиворіт. Залізниця і мертва станція з вибитими очима-вікнами для Річарда перетворилися в моторошні пародії на самих себе, а крім того, минуле знищували нові знання про його батька. Життя Річарда, як трохи раніше – життя Джека, почала пристосовуватися до Долин, і Річард не був готовий до такої трансформації.


2


Що до Талісмана... Джек міг заприсягтися, що це правда: Талісман знав про їх наближення. Джек це відчув, коли побачив великий рекламний щит з фотографією матері, і почуття продовжувало посилюватися. Наче якийсь величезний звір прокинувся в декількох милях від них, і його бурчання змушувало землю вібрувати... наче всі лампочки в стоэтажном будівлі, возвышавшемся за самою лінією горизонту, спалахнули одночасно, і світла цього цілком вистачило, щоб затьмарити зірки... наче хтось увімкнув найбільший в світі магніт, який тепер притягував і пряжку на ремені Джека, і дрібниця в його кишенях, і пломби в зубах і збирався тягнути і тягнути, поки не подтащит до себе. Це звіряче гарчання, цей раптовий яскраве світло, це тяжіння – всі вони луною відбивалися в грудях Джека. Що там, що-то в Пойнт-Венути бажало Джека Сойєра, і Джеку Сойєру було відомо тільки одне: предмет, поклик якого він відчував всім своїм єством, звичайно ж, величезний. Величезний. Ніяка маленька штучка не могла володіти такою міццю. Талісман розмірами не поступався слону або навіть цілому місту.


І Джек задався питанням, а чи під силу йому впоратися з таким велетнем? Талісман перебував у похмурому зачарованому готелі. Ймовірно, не тільки для того, щоб не потрапити в злі руки, але і тому, що впоратися з ним буде непросто, які б не були твої наміри. Може, подумав Джек, тільки Джейсон і міг впоратися з цим завданням: винести Талісман з готелю, не заподіявши шкоди ні собі, ні самому Талісману. Відчуваючи силу і наполегливість поклику, Джек міг лише сподіватися, що не підведе Талісман.


– «Ти зрозумієш, Річ». – Джек здригнувся від раптово порушив тишу безпристрасного, тихого голосу Річарда. – Так сказав мій батько. Він сказав, що я зрозумію. «Ти зрозумієш, Річ».


– Так. – Джек заклопотано подивився на друга. – Як ти себе почуваєш?


Крім виразок навколо рота, розсип запалених червоних точок простягнулася з лоба до скронь. Немов рою комах вдалося заритися під шкіру. На мить перед уявним поглядом Джека виник Річард Слоут в той ранок, коли він, Джек, заліз у вікно його кімнати в Нелсон-Хаусі, одному з гуртожитків школи Тэйера. Осідлавши перенісся окуляри, заправлений в штани светр. Побачить він знову того зводить з розуму своєю правильністю, ніколи не змінює позицію підлітка?


– Я ще можу йти, – відповів Річард. – Але що він хотів цим сказати? Це мені належало зрозуміти, або прийняти, або вже не знаю що?..


– У тебе нові прищі на обличчі. Хочеш трохи відпочити?


– Ні. – Голос Річарда звучав глухо, наче долинав з дна колодязя. – Це якась висипка. Шкіра свербить. І я думаю, що з'явилися висипання на спині.


– Давай подивимося, – запропонував Джек. Річард зупинився посеред дороги, слухняний, як собака. Він закрив очі, а дихав через рот. Джек підійшов до нього ззаду, підняв піджак і брудну синю сорочку з ґудзиками на комірі. На спині червоні точки були розміром поменше, не виступали і не виглядали запаленими. Але вони розповзлися по лопатках і попереку.


Річард сумно видихнув.


– Вони є, але виглядають не дуже страшно.


– Спасибі. – Річард вдихнув, опустив голову. Важке сіре небо загрожувало розчавити землю. Океан бився об скелі біля підніжжя високого схилу. – До міста менше двох миль. Я дійду.


– Якщо доведеться, я тебе донесу. – В голосі Джека чулася переконаність, що нести Річарда доведеться дуже скоро.


Річард похитав головою, потім спробував заправити сорочку в штани, але вийшло не дуже.


– Іноді я думаю, що... іноді я думаю, що не зможу...


– Ми увійдемо в цей готель, Річард. – Джек узяв Річарда під руку й потягнув за собою. – Ти і я. Разом. Я не маю ні найменшого поняття, що відбудеться після цього, але у готель ми з тобою увійдемо. Хто б не намагався нас зупинити. Пам'ятай про це.


У погляді Річарда читалися переляк і подяку. Тепер Джек бачив на його щоках обриси нових, тільки намічених прищів. І знову відчув силу, вабить його, змушує йти вперед точно так само, як він змушував йти Річарда.


– Ти про мого батька. – Річард моргнув, і Джек подумав, що його друг бореться зі сльозами: втома звела здатність до самоконтролю на немає.


– І не тільки, – зблудив проти істини Джек. – Ходімо, друже.


– Але що я повинен зрозуміти? Я не можу взяти в толк... – Річард озирнувся, короткозоро мружачись. Джек згадав, що більшу частину навколишнього світу Річарда заволакивал туман.


– Ти вже багато чого розумієш, Річард, – сказав він.


Сумна, гірка посмішка скривила губи одного. Його змусили зрозуміти набагато більше, ніж він хотів розуміти, і Джек на мить пошкодував, що під покривом ночі не втік зі школи Тэйера поодинці. Але момент, коли він ще міг утримати Річарда в невіданні, залишився в далекому минулому, якщо таке взагалі було можливо: Річард був невід'ємною частиною місії Джека. Він відчував, як сильні руки обхоплюють його серце – руки Джейсона, руки Талісмана.


– Йдемо далі. – І Річард закрокував по шосе, як і раніше, ледь переставляючи ноги.


– Ми зустрінемо в Пойнт-Венути мого батька, вірно? – запитав він.


– Я подбаю про тебе, Річард, – відповів Джек. – Тепер ти – стадо.


– Що?


– Ніхто не заподіє тобі шкоди, хіба що ти зачешешь себе до смерті.


Річард щось пробурмотів. Його руки почісували запалені віскі. Час від часу пірнали у волосся. Він свербів, як пес, і іноді навіть урчал від слабкого полегшення.


3


Незабаром після того, як Річард задер сорочку, відкривши висипання на спині, вони побачили перше з долинських дерев. Воно зростало на материковій боці шосе, переплетення чорних гілок на товстому шорсткому стовбурі, початок з червонувато-воскового килима отруйного сумаху. Провали в корі – роти або очі – витріщалися на хлопчиків. Внизу, під шаром сумаха, ворушилися голодні коріння, шарудячи і не даючи спокою прикрывавшим їх листю, які колихалися, наче під легким вітерцем.


– Давай перейдемо на інший бік дороги, – запропонував Джек в надії, що Річард нічого не помітив. Він чув, як за спиною шкребуться під сумахом гнучкі, наче гумові коріння.


Це ХЛОПЧИК? ХЛОПЧИК? ОСОБЛИВИЙ хлопчик?


Руки Річарда змістилися з плечей на голову. На щоках з'явилися нові почервоніння і здуття, нагадували грим для фільмів жахів, монстра-підлітка в одному зі старих фільмів Лілі Кавано. Джек помітив, що і почервоніння на тильних сторонах долонь Річарда почали збільшуватися, зливаючись і стаючи яскравіше.


– Ти справді можеш йти, Річард?


Річард кивнув.


– Звичайно. Якийсь час. – Мружачись, він подивився на іншу сторону дороги. – Адже це не звичайне дерево? Ніколи не бачив такого дерева, навіть в книжках. Це дерево з Долин, вірно?


– Боюся, що так, – відповів Джек.


– Це означає, що Долини зовсім поруч, правильно?


– Напевно.


– І попереду цих дерев може стати більше?


– Якщо ти знаєш відповіді, навіщо ставиш запитання? – запитав Джек. – Ох, Джейсон, яку ж я зморозив дурість. Вибач, Річард... напевно, я сподівався, що ти його не помітиш. Так, думаю, вони нам ще зустрінуться нагорі. І до них не можна наближатися.


Хоча, подумав Джек, «нагорі» чи відповідало дійсності: шосе йшло під ухил – і з кожною сотнею футів ставало трохи темніше. Долини вползали в Америку.


– Можеш подивитися, як моя спина? – запитав Річард.


– Звичайно. – Джек знову підняв сорочку одного. Йому вдалося не видати ні звуку, хоча він ледь не застогнав. Спину Річарда покривали червоні опуклі плями, які, здавалося, випромінювали тепло.


– Стало трохи гірше.


– Я так і думав. Тільки трохи?


– Так.


Дуже скоро Річард буде нагадувати валізу з крокодилової шкіри, подумав Джек. Хлопчик-крокодил, син Людини-слона.


Попереду два дерева росли разом, їх бородавчасті стовбури обмотували один одного, але, схоже, не в любові, а в ненависті. Джек подивився на них, квапливо проходячи повз, і йому здалося, що чорні діри-роти в корі ворушаться, то проклинаючи, то цілуючи. І він знав, що чує, як копошаться коріння цих дерев. (ХЛОПЧИК! ХЛОПЧИК тут! НАШ хлопчик тут!)


Хоч до вечора було ще далеко, повітря потемнів, знайшов якусь зернистість, немов старий газетний фотознімок. На материковій стороні дороги, де раніше росла трава і ніжною білизною цвіла дика морква, тепер стирчали невпізнанні бур'яни. Без єдиного квітки, майже без листя, вони нагадували згорнувшихся змій, і від них ішов слабкий запах солярки. Час від часу сонце прозирало крізь цей зернистий сутінок каламутним помаранчевим факелом. Джеку воно нагадало фотографію, яку він бачив у Гері, штат Індіана: диявольські язики полум'я, годуються отрутою, на тлі чорного отруєного неба. І при цьому Талісман виразно кликав Джека до себе, немов велетень вхопився за його одяг і тягнув, тягнув, тягнув. Вісь усіх можливих світів. І він мав намір взяти з собою Річарда в це пекло – і з усіх сил боротися за його життя, – навіть якби йому довелося тягти одного за щиколотки. Очевидно, Річард відчував у Джека цю рішучість, тому що, чухаючи боки і спину, йшов поруч.


Я це зроблю, казав собі Джек, намагаючись ігнорувати безпідставність свого оптимізму. Навіть якщо заради цього доведеться пройти через дюжину світів, я все одно це зроблю.


4


Ще через три сотні ярдів огидні долинские дерева нависли над дорогою, як зграя грабіжників. Проходячи повз по іншій стороні шосе, Джек глянув на згорнуті кільцями коріння і помітив обплетений ними і наполовину пішов у землю маленький обсмоктано скелет, схоже, хлопчика років восьми або дев'яти, в полусгнившей сорочці в зелено-чорну клітку. Джек голосно проковтнув слину і додав кроку. Річард слідував за ним, як собачка на повідку.


5


Через кілька хвилин Джек Сойєр вперше побачив Пойнт-Венути.


## Глава 39


Пойнт-Венути


1


Пойнт-Венути влаштувався поруч з океаном, розпластавшись по спускавшемуся до води схилу. Над ним пронизували темний повітря масивні скелі, нагадуючи стародавніх слонів з зморшкуватою шкірою. Дорога тяглася вздовж високих дерев'яних стін, поки не обійшла довге коричневе металеве будівля, фабрику або склад, і перед хлопчиками не відкрилися йдуть до океану тераси, похмурі даху інших складів. Вони повністю закривали собою шосе, яке знову з'являлося лише на гірському схилі, тікаючи на південь, до Сан-Франциско. Тому Джек бачив спускавшиеся ступенями дахи складів, обгороджені автомобільні стоянки, а далеко праворуч – зимово-сірий океан. І жодної людини, ні на відкритих ділянках дороги, ні в маленьких віконцях найближчій фабрики або складу. На порожніх автостоянках вихрилась пил. Пойнт-Венути виглядав покинутим, але Джек знав, що це не так. Морган Слоут і його посіпаки – в усякому разі, ті, хто пережив раптове прибуття долинського «чу-чу», – чекали Мандрівника Джека і Раціонального Річарда. Талісман кликав Джека, тягнув його до себе, а тому він сказав: «Що ж, нам сюди», – і рушив далі.


І тут же помітив дві нові пам'ятки Пойнт-Венути. Першою став шматочок задній частині лімузина «кадилак»: блискуча чорна фарба, блискучий задній бампер, частина правого заднього ліхтаря. Джеку дуже хотілося, щоб за кермом сидів один з Вовків-ренегатів, яким вдалося врятуватися з табору «Готовність». Потім хлопчик знову подивився у бік океану. Сіру воду відділяла від берега пінна смужка. А на наступному кроці увагу Джека привернуло повільний рух над дахами складів і фабрик. ІДИ СЮДИ – заклично тягнув його до себе Талісман. Пойнт-Венути, здавалося, зіщулився, наче кулак. А високо над дахами гойдався темно-безбарвний флюгер у формі голови вовка, хитався з боку в бік, як йому того хотілося, не слухаючись вітру.


Помітивши цей непокірний флюгер, який крутнувся спочатку за годинниковою стрілкою, потім проти і, нарешті, описав повне коло, Джек зрозумів, що вперше побачив чорний готель, точніше, його частина. Дахи складів, уходившая вдаль дорога – весь цей невидимий місто виділяв ворожість, таку ж виразну, як ляпас. Долини просочувалися в Пойнт-Венути, усвідомив Джек, перегородка між світами тут истончилась до крайності. Вовча голова кружляла в повітрі, не звертаючи уваги на вітер, а Талісман притягував Джека: ІДИ СЮДИ, ІДИ СЮДИ, ІДИ ЗАРАЗ ІДИ ЗАРАЗ, ЗАРАЗ, ЗАРАЗ... – і Джек усвідомив, що Талісман не просто тягне його до себе, але ще і співає йому. Без слів, без ритму, але співає, виводячи якусь мелодію, неслышную для всіх інших.


Талісман знав, що Джек побачив флюгер готелю.


Пойнт-Венути – можливо, саме страшне і небезпечне місце у всій Північній і Південній Америці, подумав Джек, і його хоробрість разом зіщулилася, але він продовжував йти до готелю «Эджинкорт». Повернувся до Річарду – і постарався не виказати жаху при вигляді стану свого друга. Річард теж не міг його зупинити: якби спробував, Джек просто пробив би Річардом стіну цього чортова готелю. Він бачив, як люто роздирає Річард шкіру під волоссям і чеше розсип «бджолиних укусів» на скронях і щоках.


– Ми туди потрапимо, Річард, – запевнив його Джек. – Я знаю, потрапимо. Мені плювати на всі їх спроби перешкодити нам. Ми туди потрапимо.


– «У наших проблем будуть з нами проблеми», – не віддаючи собі звіту, процитував Річард доктора Сьюзі. Помовчав. – Не впевнений, чи зможу я дійти. І це правда. Я ледве тримаюся на ногах. – У його погляді читалася неприхована душевний біль. – Що зі мною відбувається, Джек?


– Не знаю. Але мені відомо, як це зупинити. – Джек сподівався, що каже правду.


– Це зі мною робить мій батько? – страдницьки запитав Річард. Він обережно провів руками по опухшему особі. Потім витягнув сорочку з штанів і вдивився в червону висипку на животі. Пляма, формою віддалено нагадувала Оклахому, починалося від талії, розходилося в обидві сторони і піднімалася до шиї. – Схоже, це вірус чи щось таке. Мене заразив мій батько?


– Не думаю, що він зробив це спеціально, Річі, – відповів Джек. – Якщо це має якесь значення.


– Не має.


– Все це пройде, – запевнив одного Джек. – Експрес «Сібрук-Айленд» прибуває на кінцеву зупинку.


Джек зробив крок вперед – Річард не відставав – і побачив, як спалахнули і погасли задні вогні «кадилака», який в наступну мить зник з виду.


На цей раз не було мови про раптової атаки, про знесення воріт і прибуття в шумі і гуркоті на поїзді, набитому зброєю і боєприпасами, але навіть якщо б все в Пойнт-Венути знали про їхній прихід, Джека б це не зупинило. Йому здавалося, ніби він закутий у броню, а в руці у нього – магічний меч. Ніхто в Пойнт-Венути не міг заподіяти йому шкоди, у всякому разі, поки він не дістанеться до готелю «Эджинкорт». Він ішов туди, Раціональний Річард разом з ним, і у них не могло виникнути жодних проблем. Ще через три кроки м'язи Джека вже співали разом з Талісманом, і він бачив себе в образі більш яскравому і точному, ніж лицар, що йде в бій. Образ цей прийшов до нього прямо з одного з фільмів його матері, немов присланий по небесному телеграфу. Саме він – на коні, в капелюсі, з револьвером у стегна – їхав, щоб очистити від всякої мерзоти Дедвуд-Галич.


«Останній поїзд в Хэнгтаун», так називався цей фільм 1960 року, з Лілі Кавано, Клінтом Вокером і Уїллом Хатчинсом. Нехай буде так.


2


Кілька долинських дерев вибиралися з твердої коричневою грунту поруч із першим з покинутих будівель. Може, вони росли тут завжди, витягнувши гілки над дорогою, може, і немає. Джек не пам'ятав, щоб бачив їх, коли вперше подивився на місто зверху вниз. І навряд чи він міг не помітити, як не упустив би з уваги зграю диких собак. Він чув шурхіт їх коріння на поверхні землі, коли вони з Річардом підходили до складу.


(НАШ хлопчик? НАШ хлопчик?)


– Давай перейдемо на іншу сторону дороги. – Джек узяв Річарда за розпухлу руку, щоб провести його повз дерев.


Як тільки вони опинилися на іншій стороні дороги, одне з долинських дерев потягнулося до них корінням і гілками. Якби дерева мали шлунки, шлунок цього дерева неодмінно б забурчав. Сучкуваті гілку і гладкий змієподібний корінь проскочили розділову смугу і продовжували тягнутися до хлопчиків. Джек ліктем відштовхнув важко дышавшего Річарда на узбіччя і потягнув далі.


(МІЙ МІЙ МІЙ МІЙ ХЛОПЧИК! ДАССС!!!)


Повітря наповнив тріск рветься матерії, й на мить Джек подумав, що це Морган з Орріса знову пробиває пролом між світами, щоб стати Морганом Слоутом, Морганом Слоутом з його останньою пропозицією, перед яким неможливо встояти, підкріпленим автоматом, паяльною лампою, розпеченими до червоного щипцями... але розлючений батько Річарда не з'явився. Зате долинське дерево впало на дорогу в тріск зламаних гілок, а потім перекотилося в бік, як сдохший звір.


– Господи, – видихнув Річард. – Воно вилізло з землі, щоб дістатися до нас.


Саме така думка прийшла у голову і Джеку.


– Дерево-камікадзе, – сказав він. – Схоже, у Пойнт-Венути не все гаразд.


– З-за чорного готелю?


– Звичайно... але з-за Талісмана теж. – Джек подивився уздовж дороги і побачив ще одну групу дерев-людожерів в десяти ярдів нижче по схилу. – То тут такі флюїди, то атмосфера, чи то ще що, як не назви, але все погане і хороше, чорне і біле перемішалося в Пойнт-Венути.


Вимовляючи ці слова, Джек не відривав очей від дерев, до яких вони прямували, і саме близьке похилила крону, немов почувши його голос.


Може, весь цей місто – великий Оутли, думав Джек, може, мені все-таки доведеться пройти його до кінця. Але якщо попереду їх чекав тунель, він в нього входити не збирався. Не хотів зустрічатися з місцевою версією Елроя.


– Я боюся, – прошепотів за її спиною Річард. – Джек, а якщо і інші дерева почнуть вистрибувати з землі?


– Не страшно, – відповів Джек. – Я помітив, що ці дерева можуть переміщатися, але тільки на короткі відстані. Навіть такий індик, як ти, їх зробить.


Вони огинали останній поворот дороги, минаючи склади. Талісман кликав і кликав, немов співуча арфа велетня в «Джека і бобовом стеблі». Нарешті поворот залишився позаду, і Джек побачив перед собою раніше приховану частину Пойнт-Венути.


Іпостась Джейсона змусила його йти далі. Колись Пойнт-Венути був милим маленьким курортним містечком, але ті часи залишилися в далекому минулому. Тепер він найбільше нагадував тунель Оутли, і їм належало пройти його від початку до кінця. Розбита дорога спускалася до спаленим домівках, навколо яких розташувалися долинские дерева: у цих маленьких збірних будиночках жили, звичайно ж, робочі порожніх нині фабрик і складів. Від одного або двох залишилося досить багато, щоб зрозуміти, як виглядали інші. Поруч з будинками стояли покручені залишки згорілих автомобілів, густо зарослі бур'янами. Через фундаменти повільно пробивалися коріння. Закопчені цеглу й дошки, перевернуті ванни, скручені труби усеивали попелища. Краєм ока Джек помітив щось біле, але відвів погляд, як тільки зрозумів, що це кістка скелета, що стирчить з-під переплетення коренів. Коли діти ганяли на велосипедах по цих вулицях, дружини збиралися на кухнях, щоб поскаржитися на низьку заробітну плату і безробіття, а чоловіки натирали воском автомобілі на під'їзних доріжках. Тепер все це пішло. Покриті іржею перекинуті дитячі гойдалки виднілися крізь сміття і бур'яни.


У пасмурном небі спалахували і гасли червонуваті вогники.


За двома кварталами вигорілих будинків і долинських дерев над порожнім перехрестям висів «мертвий» світлофор. На іншій стороні перехрестя на закопчена стіні будинку виднілися літери: «КРАЩЕ ЗВЕРНУТИСЯ В МАА...» Під ними була обгоріла, ледь помітний картинка: передня частина автомобіля, який пробив панорамне вікно. Вогонь далі не пішов, про що Джек міг тільки пожаліти. Пойнт-Венути вразила тяжка хвороба, і Джек вважав, що вогонь краще гниття. Будівля з наполовину знищеної рекламою автомобільної майстерні «Маако» стояло першим у низці магазинів. За ним йшли книжковий «Небезпечна планета», «Чай і симпатія», «Екологічно чисті продукти Ферді», «Неоновий місто». Джек зміг прочитати лише деякі назви – фарба на стінах і вивісках облупилася. Магазини виглядали такими ж покинутими, як і фабрики і склади на пагорбі. Навіть з того місця, де стояв Джек, він бачив, що у багатьох вибиті вітрини, а решта рами нагадують порожні очі ідіота. Плями фарби на фронтонах – червоні, і білі, і жовті, на диво яскраві в тьмяно-сірому повітрі. Гола жінка, така худа, що Джек міг перерахувати всі її ребра, повільно й урочисто поверталася на засмічені вулиці перед магазинами. Над блідим тілом з обвислими грудьми і клоком лобкових волосся блищало яскраво-помаранчеве особа. Того ж кольору, що і волосся. Джек зупинився, спостерігаючи, як ця божевільна жінка з нафарбованим обличчям і волоссям піднімає руки і згинається, немов виконує комплекс вправ тайцзіцюань, перекидає ногу над роздутим трупом собаки і застигає в такому положенні, наче статуя. Символ нинішнього Пойнт-Венути, божевільна жінка-пам'ятник. Нога повільно опустилася, тіло продовжило обертання.


Далі – за жінкою, за низкою магазинів – Головна вулиця ставала житлової: у всякому разі, Джек подумав, що бачить перед собою житлові будинки. І тут яскраві шрами фарби пятнали фронтони невеликих двоповерхових будівель, коли яскраво-білих, а тепер розписаних графіті. Одна напис кинулася йому в очі. «ТЕПЕР ТИ ПОКІЙНИК» – повідомляла стіна стоїть окремо, обшарпаного будинку, безсумнівно, пансіону. Слова явно були написані дуже давно.


ДЖЕЙСОН, ТИ МЕНІ ПОТРІБЕН, – гримів Талісман, закликав мовою, який не могли відтворити людські органи мовлення.


– Я не зможу, – прошепотів поруч з Джеком Річард. – Джек, я знаю, що не зможу.


За цими навідними тугу будинками дорога знову різко йшла вниз, і Джек бачив тільки задні частини двох чорних лімузинів «кадилак», розміщених по обидві сторони Головної вулиці, передніми бамперами по схилу, з працюючими на холостих обертах двигунами. Немов на майстерно змонтованої фотографії, величезна і неймовірно похмура верхня частина – половина? третина? – чорного готелю нависала над лімузинами і жалюгідними маленькими будинками. Здавалося, вона плавала в повітрі, відрізана схилом далекого пагорба.


– Я не зможу туди увійти, – повторив Річард.


– Я навіть не впевнений, що ми зможемо пройти повз тих дерев. – Джек повернувся до нього. – Так що тримайся, Річі.


Річард видав дивний, гугнявий звук, і Джеку знадобилося кілька секунд, щоб зрозуміти, що він плаче. Джек обняв друга за плечі. Готель підминав під себе ландшафт. Чорного готелю належав і сам Пойнт-Венути, і небо над ним, і земля. Дивлячись на готель, Джек бачив флюгери, що оберталися в різних напрямках, надбудови мансарди, выпиравшие в сірий повітря, як бородавки. «Эджинкорт» дійсно виглядав так, ніби був складений з каменів – тисячолітніх каменів, чорних як дьоготь. Одне з верхніх вікон раптово спалахнуло світло, і у Джека склалося відчуття, що готель підморгнув йому, усміхаючись його близькості. Смутний силует начебто відійшов від вікна; секундою пізніше по склу попливло відображення хмари.


А де-то в утробі готелю Талісман співав пісню, яку міг чути тільки Джек.


3


– Я думаю, він виріс, – видихнув Річард. Побачивши плаваючий над далеким пагорбом готель, він перестав чухатися. Сльози текли по його запалених щоках, і Джек бачив, що висипом покриті і віки, і шкіра під очима: Річарду тепер не доводилося жмуритися, його очі і так нагадували щілинки. – Це неможливо, але раніше готель був менше, Джек. Я в цьому впевнений.


– Зараз нічого неможливого немає, – відповів Джек, хоча це було зайве: вони давно вже переступили межу, за якою не існувало такого поняття, як «неможливо». І «Эджинкорт» дійсно виглядав дуже великим, переважно величезним, абсолютно невідповідним у порівнянні з містом.


Архітектурна екстравагантність чорного готелю – всі ці надбудови, і бронзові флюгери на великих баштах, і бані, і мансарди, – напевно, повинна була здаватися химерною фантазією, але замість цього вселяла жах, викликала тремтіння. Чорний готель відмінно вписався б в якій-небудь «Діснейленд-навпаки», де Дональд Дак задушив би Біллі, Віллі і Діллі, а Міккі-Маус, підсів на героїн, пристрелив би Мінні.


– Я боюся, – повторив Річард, а Талісман співав: ДЖЕЙСОН ПРИХОДЬ ЗАРАЗ!


– Тримайся поруч зі мною, друже, і ми проскочимо це місце швидше швидкого.


ДЖЕЙСОН ПРИХОДЬ ЗАРАЗ!


Долинские дерева зашуршали, коли Джек ступив до них.


Річард злякано відсахнувся. Цілком можливо, що він зараз практично сліпий, подумав Джек, без окулярів і з опухлими очима. Він повернувся, схопив Річарда за руку і потягнув за собою, віддаючи собі звіт, якими тонкими стали зап'ясті і кисть одного.


Річард, спотикаючись, пішов. Його кістляве зап'ясті горіло вогнем.


– Головне, не сбавляй кроку, – попередив Джек. – Ми повинні проскочити повз них.


– Я не зможу, – схлипнув Річард.


– Ти хочеш, щоб я тебе ніс? Я серйозно, Річард. Все могло бути набагато гірше. Готовий сперечатися, якщо б ми не знищили стільки його солдатів, вони б стояли тут через кожні п'ятдесят футів.


– Ти не зможеш йти швидко, якщо тобі доведеться мене нести. Я буду тебе гальмувати.


А що, скажи на милість, ти робиш зараз? – подумав Джек, але вголос промовив інше:


– Тримайся якомога ближче до мого краю дороги, Річі, і дуй з усіх ніг. Як тільки я скажу «три». Зрозумів? Один... два... три!


Він смикнув Річарда за руку і побіг повз дерев. Річард спіткнувся, ахнув, але втримався на ногах. Гейзери пилу забили у підстав дерев, вгору полетіла земля і якісь комахи, нагадували величезних бджіл і сверкавшие, як начищені туфлі. Маленька коричнева пташка випурхнула з бур'янів, які росли поруч з деревами, і тут же корінь товщиною з хобот слона зметнувся з пилу і схопив її прямо в повітрі.


Інший корінь потягнувся до щиколотці Джека, але не дістав. Роти в грубій корі вили і кричали.


(ХОР-Р-РОШИЙ? ХОРОШИЙ МА-А-АЛЬЧИК?)


Джек зціпив зуби і спробував змусити Річарда Слоута летіти. Крони дерев почали хитатися і нахилятися. Коріння у безлічі повзли до розділовій смузі, ніби володіли власним розумом. Річард забарився, потім ще більше стишив хід, повернувши голову, щоб подивитися на тянувшиеся до них дерева.


– Ворушися! – крикнув Джек, смикнувши Річарда за руку, підтягуючи його до себе. Червоні плями нагадували розжарені камені, засунуті під шкіру. Джек тягнув Річарда за собою, бачачи, як багато коренів з радістю переповзли білу розділову смугу.


Він обняв друга за талію в той самий момент, коли довгий корінь зі свистом розрізав повітря і обвився навколо передпліччя Річарда.


– Господи! – вискнув Річард. – Джейсон! Він схопив мене! Він схопив мене!


У жаху Джек побачив, як кінець кореня, немов сліпа голова хробака, підвівся і націлився на нього. Ліниво сіпнувся і знову оплів зап'ясті Річарда. Інші коріння ковзали по шосе.


Джек щосили смикнув Річарда на себе і виграв ще шість дюймів. Тримав Річарда корінь натянулся як струна. Джек міцніше вхопився за одного і знов безжалісно смикнув. Річард завив від болю. На мить Джек злякався, що рука Річарда відірветься, але внутрішній голос голосно крикнув: ТЯГНИ! – і, відхилившись назад і впершись підборами в землю, він смикнув сильніше.


А потім вони ледь не впали у гніздо повзучих коренів, тому що той єдиний, що зачепився за Річарда, лопнув. Джек втримався на ногах, швидко позадкувавши і раніше, міцно тримаючи Річарда за талію. І ледь їм вдалося оминути останнє дерево, як пролунали знайомі звуки: наче десь поруч рвалася матерія. На цей раз Джеку не довелося говорити Річарду, що від джерела цих звуків треба триматися подалі.


Найближче дерево з ревом вилізло з землі і з глухим тріском завалилася на асфальт всього в декількох футах від Річарда. Слідом за ним на дорогу повалилися та інші, їх коріння колихалися, нагадуючи скуйовджене волосся.


– Ти врятував мені життя. – Річард знову плакав, тільки не від страху, а від слабкості, втоми і шоку.


– Далі, старина, поїдеш на закорках. – Важко дихаючи, Джек присів, щоб допомогти Річарду залізти йому на спину.


4


– Мені слід було тобі сказати, – прошепотів Річард. Його обличчя обдавало жаром шию Джека, рот притискався до вуха. – Я не хочу, щоб ти зненавидів мене, але не буду звинувачувати, якщо зненавидиш, дійсно не буду. Я знаю, мені слід було тобі сказати. – Здавалося, він важив не більше власної шкіри, немов під нею нічого не залишилося.


– Про що? – запитав Джек. Трохи зрушив Річарда і знову подумав, що несе порожній шкіряний мішок.


– Про чоловіка, який приходив до мого батька... про табір «Готовність»... і про стінній шафі. – Спорожніле тіло Річарда, притиснуте до спини Джека, тремтіло. – Мені слід було тобі розповісти. Але я не міг розповісти навіть собі. – Його дихання, таке спекотне, як і тіло, било у вухо Джека.


Це з ним робить Талісман, подумав Джек, але тут же виправився: Ні, це з ним робить чорний готель.


Два лімузина, що стояли на пагорбі передніми бамперами до готелю, зникли під час сутички з долинскими деревами, але сам готель залишився і з кожним кроком ставало все більше. Худюща оголена жінка, ще одна жертва готелю, продовжувала свій божевільний повільний танець перед покинутими магазинами. І маленькі червонуваті вогники теж танцювали, перемигивались. Танцювали в похмурому повітрі. Тут час не текло, ранок, день, вечір не змінювали один одного, тут застигли вічні Прокляті землі. Готель «Эджинкорт» здавався кам'яним, хоча Джек знав, що це не так, але дерево немов затверділо, наскрізь прокрасившись чорним. Бронзові флюгери – і вовк, і ворона, і змія, і якісь круглі фігури (Джек не міг зрозуміти, що вони зображали) – оберталися за своїми законами, незалежно від вітру. Спалахували вікна про що попереджали Джека, але, можливо, у них лише відбивалися червоні вогники. Він все ще не бачив підніжжя пагорба і перший поверх «Эджинкорта». Ймовірно, вони здадуться, лише коли він мине магазини, книжковий, чайний та інші, яким вдалося вціліти при пожежі. Але де зачаївся Морган Слоут?


І де, якщо на те пішло, цей, прости Господи, комітет з організації урочистої зустрічі? Джек міцніше стиснув перетворилися в палички ноги Річарда, як і раніше, почувши поклик Талісмана, відчуваючи, як усередині зростає сила і впевненість.


– Не випробовуй до мене ненависті, тому що я не зміг... – Річард не договорив.


ДЖЕЙСОН, ПРИХОДЬ ЗАРАЗ ПРИХОДЬ ЗАРАЗ.


Притримуючи Річарда за худі ноги, Джек покрокував повз спалених кварталів, де колись стояло так багато будинків. Долинские дерева, які вже перетворили цю територію в свій особистий буфет, шепотілися і ворушилися, але знаходилися занадто далеко, щоб представляти собою хоч якусь загрозу.


Жінка на порожній засмічені вулиці повернулася, немов відчувши наближення хлопчиків. Вона начебто виконувала складний комплекс вправ, але всяке схожість з тайцзіцюань пропало, коли вона опустила руки і витягнуту ногу і застигла поруч з дохлої собакою, спостерігаючи, як Джек з Річардом на закорках прямує до неї. Мить вона здавалася міражем, галюцинацією, але ніяк не реальністю, ця оголодавшие жінка з стирчать на всі боки яскраво-жовтогарячими волоссям і обличчям того ж кольору, але потім вона незграбно перетнула вулицю і зникла в одному з безіменних магазинів. Джек несвідомо посміхнувся: відчуття тріумфу і чогось такого, що він міг описати тільки як незламна сила, застали його зненацька.


– Ти справді зможеш дістатися туди? – важко дихаючи, запитав Річард, на що Джек відповів:


– Зараз я можу все.


І він зміг би донести Річарда до самого Іллінойсу, якби великий співаючий об'єкт, заточений в чорному готелі, наказав йому зробити це. Джек знову відчув наближення розв'язку і подумав: Тут так похмуро, тому що всі світи зібрані в одному місці, накладаються один на одного, немов множинна експозиція на плівці.


5


Він відчув присутність людей у Пойнт-Венути перш, ніж побачив їх. Вони не збиралися нападати на нього – в цьому Джек анітрохи не сумнівався з того самого моменту, як божевільна жінка сховалася в одному з магазинів. Вони спостерігали за ним, ховаючись під верандами, виглядаючи з-за ґрат, з глибини порожніх кімнат. Вони дивилися на нього, але він не міг сказати, зі страхом, злістю або роздратуванням.


Річард то заснув, чи то відключився, продовжуючи жарко дихати йому в вухо.


Джек обігнув дохлу собаку, заглянув в дірку на місці вітрини книгарні «Небезпечна планета». Спочатку побачив тільки безліч використаних голок від шприців, валявшихся на підлозі і на розкиданих тут і там книгах. Високі стелажі пустували. Потім очі Джека вловили якийсь рух в глибині магазину, і він розгледів у сутінках дві бліді постаті. Бородаті голі чоловіки з сухожиллями, выпиравшими, як шнури. Чотири очі дивилися на нього. Один чоловік, однорукий, посміхався. Його стирчить член погойдувався, як товста бліда кийок. Я не можу цього бачити, сказав собі Джек. І де його інша рука? Він знову заглянув у дірку. На цей раз побачив тільки переплетення кістлявих білих кінцівок.


Джек не став дивитися на вітрини інших магазинів, але, проходячи повз, відчував на собі чиїсь погляди. Скоро він уже йшов повз двоповерхових житлових будинків. На одній з бічних стін розповзлася напис «ТЕПЕР ТИ НЕБІЖЧИК». Джек наказував собі не дивитися у вікно, він не міг цього бачити.


Помаранчеві особи під помаранчевими волоссям погойдувалися у вікні першого поверху.


– Малюк, – прошепотіла йому жінка з наступного будинку. – Солодкий малюк Джейсон. – На цей раз він повернув голову. Тепер ти небіжчик. Вона стояла по іншу сторону розбитого вікна, граючи ланцюжками, протягнутими крізь соски, криво посміхаючись. Джек заглянув в її порожні очі, жінка опустила руки, нерішуче позадкувала тому, ланцюжок повисла між грудей.


Очі спостерігали за Джеком з глибини темних кімнат, з-за ґрат, з-під веранд.


Готель височів перед ним, але вже не попереду. Ймовірно, дорога поступово згиналася, так що тепер «Эджинкорт» перебував за ліву руку. І височів чи? Його іпостась Джейсона – або сам Джейсон, що набирає силу в Джека, – бачила, що чорний готель, звичайно, дуже великий, але ніяк не величезний.


ПРИХОДЬ, ТИ МЕНІ ПОТРІБЕН ЗАРАЗ, – співав Талісман. – І ТИ ПРАВИЙ, ВІН НЕ НАСТІЛЬКИ ВЕЛИКИЙ, ЯК ХОЧЕ ЗДАВАТИСЯ.


На вершині останнього пагорба Джек зупинився і подивився вниз. Там зібралися вони всі. І там же знаходився чорний готель, весь, цілком. Головна вулиця спускалася до берега, де білий пісок переривався стирчать скелями, що нагадували зламані гнилі зуби. «Эджинкорт» був зовсім поруч, трохи лівіше, з боку океану його підпирав масивний кам'яний хвилеріз, що йшов далеко від берега. Перед готелем, витягнувшись колоною, стояла дюжина чорних лімузинів, деякі пилові, інші блискучі, як дзеркала. Від багатьох автомобілів, немов низько пливуть біляві хмари, тяглися стрічки вихлопних газів. Чоловіки в строгих чорних костюмах, настільки улюблених агентами ФБР, патрулювали паркан, прикриваючи очі долонями. Побачивши дві червоні спалахи у особи одного з чоловіків, Джек інстинктивно пірнув за стіну найближчого будинку ще до того, як усвідомив, що це бінокль.


Кілька секунд він стояв на вершині пагорба, точно маяк. Розуміючи, що така безтурботність могла дорого обійтися йому – якщо б його помітили, то схопили б, – Джек зробив глибокий вдих і привалился плечем до сірої обшивці будинку. Потім підкинув Річарда вище, в більш зручне положення.


У будь-якому разі тепер він знав, що повинен якимось чином дібратися до чорного готелю з боку океану, а для цього потрібно було непомітно пройти по пляжу.


Знову випроставшись, він обережно висунувся з-за рогу, подивився вниз. Бійці поріділої армії Моргана Слоута сиділи в лімузинах або неквапливо прогулювалися вздовж чорного паркану. На мить Джек з неймовірною точністю згадав, яким він постав перед ним літній палац королеви. Там він теж побачив мельтешившую перед палацом натовп. Але було схожість? В той день в давні, дуже давні часи – люди начебто безцільно кружляли перед павільйоном, однак в їх поведінці відчувалася якась умиротворення, якийсь порядок. Джек знав, що тепер цього немає і в помині. Тепер там правил Осмонд, і ті люди, які наважувалися увійти в павільйон, стискалися в грудку і низько опускали голову. «А королева?» – запитав Джек. Згадав шокуюче знайоме обличчя на білосніжній постелі.


І тут серце Джека мало не зупинилося, а всі думки про королеву і павільйоні вилетіли з голови. У полі зору виник Променистий Гарденер з мегафоном в руці. Дув з моря вітер накидав його густі сиві волосся на сонцезахисні окуляри. На мить Джек буквально відчув запахи солодкого одеколону і бруду. На кілька секунд він просто забув про те, що треба дихати, стояв у облупленої дощатої стіни і дивився на божевільного, який вигукнув якийсь наказ Чорних Костюмах, розвернувся і вказав на щось приховане від Джека, всім своїм виглядом висловлюючи незадоволення.


Тут Джек згадав, що потрібно дихати.


– Що ж, цікавою ми ситуації, Річард, – сказав він швидше собі, а не своєму другові. – У нас вже є готель, який може роздуватися, коли йому того хочеться, а тепер до нього додався самий божевільний людина у світі.


Джек думав, що Річард спить, але той здивував його, пробурмотівши щось на зразок «идуда».


– Що? – перепитав Джек.


– Йди туди, – ледь чутно прошепотів Річард. – Ворушися, дружок.


Джек розсміявся, а секундою пізніше вже спускався вниз по зарослих високим хвощем задвірках, до пляжу.


## Глава 40


Спіді на березі


1


Біля підніжжя пагорба Джек ліг на землю і поповз, як і раніше з Річардом на спині. Добрався до кордону високою жовтої трави, подступавшей до дороги, і виглянув. За дорогою починався пляж. Поїдені вітром скелі піднімалися з сіруватого піску, сірувата вода пінилася, коли хвилі накочували на берег. Джек подивився наліво, вздовж дороги. Трохи далі готелю, з материкової боку вулиці, побачив довге разваливающееся будівля, нагадувала розрізаний весільний торт. «МОТ... ГСЛЕНД» – свідчила дерев'яна вивіска з величезною діркою. Мотель «Кингсленд», згадав Джек, де Морган Слоут зупинявся зі своїм маленьким сином, коли приїжджав сюди, одержимий чорним готелем. Променистий Гарденер білою плямою метався по вулиці, накидався на Чорні Костюми, гнав їх на пагорб. Він не знає, що ми вже внизу, Джек зрозумів, коли один Чорний Костюм рушив по дорозі, розглядаючись. Гарденер енергійно махнув рукою, віддаючи черговий наказ. Чорний лімузин виїхав з колони і покотився рядом з чоловіком у чорному костюмі. Діставшись до Головної вулиці, чоловік розстебнув піджак і дістав з плечової кобури пістолет.


Водії лімузинів повернули голови в бік вершини пагорба. Джек благословив свою удачу: ще п'ять хвилин – і Вовк-ренегат з величезним пістолетом обірвав би його похід до великого співаючого чуда, що знаходився в готелі.


Джек бачив тільки два верхніх поверхи готелю і несамовито що оберталися флюгери, закріплені на архітектурних надмірностей даху. Оскільки хлопчик лежав на землі, у нього складалося враження, що вдававшийся в океан праворуч від готелю хвилеріз піднімався футів на двадцять, спочатку перетинаючи пісок, а потім йдучи у воду.


ПРИХОДЬ, ПРИХОДЬ, – кликав Талісман словами... ні, не словами, а майже фізичним відчуттям невідкладності.


Чоловік з пістолетом вже зник з очей, але водії дивилися йому вслід, поки він піднімався на пагорб, до безумцям Пойнт-Венути. Променистий Гарденер підніс мегафон до рота і проревів:


– Вбийте його! Я хочу, щоб його вбили! – Він тицьнув мегафоном в інший Чорний Костюм, який як раз підніс бінокль до очей, щоб подивитися в бік Джека. – Ти! Поросячий мозок! Іди по іншій стороні вулиці... і вбийте цього поганого хлопчика, о так, цього самого, самого поганого хлопчика, наиплохейшего... – Гарденер замовк, коли Чорний Костюм рушив вгору по іншому тротуару, тримаючи пістолет напоготові.


Джек зрозумів, що кращого шансу не буде: зараз ніхто не дивився на дорогу вздовж пляжу.


– Тримайся міцніше, – прошепотів він Річарду, який лежав у нього на спині не ворушачись. – Пора звалювати.


Джек підтягнув ноги під себе, розуміючи, що спина Річарда, ймовірно, здалася над жовтою травою, і, пригнувшись, вискочив на дорогу.


Через лічені секунди він ліг животом на грубий пісок і далі просувався поповзом, відштовхуючись ногами. Одна з рук Річарда стиснула його плече. Джек повз, поки не добрався до першої групи високих скель, торчавших з піску. Там він застиг, поклавши голову на руки. Річард, легкий як пушинка, важко дихав у нього на спині. Хвилі накочували на берег в якихось двадцяти футах від них. Джек чув голос Гарденера, честившего имбецилов і недоумків. Шалені крики скочувалися вниз. А Талісман кликав Джека вперед, кликав до себе, кликав, кликав, кликав...


Річард сповз із його плечей.


– Ти як?


Річард підняв тонку руку, чотирма пальцями торкнувся чола, великим – вилиці.


– Начебто нічого. Ти бачив мого батька?


Джек похитав головою:


– Ще ні.


– Але він тут.


– Швидше за все. Повинен бути. – «Кингсленд», згадав Джек і уявним поглядом побачив старий фасад, розбиту вивіску. Морган Слоут напевно в мотелі, в якому так часто зупинявся шість або сім років тому. І Джек тут же відчув близьку присутність Моргана Слоута, немов, подумавши про диявола, закликав його.


– Що ж, про нього не хвилюйся, – ледь чутно вимовив Річард. – Тобто не хвилюйся-за того, що я буду хвилюватися про нього. Я думаю, він мертвий, Джек.


Джек подивився на одного зі знову прокинулася заклопотаністю: може, Річард дійсно сходив з розуму? У тому, що у нього температура, сумніватися не доводилося. А на пагорбі Променистий Гарденер проревів у мегафон:


– РАССРЕДОТОЧЬТЕСЬ!


– Ти думаєш...


І тут Джек почув інший голос, ледве прорвався крізь злісну команду Гарденера. Частково знайомий голос – він дізнався тембр і інтонації до того, як співвідніс його з власником. Але що дивно, від одного звуку цього особливого голосу він відразу розслабився, немов тепер міг перестати будувати плани і турбуватися, тому що про все подбають без його участі.


– Джек Сойєр, – повторив голос. – Сюди, синку.


Його кликав Спіді Паркер.


– Так, – відповів Річард і закрив опухлі очі. Він нагадував труп, винесений на берег хвилями.


Так, я думаю, мій батько мертвий, хотів сказати Річард, але Джека зараз не займали незв'язні слова одного.


– Сюди, Джекі, – знову покликав Спіді, і хлопчик зрозумів, що голос йде від самої великої групи скель: три гранітних зуба випирали з піску в декількох футах від кромки води. Темна лінія, межа припливу, утыкалась в них.


– Спіді, – прошепотів Джек.


– Їй-бо, – надійшла відповідь. – Переберись сюди так, щоб ці зомбі тебе не побачили, зрозумів? І приведи свого друга.


Річард лежав на піску, прикривши звернене до неба обличчя рукою.


– Пішли, Річі, – прошепотів Джек йому у вухо. – Нам треба перебратися ближче до води. Там Спіді.


– Спіді? – теж пошепки перепитав Річард, так тихо, що Джек ледь розчув.


– Один. Бачиш ті скелі? – Він підняв голову Річарда на шиї-соломинку. – Спіді там. Він нам допоможе. Зараз нам потрібна будь-яка допомога.


– Я нічого не бачу, – поскаржився Річард. – І я так втомився...


– Залазь мені на спину. – Джек розтягнувся на піску. Руки Річарда обійняв його за плечі, з'єдналися на шиї.


Джек визирнув з-за скелі. На дорозі Променистий Гарденер пригладжував волосся, великими кроками прямуючи до парадних дверей мотелю «Кингсленд». Чорний готель височів вселяє трепет велетнем. Талісман кликав Джека Сойєра. Променистий Гарденер зам'явся у двері мотелю, знову пригладив волосся, на цей раз обома руками, похитав головою, розвернувся і швидко попростував назад, до колоні лімузинів. Підніс мегафон до рота.


– ДОПОВІДАТИ КОЖНІ П'ЯТНАДЦЯТЬ ХВИЛИН! – проревів він. – ДОЗОРНИМ – ДОПОВІДАТИ, НАВІТЬ ЯКЩО ПОБАЧИТЕ ПОВЗЕ ЖУЧКА! Я СЕРЙОЗНО, БУДЬТЕ ВПЕВНЕНІ!


Гарденер йшов, решта дивилися на нього. Пора. Джек вискочив з укриття і, тримаючи Річарда за передпліччя, побіг до трьох скель. З-під ніг летів мокрий пісок. Скелі, що знаходилися так близько, коли він говорив з Спіді, тепер віддалилися на добрі півмилі, і відкритий простір ніяк не хотіло скорочуватися. Наче скелі вилучалися з тією ж швидкістю, з якою Джек наближався до них. Він очікував, що в будь-який момент гримне постріл. Що буде першим – куля або звук? Нарешті скелі почали рости, а потім він дістався до них, упав на живіт і ковзнув під їх захист.


– Спіді! – вигукнув він майже зі сміхом, незважаючи ні на що. Але від виду Спіді, сидів, притулившись до середньої скелі, поруч з невеликим яскравим ковдрою, сміх застряг у Джека в горлі. Застряг і помер. Разом з надією.


2


Тому що виглядав Спіді Паркер гірше Річарда. Його потріскане, сповнена гноєм особа стомлено качнулось, і Джек подумав, що цим Спіді підтверджує власну безпорадність. На старому були лише старі коричневі шорти, і, судячи з вигляду шкіри, його вразила тяжка хвороба. Можливо, проказа.


– Сідай, Мандрівник Джек, – прошепотів Спіді хрипким, надтріснутим голосом. – Тобі треба багато чого почути, так що як слід розкрій вуха.


– Як ти? – запитав Джек. – Я хочу сказати... Господи, Спіді... я можу для тебе що-небудь зробити?


Він обережно поклав Річарда на пісок.


– Розкрій вуха, як я і сказав. За Спіді не хвилюйся. Мені не так добре, і виглядаю я не кращим чином, але очуняю, якщо ти все зробиш правильно. Батько твого маленького друга наслав на мене цю хворобу... як, схоже, і на свого сина. Старина Блоут не хоче, щоб його син потрапив в цей готель, ні, сер. Але ти повинен привести його туди. По-іншому і бути не може. Ти повинен це зробити.


По ходу розмови з Джеком Спіді, здавалося, мерехтів. А Джеку хотілося то кричати, то вити, чого не траплялося з ним після смерті Вовка. Очі щипало, і він розумів, що може розплакатися.


– Я знаю, Спіді. Сам здогадався.


– Ти хороший хлопчик. – Старий схилив голову набік і вдивився у Джека. – Ти – той самий. Все правильно. Дорога залишила на тобі слід, це видно, але ти той самий. Ти це зробиш.


– Як моя мама, Спіді? – запитав Джек. – Будь ласка, скажи мені. Вона жива, так?


– Скоро ти зможеш їй зателефонувати і з'ясуєш, що вона в порядку, – відповів Спіді. – Але спочатку ти повинен добути Талісман, Джек. Тому що інакше вона помре. Як і Лаура, королева. – Спіді випростався, скривився від болю, привалился до скелі. – Ось що я тобі скажу. При дворі майже всі списали її з рахунків, для них вона вже померла. – На його обличчі відбилося огиду. – Вони всі бояться Моргана. Знають, що Морган спустить з них шкуру, якщо вони не присягнуть йому на вірність вже зараз. Але поки Лаура дихає. А далеко від палацу двоногі змії начебто Осмонда і його банди кажуть людям, що вона померла. І якщо вона помре, Мандрівник Джек, якщо вона помре... – Понівечене обличчя Спіді наблизилося до підлітка. – Тоді чорний жах обрушиться на обидва світу. Чорний жах. І ти зможеш подзвонити своїй мамі. Але спочатку повинен добути Талісман. Повинен. Зараз ти – єдина надія.


Джек без всяких питань знав, про що говорить Спіді.


– Я радий, що ти розумієш. – Спіді закрив очі і знову привалился до скелі.


Секундою пізніше його очі знову розплющилися.


– Долі. Ось про що мова. Більше доль, більше життів, ніж ти можеш уявити. Чув коли-небудь ім'я Раштон? Підозрюю, міг чути.


Джек кивнув.


– Всі ці долі – причина того, що твоя мати привезла тебе в готель «Альгамбра», Мандрівник Джек. Я просто сидів і чекав, знаючи, що ти з'явишся. Талісман притягнув тебе сюди, хлопче. Джейсон. Підозрюю, це ім'я ти теж чув.


– Це я, – відповів Джек.


– Тоді добудь Талісман. Я приніс це з собою, щоб хоч якось тобі допомогти. – Він насилу підняв яскраву тканину, і Джек побачив, що це зовсім не проста.


Здавалася обвугленої рука Спіді тримала гумовий згорток.


– Але як мені потрапити в готель? З Річардом я не зможу ні перелізти через паркан, ані допливти до готелю.


– Надуй його. – Очі Спіді знову закрилися.


Джек розгорнув гумову штуковину: надувний матрац з головою коня.


– Пізнаєш її? – запитав Спіді, і в його хриплом голосі чулися ностальгічні нотки. – Ми з тобою піднімали її, не так вже й давно. Я розповідав тобі про імена.


І Джек тут же згадав, як прийшов до Спіді в день, заповнений низкою білого і чорного, і знайшов його у круглому павільйоні, де той ремонтував карусельних конячок. «Ти, звичайно, дозволиш собі вольності з Леді, але, думаю, вона не буде заперечувати, якщо ти допоможеш повернути її на належне місце». Тепер ця фраза набувала більш глибокий сенс. Ще один елемент світового пазла встав на місце.


– Срібна Леді.


Спіді підморгнув йому, і у Джека знову виникло дивне відчуття, що всі події його життя переслідували одну мету: щоб він опинився тут. Тут і зараз.


– Твій друг гаразд? – Спіді, схоже, в цьому сумнівався.


– Думаю, так. – Джек з тривогою подивився на Річарда, який з заплющеними очима лежав на боці і ледве дихав.


– Раз ти так думаєш, надми Срібну Леді. Ти обов'язково повинен взяти з собою цього хлопця. Він – частина загального плану.


Поки вони сиділи на березі, шкіра Спіді стала ще більш землистою. Перш ніж зайнятися конем, Джек знову запитав:


– Можу я що-небудь зробити для тебе, Спіді?


– Звичайно. Сходи в аптеку Пойнт-Венути і принеси пляшку бальзаму Лідії Пинкхэм від дамських неприємностей. – Спіді похитав головою. – Ти знаєш, як допомогти Спіді Паркеру, хлопець. Добудь Талісман. Іншої допомоги мені не треба.


Джек взявся за клапан.


3


Дуже скоро Джек вже вставляв затичку під хвіст четырехфутовой гумової коні з дуже широкою спиною.


– Не знаю, як мені вдасться затягнути Річарда на матрац. – Джек не скаржився – міркував уголос.


– Він буде виконувати вказівки, Мандрівник Джек. Сядь позаду нього, щоб утримувати на матраці. От і все.


Але зараз Річард лежав пластом під укриттям скель, рівно і спокійно дихаючи через відкритий рот. І Джек не міг сказати, спить його друг або не спить.


– Гаразд. Там є пристань чи щось таке?


– Краще, Джекі. Обігнувши хвилеріз, ти побачиш товсті палі – частина готелю нависає прямо над водою. Серед паль відшукаєш сходи. Змусь Річарда піднятися по ній, і опинишся на широкому балконі. На нього виходять високі вікна-двері. Відкриєш одне з них – і потрапиш в обідній зал. – Спіді зумів посміхнутися. – А вже з обіднього залу ти обов'язково учуешь Талісман. І не бійся його, синку. Він тебе чекає... прийде до тебе в руки, як ласкавий пес.


– А що завадить цим тварям погнатися за мною?


– Бог з тобою, вони не можуть увійти в чорний готель. – На обличчі Спіді читалося подив: такої дурості він від Джека не очікував.


– Це я знаю, але що завадить їм увійти у воду? Поплисти за мною на човні або на чомусь ще?


Тепер Спіді щиро посміхнувся, нехай ця усмішка і завдавала йому болю.


– Ти сам все побачиш, Мандрівник Джек. Старина Блоут і його хлопці до води і близько не підійдуть, хе-хе. Зараз про це не хвилюйся – пам'ятай, що я тобі сказав, і дій відповідно, чуєш?


– Вже дію, – відповів Джек і ступив до краю скелі, щоб поглянути на шосе і готель. Йому вдалося перетнути дорогу, яка йшла вздовж пляжу, і дістатися до Спіді непоміченим. Він не сумнівався, що зуміє дотягнути Річарда до води, від якої їх відділяло кілька футів, і занурити на матрац. Якщо трішки пощастить, вони, не привертаючи уваги, допливуть прямо до паль: Гарденер і його люди були дуже зайняті містом і схилом пагорба.


Джек виглянув з-за одного «зуба». Лімузини, як і раніше, стояли перед готелем. Хлопчик висунувся трохи далі, щоб побачити вулицю. Чоловік у чорному костюмі якраз виходив з дверей «Кингсленда», з усіх сил намагаючись не дивитися на чорний готель.


Пролунав свист, гучний і пронизливий, як жіночий крик.


– Давай! – хрипко прошепотів Спіді.


Джек підняв голову і побачив, що високо на схилі чоловік у чорному костюмі дме в свисток, вказуючи рукою вниз, на нього. Довге чорне волосся, чорний костюм, сонцезахисні окуляри – чоловік виглядав як Ангел смерті.


– ВІН ЗНАЙШОВСЯ! ВІН ЗНАЙШОВСЯ! – проревів Гарденер. – ПРИСТРЕЛЬТЕ ЙОГО! ТИСЯЧУ ДОЛАРІВ ТОМУ БРАТОВІ, ЯКИЙ ПРИНЕСЕ МЕНІ ЙОГО ЯЙЦЯ!


Джек сховався за скелею. Через півсекунди куля відскочила від середнього «зуба», і тут же до них долетів гуркіт пострілу. Тепер я знаю, подумав Джек, схопивши Річарда за руку й потягнувши до матрацу. Спочатку куля збиває тебе з ніг, і тільки потім ти чуєш постріл.


– Вам пора, – видихнув Спіді. – Через тридцять секунд вони почнуть палити щосили. Як можна довше тримайтеся за хвилерізом, а потім різко згортайте. Спускай матрац на воду, Джек.


Друга куля взрыла пісок перед їх маленьким притулком, і Джек кинув на Спіді переляканий, загнаний погляд. Потім підштовхнув Річарда на передню частину матраца, зазначивши, що одного вистачило розсудливості схопитися за гумову бахрому гриви. Спіді скинув праву руку, прощаючись і одночасно благословляючи. Стоячи на колінах, Джек з такою силою штовхнув матрац, що той опинився біля самої води. Почув ще один пронизливий свисток. Піднявся. З розбігу зіштовхнув Срібну Леді в воду, вбіг у неї сам і, вымокнув по пояс, нарешті забрався на матрац.


Спочатку він веслував до хвилеріз, потім вздовж нього, а потім, діставшись до кінця, повернув до відкритій воді. І почав гребти з потрійною силою.


4


Джек цілком зосередився на веслування, викинувши з голови всі думки про те, що він буде робити, якщо люди Моргана вб'ють Спіді. Головне – дістатися до паль, все інше потім. Куля ввійшла у воду в шести футах лівіше Срібною Леді, здійнявши фонтан бризок. Друга, цокнув по каменю, відскочила від хвилеріза. Джек віддалявся від берега, вкладаючи в кожен гребок всі сили.


Минув якийсь час, він не міг сказати, скільки саме. Нарешті Джек скотився з матраца у воду і, схопившись за нього ззаду, почав працювати ногами. Майже непомітне протягом тягло його до мети. З'явилися палі, високі дерев'яні колони товщиною з телеграфний стовп. Джек підняв голову і побачив громаду готелю, навислу над широким чорним балконом. Подивився назад і направо, але Спіді не ворушився. Чи ворухнувся? Його руки виглядали інакше. Може...


Краєм ока Джек вловив якийсь рух на довгому, зарослому травою схилі за руїнами будинків. Піднявши голову, хлопчик побачив чотири Чорних Костюма, які бігли до берега. Хвиля вдарила в матрац, ледь не вирвавши його з рук Джека. Річард застогнав. Двоє чоловіків показували на Срібну Леді. Їх губи ворушилися.


Ще одна висока хвиля гойднула матрац, штовхаючи його разом з Джеком Сойєром до берега.


Хвиля, подумав Джек. Що за хвиля?


Він подивився вперед, як тільки матрац пірнув у западину між гребенями. Помітив щось широке і сіре, занадто велика, щоб бути звичайною рибою. Невідоме істота плавало під поверхнею води. Акула? Джек відразу згадав про своїх ногах і опустив голову у воду, побоюючись, що побачить довге сигарообразное тіло з зубами.


Зубастого тіла не побачив, зате вгледів дещо інше, не менш дивовижне.


Він ніби опинився в глибокому акваріумі, тільки заповненому зовсім не рибами. У цьому акваріумі плавали виключно монстри, величезні, неймовірно страшні. Ймовірно, вони опинилися під Джеком і під матрацом, як тільки ті запливли на глибину. Їх було безліч. Тварюка, налякала Волков-ренегатів, пропливла в десяти футах під Джеком, довга, немов товарний поїзд. Джек спостерігав, як вона кинулася до поверхні. Закривали очі плівки моргнули. Довгі вуса стирчали поряд з величезною пащею – ніяк не менше кабіни ліфта, подумав Джек. Істота пропливло повз, підштовхнувши Джека до готелю масою витісняється води, підняв морду над поверхнею океану. У профіль воно нагадувало неандертальця.


«Старина Блоут і його хлопці до води і близько не підійдуть», – сказав йому Спіді і розсміявся.


Сила, заточившая Талісман у чорний готель, розмістила цих чудовиськ в океані у Пойнт-Венути, щоб не підпускати до готелю тих, кому там робити нічого, і Спіді це знав. Гігантські тіла плавали у воді істот м'яко підганяли матрац все ближче і ближче до палям, але хвилі, які вони створювали, заважали Джеку стежити за відбувалися на березі.


Піднявшись на гребінь чергової хвилі, він побачив Сонцесяйного Гарденера. Сиве волосся розвівалися за спиною преподобного, а сам він стояв біля чорного паркану, піднісши до плеча мисливський карабін великого калібру з довгим стволом. Матрац пірнув у западину, куля, з писком пролетів високо над головою Джека. Пролунав гуркіт. Коли Гарденер вистрілив в наступний раз, рыбоподобное десятифутовое істота з величезним спинним плавцем піднялося з води і зупинило кулю, а в наступне мить пішло під воду. Джек встиг помітити дірку з рваними краями у нього на боці. Коли матрац знову винесло на гребінь, Гарденер перетинав пляж, безумовно прямуючи до мотелю «Кингсленд». А гігантські істоти продовжували підштовхувати Срібну Леді до палі.


5


Спіді говорив про сходи, і Джек почав шукати її, як тільки опинився в напівтемряві під балконом. Товсті палі, покриті водоростями і черепашками, стояли чотирма рядами. Якщо сходи встановили одночасно з будівництвом балкона, вона могла виявитися марною. Крім того, до теперішнього моменту її повинна була повністю приховувати рослинність. Великі шорсткі палі сильно розбухнули. Поклавши лікті на матрац, Джек скористався товстим гумовим хвостом, щоб вибратися з води. Потім, тремтячи, розстебнув вымокшую сорочку – ту саму, білу, з ґудзиками на комірі, на розмір менше, ніж потрібно, яку Річард дав йому по іншу сторону Проклятих земель, – і кинув на матрац. Взуття Джек втратив в океані, тому тепер просто стягнув мокрі шкарпетки і поклав на сорочку. Річард сидів у голови Срібною Леді, згорбившись, закривши очі і рот.


– Ми шукаємо сходи, – повідомив йому Джек.


Річард відреагував ледь помітним рухом голови.


– Ти зможеш піднятися по сходах, Річі?


– Можливо.


– Що ж, вона десь тут. Ймовірно, кріпиться до якої-небудь палі.


Джек почав гребти руками, направивши матрац між двох паль першого ряду. Тепер поклик Талісмана звучав безперервно, такий сильний, що, схоже, міг підняти Джека і перенести на балкон. Вони пливли між першим і другим рядами паль, під чорним балконом, і в повітрі, як під балконом, так і зовні, спалахували червоні вогники, мерехтіли, підморгували. Джек підрахував: чотири ряду паль, по п'ять у кожному. Двадцять місць, де могла ховатися сходи. З урахуванням глибокої пітьми і лабіринтів між палями простір під балконом нагадувало катакомби.


– Вони нас не застрелили, – байдуже промовив Річард. Таким тоном зазвичай кажуть: «У магазині закінчився хліб».


– Нам допомогли. – Джек подивився на скрючившегося Річарда. В такому стані він не зможе піднятися по сходах. Його слід було якось пожвавити.


– Ми наближаємося до палі, – сказав Джек. – Нахилися вперед і оттолкни нас від неї.


– Що?


– Оттолкни нас, щоб ми не врізалися в палю, – повторив Джек. – Давай, Річард, мені потрібна твоя допомога.


Начебто б спрацювало. Річард відкрив ліве око і поклав праву руку на край надувного матраца. Коли вони наблизилися до товстої палі, витягнув ліву, щоб відштовхнутися. На палі щось чавкнуло, немов розійшлися вологі губи.


Річард хрокнув і прибрав руку.


– Що це було? – запитав Джек, але Річард міг не відповідати: тепер обидва хлопчика бачили схожих на слимаків істот, які жили на палях. Перш за їх очі й роти були закриті. Однак коли їх потривожили, вони заворушилися, клацаючи зубами. Джек опустив руки у воду і кількома гребками повів матрац від палі.


– Господи, – видихнув Річард. Безгубые роти виявилися напрочуд зубастими. – Господи, я не зможу...


– Ти повинен, Річард, – перебив його Джек. – Ти чув, що сказав Спіді на березі. Можливо, він вже помер, Річі, а якщо так, він помер в повній впевненості, що ти з моєю допомогою потрапиш в готель.


Річард знову закрив очі.


– Та мені без різниці, скільки слимаків нам доведеться вбити, щоб піднятися по сходах. Ти по ній піднімешся. Будь певен.


– Та пішов ти, – огризнувся Річард. – Нема чого так говорити зі мною. Мене нудить від твоїх наказів. Я знаю, що піднімуся по сходах, чого б це мені не коштувало. У мене, мабуть, дуже висока температура, але я знаю, що піднімуся по сходах. Я просто не знаю, як це зроблю. Так що відчепися від мене. – Цю маленьку мова Річард вимовив з закритими очима. Однак тепер змусив себе відкрити обидва ока. – Маячня.


– Ти мені потрібен, – нагадав Джек.


– Маячня. Я піднімуся по сходах, гівнюк ти такий.


– В такому разі мені краще її знайти, – відповів Джек, штовхнув матрац до наступного ряду паль – і побачив сходи.


6


Вона висіла між останніми рядами паль, закінчуючись в чотирьох футах від поверхні води. Трохи більш світлий прямокутник над нею вказував, що там кришка люка, що виходить на балкон. У густому сутінку сходи виглядала ледь помітним примарою.


– Все в порядку, Річард! – вигукнув Джек і обережно провів матрац повз наступній палі, щоб не зачепити її. Сотні обліпили палю слимаків шкірили зуби. Через кілька секунд голова Срібною Леді вже гойдався під нижньою поперечиною сходів. Джек встав і схопився за неї.


– Відмінно, – сказав він. Прив'язав один рукав мокрої сорочки до перекладини, а другий – до жорсткого гумовому хвоста. Тепер матрац дочекається їх – якщо вони зможуть вибратися з готелю... в роті у Джека раптом пересохло. Талісман співав, невпинно кликав його. Він знову встав, взявся за нижню перекладину.


– Ти перший, – звернувся Джек до Річарду. – Це буде нелегко, але я тобі допоможу.


– Мені не потрібна твоя допомога, – відповів Річард. Встав, похитнувся, і обидва хлопчика ледь не полетіли у воду.


– Не поспішай.


– Не вчи мене. – Річард розвів руки, встояв на ногах. Підібгав губи. Схоже, він боявся дихнути. Ступив уперед.


– Добре.


– Гівнюк. – Річард рушив вперед ліву ногу, підняв праву руку, ступив правою ногою. Тепер він тримався за нижню перекладину обома руками, дивлячись на сходи прищуленим правим оком. – Бачиш?


– Звичайно. – Джек підняв обидві руки, розчепіривши пальці, показуючи тим самим, що не хотів образити Річарда, пропонуючи йому допомогу.


Річард підтягнувся, його ноги пішли вперед, тягнучи за собою матрац. У наступну секунду Річард повис над водою, і тільки сорочка Джека утримувала матрац біля сходів, не дозволяючи вислизнути з-під ніг.


– Допоможи!


– Підтягни ноги.


Річард підтягнув ноги і випростався, важко дихаючи.


– Так дозволиш тобі допомогти?


– Так.


Джек повз по матрацу, поки не опинився перед Річардом. Обережно піднявся. Річард, тремтячи всім тілом, обома руками тримався за нижню перекладину. Джек обхопив худі стегна одного.


– Я допоможу тобі піднятися. Не відштовхуйся ногами, просто тягнися вгору, поки не поставиш коліно на нижню перекладину. Першим ділом візьмися руками за наступну.


Річард відкрив очей і взявся.


– Готовий?


– Так.


Матрац заскользил по воді, але Джек підняв Річарда досить високо, щоб той без праці зміг спертися коліном про нижню перекладину. Потім Джек схопився за краю сходів і втримав матрац на місці. Річард хрипів від натуги, намагаючись поставити на поперечину друге коліно. Йому це вдалося. А ще через дві секунди Річард Слоут стояв на сходах.


– Я не можу лізти вище, – прошепотів він. – Думаю, я впаду. Я так погано себе почуваю, Джек.


– Будь ласка, підніміться ще на одну щаблину. Будь ласка. Потім я зумію тобі допомогти.


Річард стомлено перехватился руками за наступну щаблину. Джек, задерши голову, прикинув, що довжина сходів становила тридцять футів.


– Тепер ноги. Будь Ласка, Річард.


Річард повільно переставив на другу поперечину спочатку одну ногу, потім іншу.


Джек взявся за ту ж поперечину по обох сторонах ніг Річарда і підтягнувся. Матрац закружляв під сходами, але коліна Джека вже перебували на першій перекладині. Прив'язана сорочкою Джека Срібна Леді нагадувала собаку на короткому повідку.


Коли вони подолали третину підйому, Джеку довелося однією рукою обійняти Річарда за талію, щоб той не впав у чорну воду.


Нарешті прямокутник люка опинився над самою головою Джека. Він притиснув Річарда до себе лівою рукою, якої тримався за поперечину (голова одного безсило привалилась до його грудей), а праву підняв і спробував відкинути кришку. А раптом вона заколочена цвяхами? Але кришка миттєво піддалася і з гуркотом упала на балкон. Міцно обійнявши Річарда лівою рукою, Джек витягнув його з темряви на світло.


Інтерлюдія


Слоут в цьому світі (V)


Мотель «Кингсленд» пустував майже шість років, і у нього пахло затхлими старими газетами, як і у всіх будівлях, які тривалий час стоять покинутими. Спочатку цей запах доставляв Слоуту незручності. Його бабуся по материнській лінії вмирала в будинку, де Слоут жив хлопчиком: на це пішло чотири роки, але вона в кінці кінців відмучилася, – і саме так пахло її вмирання. Він би вважав за краще обійтися без запаху і без подібних спогадів в момент свого – він у цьому не сумнівався – найбільшого тріумфу.


Тепер, звичайно, це не мало значення. Як не мали значення і жахливі втрати, завдані його армії несподіваним прибуттям Джека в табір «Готовність». Страх і лють, спочатку охопили Слоута, переросли в нервове очікування. Опустивши голову, блискаючи очима, з подергивающимися губами, він кружляв по кімнаті, в якій багато років тому зупинявся з Річардом. Іноді сцеплял руки за спиною, іноді бив кулаком у долоню, іноді гладив лисину на маківці. Проте здебільшого просто міряв кімнату широкими кроками і, як колись у коледжі, стискав пальці в кулаки з такою силою, що нігті впиналися в долоні. У Слоута то і справа скручивало живіт.


Справа йшла до розв'язки.


Ні, ні. Зміст вірний, але слова не ті.


Справа сходилися до однієї точки.


Річард вже мертвий. Мій син мертвий. Повинен померти. Він пережив Прокляті землі – навряд, – але «Эджинкорт» йому ніколи не пережити. Він мертвий. На цей рахунок немає чого тішити себе помилковими надіями. Джек Сойєр убив його, і за це я вирву очі з його грьобаній голови.


– Але я теж убив його, – прошепотів Морган, на мить зупинившись.


Раптово він подумав про свого батька.


Гордона Слоуте, суворому лютеранському священика з Огайо. Все дитинство Морган мріяв про те, щоб утекти від цього жорсткого і лякаючого людини. Нарешті він зумів вирватися в Єль. У старших класах Морган поставив перед собою мету вступити туди, підсвідомо розуміючи, що його грубий, живе в сільській глибинці батько ніколи не зважиться приїхати в Єль. Якщо батько спробує ступити в кампус Єля, з ним щось трапиться. Старшокласник Морган Слоут не міг сказати, що саме... але відчував, що батькові не поздоровиться по-крупному, як не поздоровилося Злий відьмою, коли Дороті облила її водою. Інтуїція Моргана не підвела: його батько жодного разу не з'явився в кампусі Єля. З першого дня перебування там вплив батька почало танути. Тільки заради цього варто було рвати жили в школі.


Але тепер, коли він стояв, стиснувши кулаки і впившись нігтями в долоні, його батько подав голос: Навіщо людині владу над цілим світом, якщо при цьому він втрачає власного сина?


На мить вологий запах старих газет – запах порожнього мотелю, запах вмираючої бабусі, запах смерті – заповнив його ніздрі, трохи не задушив, і Морган Слоут/Моргана Орріса злякався.


Навіщо людині...


Бо сказано в «Книзі доброго землеробства», що людина не повинен приносити те, що зійшло з насіння його в жертву, а якщо принесе...


Навіщо людині...


Ця людина буде проклятий, і проклятий, і проклятий.


...владу над цілим світом, якщо при цьому він втрачає власного сина?


Смердюча штукатурка. Сухий запах мишачого лайна, який перетворився на пил в темних порожнечах за стінами. Безумці. Божевільні на вулицях.


Навіщо?


Мертвий. Один син мертвий у цьому світі, інший – в тому.


Навіщо?


Твій син мертвий, Морган. Він повинен померти. У воді, або під балконом, або – напевно! – нагорі. Він не зможе витримати того, що побачить там. Не зможе...


Навіщо...


І раптово відповідь прийшов.


– Він отримує цілий світ! – вигукнув Морган порожній, покинутій кімнаті. Розреготався і знову почав кружляти по ній. – Він отримує цілий світ, і, клянуся Джейсоном, хіба не досить?


Сміючись, він кружляв дедалі швидше, і скоро з його кулаків почала капати кров.


За Десять хвилин до мотелю під'їхав автомобіль. Морган підійшов до вікна і побачив, як Променистий Гарденер вистрибує на тротуар.


Через Секунду преподобний забарабанил за двері обома кулаками, як б'ється в істериці трирічний карапуз. Морган бачив, що Променистий остаточно з'їхав з глузду, і задався питанням, добре це чи погано.


– Морган! – проревів Гарденер. – Відкрийте мені, мій пане! Новини! У мене новини!


Я бачив твої новини в бінокль. Поколоти у двері ще, Гарденер, поки я визначуся: твоє безумство – це добре чи погано?


Добре, вирішив Морган. В Індіані в критичний момент Гарденер перетворився в Сонцесяйного Боягуза і дременув, не покінчивши з Джеком раз і назавжди. Але тепер безмірне горе знову повернуло преподобному довіру. Якби Моргану потрібен пілот-камікадзе, Променистий Гарденер сів за штурвал першим.


– Відкрийте мені, мій пане! Новини! Новини! Але...


Він відкрив двері. І хоча Моргана розпирало хвилювання, Гарденер побачив перед собою кам'яне обличчя.


– Заспокойся. Заспокойся, Гард. У тебе в мозку лопне посудину.


– Вони увійшли в готель... на пляжі... стріляли в них, поки вони були на пляжі... тупі козли промахнулися... на воді, я думав... ми дістанемо їх на воді... потім виринули ці підводні тварюки... я бачив його в прицілі... я бачив цього поганого, поганого хлопчиська в МОЄМУ ПРИЦІЛІ... а потім... ці тварюки... вони... вони...


– Повільніше. – В голосі Моргана чулися заспокійливі нотки. Він закрив двері. Дістав з внутрішньої кишені піджака фляжку. Простягнув Гарденеру, який згвинтив кришку і зробив два величезних ковтка. Морган чекав. Його обличчя залишалося доброзичливим і спокійним, тільки на лобі пульсувала відень та пальці стискалися і розтискалися.


Увійшли в готель, так. Морган бачив цей безглуздий надувний матрац з розмальованої кінською головою і гумовим хвостом і як він, погойдуючись на хвилях, плив до готелю.


– Мій син? – запитав він Гарденера. – Що кажуть твої люди? Він був живий або мертвий, коли Джек затягав його на матрац?


Гарденер похитав головою... але його очі видавали, у що він вірив.


– Ніхто не знає напевно, мій пане. Деякі кажуть, що бачили, як він ворушився. Інші стверджують протилежне.


Не важливо. Якщо він і був живий тоді, то тепер точно мертвий. Один ковток повітря в готелі – і його легені розірвуться.


Від віскі щоки Гарденера розчервонілися, очі почали сльозитися. Він не повернув фляжку, а раніше тримав її в руці. Слоут не заперечував. Йому не хотілося ні віскі, ні кокаїну. Як сказали б у шістдесятих, він і так перебував у природному ейфорії, не вимагає використання стимуляторів.


– Почни знову, – запропонував Морган, – і на цей раз говори зв'язно, нічого не випускай.


Єдиною новиною, яку повідомив Моргану Гарденер, стала присутність на пляжі ніггера, та й то, мабуть, про це можна було здогадатися. Однак Морган дозволив Гарденеру продовжити. Голос преподобного заспокоювався, лють вщухала.


Під його розповідь Морган ще раз прорахував варіанти подальших дій, з легким уколом жалю викресливши сина з усіх рівнянь.


Навіщо купувати владу над цілим світом? Щоб отримати цілий світ, а світу цілком досить... або в даному випадку світів. Для початку двох, потім, якщо все вийде, більше. Я зможу правити ними всіма, якщо захочу... я стану Богом Всесвіту.


Талісман. Талісман – це...


Ключ?


Немає.


Не ключ, а двері. Замкнені двері між ним і його долею. Він не хотів відчинити двері, а знищити її, знищити остаточно, безповоротно і на віки вічні, щоб вона ніколи більше не зачинилися, не кажучи вже про те, щоб не закрилася на замок.


Коли Талісман розіб'ється, всі ці світи стануть його світами.


– Гард! – вигукнув він і знову закружляв по кімнаті.


Гарденер запитливо втупився на Моргана.


– Навіщо потрібна влада над світом? – весело запитав Морган.


– Мій пане, я не поні...


Морган зупинився перед Гарденером, його очі гарячково блищали. Особа пішло брижами. Стало особою Моргана з Орріса. Знову особою Моргана Слоута.


– Щоб отримати цілий світ! – відповів Морган, кладучи руки на плечі Осмонда. Коли миттю пізніше прибрав їх, Осмонд перетворився в Гарденера. – Щоб отримати цілий світ, а світу цілком досить.


– Мій пане, ви не розумієте. – Тепер Гарденер дивився на Моргана як на божевільного. – Я думаю, вони увійшли в готель. В готель, де знаходиться ЦЕ. Ми намагалися застрелити їх, але тварюки... підводні тварюки... піднялися і захистили їх, як і говорилося в «Книзі доброго землеробства»... і якщо вони в готелі... – Піднімається голос Гарденера обірвався. Очі Осмонда округлилися від ненависті і страху.


– Я розумію, – заспокійливо відповів Морган. Його обличчя і голос здавалися безтурботними, але кулаки стискалися і розтискалися, а кров капала на запліснілий килим. – Так, сер, все розумію, будь певен. Вони увійшли в готель, і мій син ніколи з нього не вийде. Ти втратив свого сина, Гард, а тепер я втратив мого.


– Сойєр! – гаркнув Гарденер. – Джек Сойєр! Джейсон! Цей...


Він вибухнув лайкою і не замовкав хвилин п'ять. Кляв Джека на двох мовах, його голос тремтів і дзвенів від горя і божевільної люті. Морган стояв і чекав, поки преподобний виллє душу.


Коли Гарденер, важко дихаючи, замовк і ще раз ковтнув з пляшки, Морган заговорив:


– Правильно! Все правильно! А тепер послухай, Гард... ти слухаєш?


– Так, мій пане.


Очі Гарденера/Осмонда яскраво виблискували, не відриваючись від Моргана.


– Мій син ніколи не вийде з цього готелю, і я не думаю, що з нього вийде Сойєр. Швидше за все він не встиг стати Джейсоном в достатній мірі, щоб мати справу з чорним готелем. ЦЕ, ймовірно, вб'є його, або зведе з розуму, або закине за сотню світів від нашого. Але він може вийти, Гард. Так, він може.


– Він наиплохейший, наимерзейший сучонок, який коли-небудь з'являвся на цій землі, – прошепотів Гарденер. Його пальці стискивали фляжку... стискивали... стискивали... стискивали... і на металі з'явилися вм'ятини.


– Ти кажеш, старий ніггер на березі?


– Так.


– Паркер, – кивнув Морган, і в той же момент Осмонд назвав інше ім'я: «Паркус».


– Мертвий? – запитав Морган без особливого інтересу.


– Не знаю. Думаю, так. Послати людей, щоб притягли сюди?


– Ні! – різко відповів Морган. – Ні... але ми підемо туди, де він лежить, вірно, Гард?


– Ми?


Морган заусміхався.


– Так. Ти... я... всі ми. Тому що саме туди Джек відправиться в першу чергу. Якщо вийде з готелю. Він не залишить свого старого чорного одного на березі, вірно?


Тепер заусміхався і Гарденер.


– Так, – погодився він. – Не залишить.


І вперше Морган відчув тупу, пульсуючий біль в руках. Розтиснув кулаки і задумливо глянув на кров, яка текла з напівкруглих ран на долонях. Його посмішка не зблякла. Навпаки, стала ширше.


Гарденер з усією серйозністю дивився на нього. Відчуття могутності наповнило Моргана. Він підняв руку до шиї, і закривавлені пальці зімкнулися на ключі, який метав блискавиці.


– Людина отримує цілий світ! – прошепотів Морган. – Можете сказати алілуя.


Його губи розійшлися в втомленою желтозубой усмішці вовка-одинака – старого, але як і раніше підступного, чіпкого і сильного.


– Пішли, Гард. На пляж.


## Глава 41


Чорний готель


1


Річард Слоут не помер, але вже втратив свідомість, коли Джек підняв його на руки.


Хто тепер стадо? – запитав у нього в голові Вовк. Будь обережний, Джекі. Вовк! Будь...


ПРИХОДЬ ДО МЕНЕ! ЗАРАЗ! – співав Талісман сильним беззвучним голосом. – ПРИХОДЬ ДО МЕНЕ, ПРИВОДЬ СТАДО, І ВСЕ БУДЕ ДОБРЕ, І ВСЕ БУДЕ ДОБРЕ І...


– ...всім нам буде добре, – пробурчав Джек з інтонаціями Андерса.


Він ступив уперед і на якийсь дюйм розминувся з провалом люка, ледь не потрапив в нього ногою, немов учасник дивною подвійний страти через повішення. Болтаемся з одним, майнула у Джека божевільна думка. Удари серця віддавалися в вухах, і на мить він подумав, що його вирве в сіру воду, плескавшуюся у паль. Потім він узяв себе в руки і ногою закрив кришку люка. Тепер залишився тільки шум флюгерів – кабалістичних бронзових знаків, невтомно оберталися в небі.


Джек повернувся до «Эджинкорту».


Він стояв на широкому балконі, выполнявшем функції веранди над водою. Колись, у двадцятих і тридцятих роках, тут вечорами сиділи під парасольками модно одягнені пані та панове, пили «Джин Ріки» або «Сайдкар», можливо, читали останні романи Едгара Уоллеса або Еллері Квіна і дивилися на далекий острів Лос-Кавернес – синювато-сірий горб кашалота, трохи виступав на горизонті. Чоловіки – у білому, жінки – в пастельних тонах.


Коли-то.


Зараз дошки вигнулися, покоробились, розтріскалися. Джек не знав, якого кольору балкон був раніше, але тепер він став чорним, як і весь готель, як злоякісні пухлини в легенях матері.


В двадцяти футах від Джека височіли згадані Спіді вікна-двері, через які виходили на веранду і поверталися в готель його постояльці в ті далекі дні. Зафарбовані білою фарбою, вікна нагадували більма на очах.


На одному Джек прочитав:


ТВІЙ ОСТАННІЙ ШАНС ПІТИ ДОДОМУ


Звук хвиль. Звук обертаються на незграбних дахах флюгерів. Запах морської солі і давно пролитих коктейлів – пролитих красивими людьми, які погодилися і померли. Запах самого готелю. Джек подивився на зафарбовані скла і не здивувався тому, що напис змінилася:


ВОНА ВЖЕ МЕРТВА ДЖЕК ТАК НАВІЩО ТУРБУВАТИСЯ?


(і хто тепер стадо?)


– Ти, Річі, – прошепотів Джек, – але не ти один.


Річард заперечливо всхрапнул у нього на руках.


– Пішли, – сказав Джек і рушив до вікон-дверей. – Ще одна миля погоди не зробить.


2


З наближенням зафарбовані вікна росли, і Джекові здавалося, що чорний готель роздивляється його з сліпим, але зневажливим подивом.


Маленький хлопчик, ти справді думаєш, що зможеш увійти, і дійсно сподіваєшся вийти звідси? Ти думаєш, що тобі дійсно так багато Джейсона?


Червоні іскри, які раніше виникали в повітрі, тепер спалахували і переміщалися з білого скла. На мить вони набули форму. Джек здивовано дивився, як вони перетворилися у вогненних чортенят, а ті скотилися вниз на бронзові ручки дверей і зібралися на них. Ручки почали світитися, як залізо в ковальському горні.


Давай, маленький хлопчик. Доторкнися до мене. Спробуй.


Одного разу, шестирічною дитиною, Джек торкнувся пальцем холодної спіралі електроплитки, а потім повернув ручку до упору. Секундою пізніше він з криком болю відсмикнув палець, на якому вже виріс пухир. Філ Сойєр забіг на кухню, подивився на Джека і запитав, коли у того з'явилося дивне бажання спалити себе живцем.


Джек стояв з Річардом на руках, дивлячись на тьмяно які світилися ручки.


Давай, маленький хлопчик. Пам'ятаєш, як розжарилася плита? Ти думав, тобі вистачить часу отдернуть палець. «Чорт, – вирішив ти, – ця чортівня розжариться тільки через хвилину», – але вона розжарилася миттєво, так? І що ти відчуєш тепер, Джек?


Всі нові червоні іскри скочувалися зі скла на ручки французьких вікон. Раскалившийся червоного метал придбав білий відлив, немов був готовий розплавитися. Доторкнись Джек до такої ручки, вона увійде в його плоть, тканини обвугляться, кров закипить. Та прониже його біль, який він не відчував раніше.


Він почекав ще мить з Річардом на руках, сподіваючись, що Талісман знову покличе його або іпостась Джейсона візьме ініціативу на себе. Але замість цього в голові заскрипів голос матері:


Тебе завжди треба підштовхувати, Джекі? Давай, великий хлопчик, ти сам вирушив у цей похід, ти можеш йти далі, якщо дійсно цього хочеш. Або хтось інший повинен все за тебе робити?


– Добре, мамо, – відповів Джек. Трохи посміхнувся, але його голос тремтів від страху. – Я тобі вірю. Тільки сподіваюся, що хтось не забув покласти мені в рюкзак тюбик «Соларкейна».


Він простягнув руку і взявся за розпечену до червоного ручку.


Тільки вона зовсім не була розпеченій: спекотне світіння виявилося ілюзією. Теплою – нічого більше. А коли Джек повернув її, червоне світіння згасло у всіх ручках. Та ледве він штовхнув скляні двері, Талісман заспівав знову, чому по шкірі Джека побігли мурашки.


ВІДМІННО СПРАЦЬОВАНО! ДЖЕЙСОН! ПРИХОДЬ ДО МЕНЕ!


З Річардом на руках Джек ступив в обідній зал чорного готелю.


3


Переступаючи поріг, він відчув, як якась нежива сила – щось на зразок мертвої руки – намагається виштовхнути його з готелю. Але Джек упирався, і через секунду-дві опір зникло.


Всередині було не дуже темно, через зафарбовані вікна проникав білий світ, який Джеку не подобався. Він нагадував туман, що огортає і сліпуче. Від стін тягнуло тліном. Штукатурка повільно перетворювалася в смердючу рідину. Повітря заповнювали запахи порожнечі і темряви. Але Джек усвідомлював, що це ще не все, і боявся.


Тому що готель зовсім не порожній.


З ким або з чим він може тут зустрітися, Джек точно сказати не міг, але ж ні Слоут, ні, мабуть, хто-небудь інший не наважувався увійти в готель. Важкий і неприємний повітря повільно отруював легені. Джек відчував, як нескінченні поверхи, похилі коридори, потайні кімнати і тупики над головою тиснуть на нього, немов стіни величезних звивистих катакомб. Тут мешкали божевілля, і ходяча смерть, і лопочущая ірраціональність. Джек не міг підібрати слів, щоб описати мешканців чорного готелю, але він їх відчував... знав, з чим має справу. Знав і інше: всі Талісмани Всесвіту не зможуть захистити його від них. З його приходом в чорний готель почався дивний, невідомий йому ритуал, результат якого – Джек це відчував – не був визначений.


Він міг сподіватися тільки на себе.


Щось полоскотало його потилицю. Джек здійняв руку і відкинув перешкоду в бік. Річард голосно застогнав.


Це виявився великий чорний павук, що висів на нитці. Джек підняв голову і побачив павутини на одному із застиглих стельових вентиляторів. Вона провисала між дерев'яними лопатами. Джек подивився на роздуте тіло павука. У нього були очі. Джек не зміг згадати, чи доводилося йому раніше бачити павукові очі. Він рушив по дузі до столів, обходячи завислого монстра. Павук повертався на нитки, стежачи за Джеком поглядом.


– Парш-ш-шивый злодій! – раптово прошипів павук.


Джек скрикнув і в паніці щосили притиснув Річарда до себе. Його крик луною відбився від високої стелі обіднього залу. Де-то в тінях лязгнуло щось металеве, почувся чийсь сміх.


– Парш-ш-шивый злодій! Парш-ш-шивый ЗЛОДІЙ! – проверещал павук і раптово піднявся нитки до своєї павутини.


З гулко б'ється серцем Джек перетнув обідній зал і поклав Річарда на один із столів. Річард знову застогнав, ледь чутно. Джек почував здуття під одягом одного.


– На якийсь час мені доведеться залишити тебе, друже.


З тіней під стелею донеслося: «Я подбаю... гарний-ш-шо подбаю... гарний-ш-шо подбаю про нього, ти, парш-ш-шивый злодій... парш-ш-шивый злодій...» – і неприємний, дзвінкий сміх.


Під столом, на який Джек опустив Річарда, виявилася стопка скатертин. Лежали зверху вкрилися склизкой цвіллю, але в середині знайшлася одна досить чиста. Джек розгорнув її і накрив Річарда до підборіддя, а потім рушив далі.


Голос павука долинув з лопатей вентилятора, з темряви, яка смерділа разложившимися мухами і заплуталися в павутині осами:


– ...я подбаю про нього, ти, парш-ш-шивый злодій...


Джек підняв голову. Вдивилася, але павука не розгледів. Він міг уявити собі ці холодні маленькі оченята, але далі уяви справа не йшла. Тошнотворная, болісна картина постала перед уявним поглядом Джека: павук спускається на обличчя Річарда, протискується повз податливих губ в рот, воркуя при цьому: «...парш‑ш-шивый злодій... парш-ш-шивый злодій... парш-ш-шивый злодій...»


Він подумав про те, щоб натягнути простирадло і на рот Річарда, але виявив, що не може змусити себе зробити це: так Річард буде виглядати трупом... і хто знає, чи не цим все і закінчиться.


Джек повернувся до Річарду і нерішуче постояв поруч, віддаючи собі звіт, що ця нерішучість дуже радує, що мешканців чорного готелю, готових на все, лише б не підпустити його до Талісману.


Він засунув руку в кишеню і дістав великий темно-зелений скляну кульку. Чарівне дзеркальце в іншому світі. Джек не міг знати напевно, чи кулька магічною силою, здатною протистояти злу, але його виготовили в Долинах, а Долини, за винятком Проклятих земель, були добрими. І ця вроджена доброта, розсудив Джек, сама по собі могла послужити захистом від зла.


Він вклав кулька в долоню Річарда. Пальці одного зімкнулися на кульці, але ледве Джек прибрав руку, повільно розтулилися.


Звідкись згори долинув мерзенний сміх павука.


Джек низько схилився над Річардом, намагаючись ігнорувати запах хвороби – так схожий на запах цього місця, – і прошепотів:


– Тримай його в руці, Річі. Тримай його міцно, дружок.


– Не... дружком, – пробурмотів Річі, але його рука стиснула кульку.


– Спасибі, Річі-бій, – подякував його Джек. Ніжно поцілував Річарда в щоку і попрямував до двостулкової двері в дальньому кінці обіднього залу. Все як у «Альгамбра», думав він. Там з обіднього залу можна пройти в сад, а тут – на веранду над водою. І двостулкові двері, ведуча в готель.


Перетинаючи обідній зал, він знову відчув мертву руку, зупиняє його: готель не пускав Джека, намагався відштовхнути.


І не мрій, подумав він, продовжуючи йти.


І тут же противостоявшая йому сила зникла.


У нас є й інші засоби, прошепотіла Джеку двостулкові двері. І він знову почув брязкіт металу.


Ти тривожишся за Слоута, шепотіла, здавалося, двостулкові двері, але голос, який чув Джек, належав всьому готелю. Ти тривожишся за Слоута, і поганих Вовків, і козлоподобных істот, і тренерів з баскетболу, які насправді ніякі не тренери. Ти тривожишся через зброї, і пластикової вибухівки, і магічних ключів. Нас це не цікавить, малюк. Для нас все це – ніщо. Морган Слоут – всього лише метушливий мураха. Жити йому залишилося двадцять років, а для нас це – лише пауза між вдихами. Нас в чорному готелі хвилює тільки Талісман – сполучна ланка всіх можливих світів. Ти прийшов, як злодій, щоб вкрасти те, що належить нам, і ми говоримо тобі ще раз: у нас є інші засоби боротьби з парш-ш-шивыми злодіями зразок тебе. І якщо ти не зупинишся, дізнаєшся на собі, що це за кошти... дізнаєшся на собі.


4


Джек відкрив спочатку одну стулку, потім іншу. Ролики неприємно скрипіли, вперше за багато років покотився по напрямних.


За дверима був темний коридор. Він йде до вестибюлю, подумав Джек. А якщо цей готель дійсно такий же, як «Альгамбра», мені доведеться піднятися по парадних сходах на один поверх.


На другому поверсі він знайде бальний зал. А в бальній залі – ту саму річ, за якою прийшов.


Джек озирнувся, побачив, що Річард не ворушиться, і ввійшов у коридор, закривши за собою двері.


Повільно рушив по коридору. Зношені, брудні кеди шуршало за истлевшему килиму.


Трохи далі він бачив ще одну двостулкову двері, з намальованими на ній птахами.


Але до неї розташовувалися конференц-зали. З одного боку – «Золотий штат», навпаки – «Золотошукач». Ще через п'ять кроків – «Мендосіно». «ТВОЯ МАТИ ВОЛАЛА, КОЛИ ПОМИРАЛА», – повідомляла напис на нижній панелі з червоного дерева. У самому кінці коридору – неможливо далеко! – Джека чекав тьмяне світло: вестибюль.


Брязкіт металу.


Джек різко розвернувся і краєм ока вловив рух в одному з гостроверхих дверних прорізів кам'яного горла коридору...


(камінь?)(гостроверхі прорізи?)


Він квапливо моргнув. Коридор був обшитий панелями з червоного дерева, які почали підгнивати від океанської вологи. Ніякого каменю. У конференц-зали «Золотий штат», «Золотошукач» і «Мендосіно» вели звичайні, прямокутні двері. Однак на мить Джек побачив щось схоже на кафедральні арки. І закривали ці арки залізні опускні ворота – з тих, що можна піднімати і опускати за допомогою лебідки. Опускні ворота з грізними залізними піками низом. Коли ворота опускалися, щоб перекрити вхід, піки акуратно входили до дірки в підлозі.


Ніяких кам'яних арок, Джекі. Сам погляди. Звичайні двері. Ти бачив такі опускні ворота в лондонському Тауері, коли їздив туди на екскурсію з мамою і дядьком Томом три роки тому. Ти трохи наляканий, нічого більше...


Але сисне почуття у шлунку не обманювало.


Вони є, будьте впевнені. Я стрибнув... на мить опинився в Долинах.


Брязкіт металу.


Джек розвернувся в інший бік, піт виступив на лобі і щоках, на голові почали підніматися волосся.


Він побачив це знову: блиск чогось металевого в тінях одній з кімнат. Побачив величезні камені, чорні, як гріх, грубо обтесані, подекуди порослі зеленим мохом. Огидні беспанцирные комахи-альбіноси виповзали з дірок у разрушающемся цементному розчині, скреплявшем камені, і відповзав назад. Порожні тримачі для факелів висіли на стінах через кожні п'ятнадцять або двадцять футів. Самі факели давно зникли.


Брязкіт металу.


На цей раз він навіть не моргнув. Світ заскользил у нього перед очима, завагався, як предмет, на який дивишся через потік чистої води, що біжить. Стіни знову стали почорнілим червоним деревом, а не кам'яними блоками. Двері – дверима, а не опускными воротами. Два світи, розділені мембраною не товщі панчохи, почали накладатися один на одного.


І Джек смутно усвідомлював, що іпостась Джейсона з'єднується з ним і виникає якесь третє істота – сплав перших двох.


Я не знаю, що це за комбінація, але, сподіваюся, вона буде сильною, тому що за цією двостулкової дверима щось є... щось є за всіма дверима.


І Джек знову рушив коридором до вестибюлю.


Брязкіт металу.


На цей раз світи не змінилися: двері залишилися дверима, і він не помітив ніякого руху.


Але прямо за стулками... Просто за...


Тепер він чув якісь звуки, що доносилися з-за розписаної двостулкові двері. "БАР "ЧАПЛЯ"", – повідомляла напис над зображеним на ній болотом. Щось велике і іржаве прийшло в рух. Джек розвернувся до


(Джейсон розвернувся до)


цієї відкривання дверей


(до цих піднімається опускним воріт),


його рука пірнула


(в кошель)


в кишеню


(який він носив на поясі камзола)


джинсів, і пальці стиснули медіатор, який давним-давно дав йому Спіді.


(І пальці зімкнулися на акулячому зубі.)


Джек чекав, хто ж вийде з бару «Чапля», а стіни готелю похмуро нашіптували: У нас є засоби для боротьби з такими парш-ш-шивыми злодіями, як ти, тобі варто було піти, коли була така можливість...


...тому що тепер, маленький хлопчик, твій час минув.


5


Брязкіт... БУХ.


Брязкіт... БУХ.


Брязкіт... БУХ.


Рухалося щось велике та незграбне, і металеве. Звуки ці, безжальні і нелюдські, лякали Джека куди сильніше, ніж те, що могло б видати жива істота.


Щось рухалося, наближаючись до нього в повільному ідіотському темпі.


Брязкіт... БУХ.


Брязкіт... БУХ.


Пішла довга пауза. Джек чекав, притулившись до протилежної стіни, праворуч від розмальованих стулок, його нерви напружилися, що, здавалося, гули. Довго, довго нічого не відбувалося. Напевно, лязгальщик провалився в якусь червоточину в мембрані, яка розділяла світи, і повернувся в той світ, який служив йому будинком. Хлопчик відчув, як затекла спина, – він занадто довго стояв, вжимаясь у стіну і витягнувшись у струнку. Джек відірвався від стіни, трохи згорбився.


Пролунав оглушливий удар, і величезний броньований кулак з тупими дводюймовим зубцями на місці кісточок пробив синє небо двері. Роззявивши рот, Джек знову втиснувся в стіну.


І – нічого не міг з собою вдіяти – стрибнув у Долини.


6


По той бік опускних воріт стояла фігура в іржавих чорних обладунках. Циліндричний шолом розтинала чорна проріз для очей, шириною не більше дюйма, і прикрашав брудний червоний плюмаж: в ньому копошилися білі гусениці. Подібні тим, розгледів Джек, що спочатку виповзали зі стін у кімнаті Альберта Брюхана, а потім заполонили всю школу Тэйера. Що виходив з-під шолома кольчужний койф переховував іржаві лицарські плечі, як дамський палантин. Важкі залізні наручи, сполучені налокотниками, захищали руки від плеча до зап'ястя. Обладунки товстим шаром покривала бруд, і при рухах лицаря налокітники огидно скрипіли пронизливими, примхливими голосами розбещених дітей.


Броньовані кулаки щетинилися зубцями.


Джейсон стояв біля кам'яної стіни, дивлячись на лицаря, не в силах відірвати від нього очей, в роті у хлопчика пересохло, як при важкої хвороби, очні яблука, здавалося, пульсували в такт ударам серця.


У правій руці лицар тримав le martel de fer – бойовий молот з іржавої кованої тридцатифунтовой головкою, грізного вигляду і смертельно небезпечний.


Опускні ворота; пам'ятай, між тобою і...


І тут, сама по собі, лебідка почала обертатися, накручуючи на барабан залізний ланцюг, кожна ланка якої довжиною не поступалося передпліччю Джека. Ворота прийшли в рух.


7


Броньований кулак зник, залишивши зазубрену дірку в дверях, перетворивши малюнок на ній з пасторально-романтичного в сюрреалістично-похмурий, цілком доречний в барі. Тепер здавалося, ніби якийсь мисливець, який перебував у похмурому настрої після цілого дня в болотах, від злості випустив заряд дробу в небо. Потім голівка бойового молота пробила двері могутнім ударом, знищивши одну з двох присутніх злітати чапель. Джек здійняв руки до обличчя, щоб захиститися від осколків. Бойовий молот зник. Була ще одна пауза, на цей раз коротка – Джек ледве встиг подумати, а не втекти йому. І знову з'явився кулак з зубцями, повернувся в одну сторону, в іншу, розширюючи дірку, зник. А секундою пізніше молот пробив зарості очерету, і великий шматок правої стулки вивалився на килим.


Тепер Джек міг розрізнити в тінях бару «Чапля» масивну, закуту в лати фігуру. Обладунки цього лицаря відрізнялися від обладунків того, що протистояв Джейсону в чорному замку. У долинського лицаря шолом був майже циліндричний, з червоним плюмажем; у цього – нагадував блискучу голову сталевий птиці. З шолома десь на рівні вуха стирчали роги. Джек бачив нагрудну пластину, латну спідницю зі сталевих смуг і під нею – поділ кольчуги. Молот в обох світах залишався незмінним, і в обох світах лицарі-двійники одночасно відкинули його, немов в презирстві: ну навіщо потрібен бойовий молот у поєдинку з таким жалюгідним противником?


Біжи! Джек, біжи!


Це правильно, прошепотів готель. Біжи! Тільки так і може надійти парш-ш-шивый злодій! Біжи! БІЖИ!


Але він бігти не збирався. Скоріше помер би, але не побіг, тому що лукавий голос нашіптував чисту правду. Саме так вчинив би парш-ш-шивый злодій.


Але я не злодій, похмуро подумав Джек. Цей монстр може вбити мене, але я не побіжу. Тому що я не злодій.


– Я не побіжу! – крикнув він безпристрасною сталевий пташиної голові. – Я не злодій! Чуєш мене? Я прийшов взяти те, що моє, і Я НЕ ЗЛОДІЙ!


Стогне крик долинув з отворів в нижній частині шолома. Лицар підняв броньовані зубчасті кулаки і опустив, один – на ліву прогнулася стулку, інший – на праву. Від намальованого пасторального болота не залишилося і сліду. Петлі вирвало з дверної коробки... і стулки повалилися в коридор. Джек буквально побачив, як уціліла чапля злетіла до стелі, немов у мультфільмі студії Уолта Діснея, в її яскравих очах стояв жах.


Лицар в обладунках рушив до хлопчика, ніби робот-вбивця, по черзі піднімаючи ноги і з гуркотом ставлячи на килим. Його зростання перевищував сім футів, і коли він виходив у двері, що стирчало з шолома рогу прокреслили нагадували лапки смуги на одвірку.


Біжи! – голосно простогнав голос в голові Джека.


Біжи, злодій, – прошепотів готель.


Ні, – відповів Джек. Він дивився на приближавшегося лицаря, а пальці його правої руки міцно стискали в кишені медіатор. Броньовані кулаки з зубцями піднялися до забралу птицеголового шолома. Відкинули його. Джек ахнув.


Всередині було порожньо.


А потім руки потягнулися до Джека.


8


Броньовані кулаки з зубцями піднялися і взялися за циліндричний шолом з двох сторін. Повільно зняли його, відкривши мертвотно-бліде, змарніле обличчя людини, що прожила на цьому світі не менше трьох сотень років. З одного боку голова старця була розтрощена. Осколки кістки шматочками розбитої шкаралупи стирчали з шкіри, рану покривала чорна в'язка маса, як припустив Джейсон, що розклалися мізки. Лицар не дихав, але окреслені червоним очі дивилися на Джейсона з диявольською жадібністю. Мрець посміхнувся, і Джейсон побачив гострі як голки зуби, якими чудовисько мало намір його розірвати.


Лицар, похитуючись, ступив до нього... але тут почувся інший звук.


Джейсон подивився наліво, в сторону головного залу


(вестибуля)


замку


(готелю)


і побачив другого лицаря – у цього на голові був шолом, схожий на казанок, такі ще називають топфхелмами. За ним – третього лицаря... і четвертого. Вони повільно йшли по коридору, ходячі лицарські обладунки, в яких нині оселилися вампіри.


Тут руки схопили його за плечі. Тупі зубці броньованих рукавичок встромилися в плоть. Потекла тепла кров, і мертвотно-бліде зморшкувате обличчя спотворилося страшною голодною посмішкою. Налокітники заскрежетали і застогнали, коли мертвий лицар потягнув хлопчика на себе.


9


Джек завив від болю: тупі короткі зубці броньованих кулаков встромилися в нього, проткнули шкіру, і він раз і назавжди зрозумів, що це реально і через секунду-іншу нечисть вб'є його.


Руки тягли хлопчика до чорної порожнечі шолома...


Але до порожнечі чи?


Він вловив відблиск подвійного червонуватого світіння... начебто очей. І коли залізні руки почали піднімати Джека, він відчув пекельний холод, ніби все зими якимось чином склалися докупи, злилися в одну... і ця зима зараз дула на нього з порожнього шолома.


Ця залізяка дійсно збирається мене вбити, і тоді моя мати помре, Річард помре, Слоут переможе, збирається мене вбити, збирається


(розірвати на шматки своїми зубами)


заморозити мене живцем...


ДЖЕК! – Голос Спіді.


(ДЖЕЙСОН! – Голос Паркуса.)


Медіатор, хлопець. Скористайся медіатором! Поки не пізно! ЗАРАДИ ДЖЕЙСОНА, СКОРИСТАЙСЯ МЕДІАТОРОМ, ПОКИ НЕ ПІЗНО!


Рука Джека стиснула медіатор. Медіатор палав, як коли-то монета, – і отупляющий холод раптово змінився всепоглинаючим тріумфом. Джек витягнув медіатор з кишені, кричачи від болю, заподіюваного зубцями обладунків, але все з тим же почуттям урочистості: це прекрасне тепло Долин, це чисте відчуття веселки.


Його пальці міцно стискали медіатор – міцний і важкий трикутник з слонової кости, покритий дивними малюнками, – і в цей момент Джек


(і Джейсон)


побачили, що малюнки ці складаються в обличчя – обличчя Лаури Делессиан.


(Обличчя Лілі Кавано Сойєр.)


10


– В ім'я її, брудна недороблена тварюка! – прокричали вони разом, але одним зойком, криком злилися воєдино Джека і Джейсона. – Вийди з особи цього світу! В ім'я королеви і в ім'я її сина, вийди з цього світу!


Джейсон встромив медіатор в бліде кістляве обличчя стародавнього вампіра, одягненого в лицарські обладунки, і в ту ж мить, навіть не моргнувши, перестрибнув у тіло Джека і побачив, як медіатор пронизує чорну арктичну порожнечу. І ще один момент закарбувався в пам'яті Джейсона: червоні очі вампіра, выпучивающиеся від подиву, коли кінчик медіатора увійшов в зморшкуватий лоб. І тут же ці очі, вже оповиті плівкою, вибухнули, і чорна паруюча рідина вихлюпнулася на кисть і зап'ястя Джейсона. В ній працювали крихітні кусючі черв'яки.


11


Джек відлетів до стіни і вдарився потилицею. Незважаючи на це і пульсуючий біль в плечах і руках вище ліктя, медіатор він не випустив.


Лицарські обладунки гриміли, як опудало, зроблене з жерстяних банок. Джек встиг помітити, що він начебто роздувається, і підняв руку, щоб прикрити очі.


Обладунок самознищився. Не розлетівся шрапнеллю, а просто розвалився: Джек подумав, що розсміявся б, побачивши таке в кіно, а не в коридорі цього смердючого готелю (і стікає під мишки кров'ю). Полірований сталевий шолом, так схожий на голову птиці, впав на підлогу з глухим стуком. Панцерний комір, призначений для того, щоб уберегти шию лицаря від ворожого меча або списа, приземлився точно в шолом перезвоне кольчужних кілець. Нагрудник і наручи повалилися, ніби закруглені сталеві книжкові корінці. Поножі розлетілися в сторони. Метал дощем сипався на запліснілий килим, а потім усе застигло купою непотрібного мотлоху.


Джек відштовхнувся від стіни, дивлячись на цю купу широко розкритими очима, немов очікуючи, що лицарські обладунки з тією ж швидкістю піднімуться знову. Якщо чесно, він справді боявся чогось подібного. Але нічого не змінювалося, і він повернувся наліво, до вестибюлю... і побачив ще трьох лицарів, повільно наближалися до нього. Один тримав старовинне запліснявілі прапор із символом, який Джек дізнався: він був на вимпелах, развевавшихся на піках над солдатами Моргана з Орріса, коли ті супроводжували чорний диліжанс, що прямував по Західній дорозі до павільйону королеви Лаури. Знак належав Моргану – але не ці тварюки, усвідомив Джек. Лицарські обладунки несли прапор з тим, щоб пожартувати над переляканим непроханим гостем, який зібрався вкрасти сам сенс їх існування.


– Вистачить, – хрипко прошепотів Джек. Медіатор тремтів у його пальцях. З ним щось сталося. Якимось чином він пошкодився, коли Джек використовував його для знищення лицаря, який вийшов з бару «Чапля». Слонова кістка, раніше кольору свіжих вершків, тепер помітно пожовтіла. На поверхні з'явилося безліч тріщин. Обладунки клацали, прямуючи до Джека. Один лицар повільно піднімав дворучний меч.


– Вистачить, – зі стогоном повторив Джек. – Господи, будь ласка, вистачить. Я втомився, я більше не можу, будь ласка. Годі, годі...


Мандрівник Джек. Старина Мандрівник Джек...


– Я не можу, Спіді! – крикнув він. Обладунки наближалися з невідворотністю автомобільних частин, що повзуть по конвеєру. Джек чув арктичний вітер, завывавший у холодних темних пустотах.


...раз ти вже тут, звільни його навік.


Будь ласка, Спіді, вистачить!


Вони йшли до нього: чорні залізні шоломи, іржаві поножі, кольчуги, місцями порослі мохом і зворушені цвіллю.


Ти повинен зробити все, що в твоїх силах, Мандрівник Джек, прошепотів Спіді слабким голосом, а потім зник, і Джек залишився один, щоб загинути або перемогти.


## Глава 42


Джек і талісман


1


Ти допустив помилку, зазвучав примарний голос в голові Джека Сойєра, поки той стояв поруч з баром «Чапля» і спостерігав за лицарськими обладунками, які точилися до нього. Перед його внутрішнім зором виникла розсерджений чоловік – чоловік, насправді так і залишився хлопчиком-переростком, який йде за типовою для вестернів вулиці, застібаючи спочатку один ремінь з револьвером, потім другий, так, щоб вони розташувалися хрест-навхрест на його животі. Ви допустили помилку... вам слід було вбити обох братів Елліс.


2


З усіх фільмів матері Джеку найбільше подобався «Останній поїзд в Хэнгтаун», знятий в 1960 році і вийшов на екрани в шістдесят першому. Фільм випустила компанія «Уорнер бразерс», і головні ролі – як і в більшості малобюджетних фільмів «Уорнер» того періоду – виконували актори знімалися в той час компанією телесеріалів. В «Останньому потязі» засвітилися Джек Келлі «Маверика» (Чемний Гравець) і Ендрю Дагган з «Патруля з Бурбон-стріт» (Жорстокий Скотопромышленник). Клінт Уокер, в телесеріалах грав Шайенского Примари, виконав роль Рейфа Елліса (Пішов На Спокій Шерифа, Який Має В Останній Раз Взятися За Зброю). Спочатку передбачалося, що Танцівницю З Ніжними Руками І Золотим Серцем зіграє Інгер Стівенс, але міс Стівенс злягла з важким бронхітом, і роль отримала Лілі Кавано. Таку роль вона зіграла б навіть в комі. Одного разу, коли батьки думали, що Джек вже спить, і розмовляли у вітальні, він босоніж пішов у ванну за склянкою води і підслухав дивовижні слова, сказані матір'ю... настільки дивовижні, що вони вкарбувалися в його пам'ять. «Всі жінки, яких я грала, вміли трахатися, але жодна не вміла пердеть» – ось що сказала Лілі Філу.


Зіграв у цьому фільмі і Уїлл Хатчинс, виконував одну з головних ролей серіалу «Солоденький». «Останній поїзд в Хэнгтаун» став фаворитом Джека насамперед через персонажа Хатчинса. Саме цей персонаж – якого звали Енді Елліс – згадався втомленому, що перебуває на межі зриву, перенапряженному розуму Джека, коли він спостерігав за приближавшимися по темному коридору лицарськими обладунками.


Енді Елліс був Боязким Молодшим Братом, Який Рве Всіх у Завершальній Частині Фільму. Весь фільм він, зіщулившись в грудку, ховався по кутках, а тут вийшов, щоб протистояти злим посіпакам Даггана, після того як Головний Прихвостень (його зіграв похмурий, неголений, каменноглазый Джек Илэм, який виконував роль Головного Прихвосня у всіх фільмах і телесеріалах «Уорнер») застрелив брата Енді Рейфа в спину.


Саме Хатчінс великими кроками йшов по широкій курній вулиці, незграбними пальцями застібаючи ремені з револьверами свого брата, і кричав: «Виходьте! Виходьте, я вас чекаю! Ви допустили помилку. Вам слід вбити обох братів Елліс!»


Уілл Хатчінс не був одним із найвидатніших акторів усіх часів, але в той момент, принаймні в очах Джека – він досяг абсолютної переконливості, що не викликала жодних сумнівів. Цей хлопець йшов на зустріч зі смертю і знав це, але все одно збирався йти до кінця. І нехай він боявся, в його великі кроки до місця вирішального поєдинку не відчувалося коливань, він усією душею прагнув туди, впевнений у правильності обраного шляху, хоча йому і не вдавалося здолати пряжки револьверних ременів.


Лицарські обладунки просувалися до Джека, скорочували дистанцію, погойдувалися з боку в бік, як іграшкові роботи. У них на спинах повинні стирчати заводні ключі, подумав Джек.


Він повернувся до них обличчям, затиснувши пожовклий медіатор між великим і вказівним пальцями правої руки, немов збираючись пройтися по струнах.


Лицарські обладунки начебто захиталися, відчувши його безстрашність. І сам готель теж завагався або усвідомив, що небезпека набагато серйозніше, ніж йому здалося на перший погляд. Підлоги застогнали, де одна за одною заплескали двері, на дахах на мить перестали обертатися бронзові флюгери.


Але потім лицарські обладунки з брязканням продовжили шлях. Утворили єдину рухому стіну з броні і кольчуг, з шоломів, і поножей, і панцерні комірів. Один ніс шипами залізна куля на дерев'яному держаку, другий – martel de fer, той, що по центру, – дворучний меч.


І Джек раптом пішов до неї назустріч. Його очі спалахнули, він витягнув вперед руку з медіатором. Обличчя хлопчика освітилося сяйвом Джейсона. Він


миттєво


стрибнув у Долини і став Джейсоном; акулячий зуб – в який перетворився медіатор – немов охопило полум'я. Коли Джейсон наблизився до трьох лицарям, один зняв шолом, відкривши давнє бліде обличчя з важкою щелепою і шию з товстими складками жиру, які нагадували оплавлений свічковий віск. Лицар кинув шолом у Джейсона. Джейсон легко відбив його


і


стрибнув назад,


у іпостась Джека, в той самий момент, коли шолом вдарився об панельну стіну позаду нього. Перед ним стояли лицарські обладунки, в яких не було голови.


Ви вирішили налякати мене цим? – зневажливо подумав Джек. Я вже бачив цей трюк. Мене не проведеш, я не злякаюся і піду далі. От і все.


На цей раз він відчув, що готель не просто слухає. На цей раз готель відсахнувся від нього, як тканина травного органу від отруйного шматочка плоті. Нагорі, в п'яти кімнатах, де померли лицарі-зберігачі, п'ять вікон розлетілися вщент, немов від пострілів. Джек насувався на обладунки.


А Талісман співав десь нагорі чистим і тріумфуючим голосом:


ДЖЕЙСОН! ДО МЕНЕ!


– Йду! – крикнув Джек лицарським збруї і зареготав. Він нічого не міг з собою вдіяти. Ніколи сміх не здавався йому таким сильним, таким дієвим, таким доречним. Він лився, наче вода з джерела чи з глибокої річки. – Я готовий до зустрічі з вами! Я не знаю, з-за якогось паршивого Круглого столу ви, хлопці встали, але цього робити не варто. Ви допустили помилку!


Сміючись ще сильніше, але з рішучістю Вотана на скелі Валькірій, Джек стрибнув на погойдуються безголову постать в центрі.


– Вам слід було вбити обох братів Елліс! – прогримів він, і коли медіатор Спіді увійшов в зону крижаного повітря на місці голови лицаря, обладунки розвалилися.


3


В своїй спальні в «Альгамбра» Лілі Кавано Сойєр раптом відірвалася від книги, яку читала. Подумала, що хтось-ні, не хтось, Джек! – покликав її з далекого кінця коридору, може, навіть з вестибюля. Вона слухала, широко розплющивши очі, стиснувши губи, з надією в серці... але більше нічого не почула. Джека раніше не було, рак раніше пожирав її, і залишалося ще півтори години до того моменту, як вона зможе прийняти велику коричневу таблетку, яка трохи приглушить біль.


Вона все частіше думала про те, щоб одразу прийняти всі великі коричневі таблетки. Вони б не просто приглушили біль – назавжди позбавили б від неї. Кажуть, ми не можемо вилікувати рак, але ви не вірте цій нісенітниці, містер Р... спробуйте проковтнути відразу пару дюжин. Що скажете? Хочете спробувати?


Хто її утримував, так це Джек... вона так сильно хотіла знову побачити сина, що тепер уявила його голос... і він не просто покликав її, ні, процитував фразу з одного її старого фільму.


– Ти божевільна стара, Лілі, – прохрипіла вона і тремтячими пальцями раскурила «Герберт Тэрритун». Зробила дві затяжки і погасила сигарету. Третя затягування тепер призводила до нападу кашлю, а кашель просто розривав її. – Божевільна стара. – Вона знову взяла книжку, але не змогла читати. Тому що сльози текли по обличчю, всередині все боліло, і як боліло, ох як боліло, і їй хотілося випити все коричневі таблетки – але хотілося знову побачити його, свого дорогого синочка з високим гарним чолом і блискучими очима.


Приходь додому, Джекі, думала вона, будь ласка. Приходь додому скоріше, або наступного разу я зможу поговорити з тобою тільки через спіритичну дошку.


Лілі закрила очі і спробувала заснути.


4


Лицар з шипастым кулею у руці хитнувся, відкривши порожню серцевину, а потім теж вибухнув. Залишився підняв бойовий молот... і розвалився, впавши купою металу. Джек якийсь час стояв посеред частин лицарських обладунків, все ще сміючись, але замовк, як тільки глянув на медіатор Спіді.


Він став густо-жовтим. І його покривала сітка тріщин.


Не бери в голову, Мандрівник Джек. Йди далі. Я думаю, попереду тебе може чекати ще одна з цих ходячих консервних банок. Якщо і так, ти впораєшся з нею, правда?


– Якщо доведеться, впораюся, – пробурмотів Джек.


Він стусанами відкинув убік наголенник, шолом, нагрудник. Широкими кроками рушив по коридору, килим чавкал під його ногами. У вестибюлі озирнувся.


ДЖЕК! ПРИХОДЬ ДО МЕНЕ! ДЖЕЙСОН! ПРИХОДЬ ДО МЕНЕ! – співав Талісман.


Джек почав підніматися по сходах. На півдорозі до майданчику підняв голову і побачив останнього лицаря, який стояв і дивився на нього зверху вниз. Це був гігант вище одинадцяти футів, у чорній броні з чорним плюмажем; проріз для очей світилася злісної червоністю.


Броньований кулак стискав рукоятку величезною булави.


Джек на мить застиг, а потім продовжив підйом.


5


Найгірше вони приберегли наостанок, подумав Джек і, повільно просуваючись до чорного лицаря,


знову


стрибнув


у Джейсона. Броня лицаря залишилася чорною, але виготовив її виразно інший майстер. Підняте забрало відкривало особа, майже сожранное древніми, тепер уже засохлими виразками. Джек їх впізнав. Цей хлопець якось занадто близько підійшов до вогненної кулі у Проклятих землях – і поплатився.


Інші фігури проходили повз Джека по сходах, фігури, які він бачив смутно, а його пальці ковзали по широким поручнів, не з червоного дерева Вест-Індії, а з залізного дерева Долин. Фігури в камзолах, фігури в шовкових блузах, жінки у розкішних сукнях з широкими спідницями, білими капюшонами, откинутыми з красивих зачісок. Прекрасні люди, але приречені... хоча, можливо, живі завжди так сприймають примар. Чи Не тому сама думка про духів викликає такий жах?


ДЖЕЙСОН! ДО МЕНЕ! І на мить всі розділяли світи перегородки, здавалося, звалилися. Він не стрибав, а падав, наче людина, що летить з поверху на поверх крізь прогнилі підлоги стародавнього дерев'яного замку. Він не відчував страху. Ідея, що він ніколи не зможе повернутися – буде до кінця століть падати і падати крізь світи або загубиться, як в дрімучому лісі, – прийшла йому в голову, але він тут же відкинув її. Все це сталося з Джейсоном


(і з Джеком)


у мить ока, за менший проміжок часу, ніж був потрібний для того, щоб поставити ногу на наступну сходинку. Звичайно ж, він повернеться, він – єдиний, і він не вірив, що така людина може загубитися, тому що для нього було місце у всіх світах. Але я не існую одночасно у всіх них, – подумав Джейсон


(Джек).


Це важливо, в цьому різниця. Я проношусь через усі світи, може, надто швидко, щоб мене побачили, і залишаю за собою тільки звук, ніби бавовни долонь чи грому, який лунає при переході звукового бар'єру, коли повітря заповнює простір, який на мілісекунду зайняло моє тіло.


У багатьох цих світах чорний готель являв собою чорні руїни: це були світи, смутно усвідомлював він, в яких велике зло, тепер зависле на туго натягнутій струні між Каліфорнією і Долинами, вже здійснилося. В одному на берег накидався океан мертвого болісно-зеленого кольору і небо мало такий же гангренозний відтінок. В іншому він побачив літаюче істота, величезне, як критий кінний фургон американських піонерів, який склав крила і спикировало, немов яструб. Схопила з землі якусь тварину завбільшки з вівцю і знову взмыло до неба, затиснувши в дзьобі закривавлені задні лапи.


Стрибок... стрибок... стрибок. Світи проносилися перед очима, як тасуемые шулером карти.


Ось знову готель і півдесятка різних варіацій чорного лицаря на сходах, проте всі вони мали однакові наміри, так що різниця нічого не значила, так, дизайнерські прийоми. А от чорний павільйон, заповнений густим запахом гниючої парусини, порваний в багатьох місцях, а тому освітлений запорошеними сонячними променями, проникають крізь діри. У цьому світі Джек піднімався по мотузяній драбині, а чорний лицар стояв у дерев'яній кошику, нагадувала вороняче гніздо. Піднімаючись, він знову стрибнув... і знов... і знов.


Тут океан палав; там готель не надто відрізнявся від готелю в Пойнт-Венути, але наполовину пішов під воду. Раптово він опинився в кабіні ліфта. Лицар стояв на неї і дивився на нього через аварійний люк. Потім перенісся на пандус, верхню частину якого охороняв гігантський змій, чиє довге мускулисте тіло блищало чорною лускою.


І коли я доберуся до кінця? Коли перестану летіти через поверхи і просто рухну в чорноту?


ДЖЕК! ДЖЕЙСОН! – кликав Талісман, кликав у всіх світах. – ДО МЕНЕ!


І Джек йшов до нього, як до давно втраченого дому.


6


Він виявив, що не помилився: піднявся лише на одну сходинку. Але реальність нарешті знайшла звичні вимірювання. Блокував сходовий майданчик чорний лицар – його чорний лицар, чорний лицар Джека Сойєра – підняв булаву.


Джек боявся, але продовжував йти, виставивши перед собою медіатор Спіді.


– Я не збираюся спілкуватися з тобою, – попередив Джек. – Тобі краще піти з мого...


Чорна фігура замахнулася булавою. Зброя з неймовірною силою пішло вниз. Джек метнувся в сторону. Булава врізалася у сходинку, на якій він стояв, і розтрощила її, оголивши чорну порожнечу.


Лицар вирвав булаву зі сходів. Джек піднявся ще на дві сходинки, як і раніше, стискаючи в пальцях медіатор Спіді... і раптово медіатор просто розвалився, осипався вниз дощем жовто-кістяних фрагментів, які нагадували яєчну шкаралупу. Більшість впало на ноги Джека, і він тупо втупився на них.


Пролунав мертвий регіт.


Булава, на шипах якої виднілися маленькі шматочки дерева і клапті стародавньої прогнилої килимової доріжки, піднімалася все вище в броньованих лицарських рукавичках. Палаючий погляд привида вирвався з оглядової щілини шолома і, здавалося, розсікав підняте обличчя Джека кривавої горизонтальною смугою.


Знову пролунав оглушливий сміх: Джек чув його не вухами – він знав, що ці лицарські обладунки всередині порожні, як і інші, сталевий костюм для неупокоенной душі, – а в голові. Ти програв, хлопець. Чи ти справді думав, що ця дрібниця допоможе тобі проскочити повз мене?


Булава зі свистом пішла вниз, на цей раз по діагоналі, і Джек встиг вчасно відірвати погляд від червоних очей, щоб пригнутися. Він відчув, як булава торкнулася волосся за мить до того, як вибити четырехфутовый ділянка перил і відправити його вниз.


У скрипе металу лицар нахилив шолом до Джека, немов саркастично втішаючи, а потім булава піднялася знову, щоб нанести не менш потужний удар.


Джек, тобі не потрібен чарівний сік, щоб перебратися на той бік, і тобі не потрібно ніякої чарівний медіатор, щоб розібратися з цією порожній кавовій банкою!


Булава знову розтинала повітря: у-і-і-і-і-з-з-з-ш-ш! Джек відсахнувся, у нього засмоктало під ложечкою, м'язи плечей завили від болю в тих місцях, де залишилися рани від зубців лицарських рукавичок.


Булава розминулася з шкірою на його грудях менше ніж на дюйм і вдарила по товстим стійок перил. Ті посипалися, як зубочистки, і Джек, балансуючи над прірвою, відчув себе Бастером Кітоном в його найбільш абсурдних ролях. Він схопився за иззубренный кінець перил зліва і загнав занози під два нігтя. Дика біль пронизав руку, і Джек подумав, що зараз у нього вибухнуть очі. Але потім зумів знайти опору правою рукою, встояв на ногах і відступив від провалу.


Вся магія в ТОБІ, Джек! Чи ти досі цього не знаєш?


Секунду він просто стояв, важко дихаючи, потім знову рушив вгору по сходах, дивлячись на порожній залізне особа, высившееся над ним.


– Краще б тобі піти, сер Гавейн.


Лицар знову схилив шолом, немов прислухаючись: Вибачте, юнак... ви дійсно звертаєтесь до мене? Знову замахнувся палицею.


Можливо, засліплений страхом, Джек до цієї миті не помічав, як повільні ці замахи, наскільки ясна траєкторія руху булави при кожному ударі. Напевно, заіржавіли суглоби, подумав він. У всякому разі, тепер, коли в голові прояснилося, він без проблем міг ухилитися від удару.


Джек піднявся навшпиньки, простяг руки вгору, схопив чорний шолом обома руками. Гарячий – нагадує затверділу шкіру при високій температурі.


– Вийди з особи цього світу. – Голос Джека звучав тихо і спокійно, наче в неспішному розмові. – Її ім'ям наказую тобі.


Червоне світло в прорізі згасло, зовсім як свічка в гарбузовому ліхтарі, і раптом шолом усією своєю вагою – мінімум п'ятнадцять фунтів – потягнув руки Джека вниз, тому що більше шолом нічого не підтримувало: що знаходилися під ним частини обладунок купою звалилися на сходовий майданчик.


– Вам слід було вбити обох братів Елліс, – промовив Джек і відкинув порожній шолом. Той голосно вдарився об підлогу далеко внизу і відкотився, як іграшка. Готель, здавалося, зіщулився від страху.


Джек повернувся до широкого коридору другого поверху, і тут нарешті його чекав світло: яскраве і чисте. Зовсім як в той день, коли він побачив літаючих людей. Коридор закінчувався ще однією двостулкової дверима, поки закритою, але світло проникало в щілини над і під стулками, а також між ними, що однозначно свідчило про його яскравості.


Джеку не терпілося побачити цей світ, а ще більше – його джерело. Він прийшов, щоб побачити його, пробився крізь повну темряву.


Важкі двері прикрашала витончена різьба, а золоті літери над ними, потьмяніли, але цілком читаються, свідчили: «БАЛЬНИЙ ЗАЛ ДОЛИН».


– Гей, мамо. – У тихому голосі Джека Сойєра, що йде в це сяйво, звучало здивування. Щастя панувало в його серце: відчуття веселки, веселки, веселки. – Гей, мамо. Думаю, я у мети. Дійсно у мети.


Обережно, з побожним трепетом, Джек взявся за обидві ручки, потягнув їх вниз. Відкрив двері – і в ту ж мить розширився промінь найчистішого білого світла впав на його підняте переповнене захопленням особа.


7


Так вже вийшло, що Променистий Гарденер подивився на готель в той самий момент, коли Джек впорався з останнім з п'яти лицарів-оборонців. Преподобний почув глухий гуркіт, немов десь в готелі вибухнула маленька динамитная шашка. В ту ж секунду яскраве світло спалахнув у всіх вікнах другого поверху «Эджинкорта», і всі бронзові символи – місяць, і зірки, і малі планети, і дивні криві стріли – враз завмерли, припинивши обертання.


Гарденер своїм вбранням нагадував бійця загону особливого призначення лос-анджелеської поліції. Поверх білої сорочки він надів товстий чорний бронежилет, повісив на плече потрескивавшую рацію на холщовом ремінці. Її коротка антена погойдувалася взад-вперед при кожному кроці. На іншому плечі розташувався «уезербі» тридцять шостого калібру. Цей мисливський карабін розмірами не поступався протитанкової рушниці. Від одного його виду у мисливця Роберта Руарка слинки потекли б. Гарденер купив карабін шість років тому, коли обставини змусили його позбавитися від колишньої мисливської гвинтівки. Чохол для «уезербі» – з справжньої шкіри зебри – лежав у багажнику чорного «кадилака», поруч з тілом сина.


– Морган!


Морган не повернувся. Він стояв позаду і трохи лівіше нагромадження скель, що стирчали з піску, немов чорні ікла. В двадцяти футах за скелями і тільки у п'яти – від лінії прибою лежав Спіді Паркер, він же Паркус. Будучи Паркусом, він одного разу наказав затаврувати Моргана з Орріса – і на внутрішніх сторонах великих стегон цього Моргана залишилися шрами. Такими клеймами в Долинах мітили зрадників, і лише пряме втручання королеви Лаури призвело до того, що клейма з'явилися не на щоках, а там, де їх завжди приховувала одяг. У Моргана – в обох Морганів – любові до королеви від цього не додалося, але ненависть до Паркусу, раскопавшему їх колишні справи, зросла багаторазово.


І тепер Паркус/Паркер лежав обличчям вниз, його потилицю покривали гнійні виразки, з вух капала кров. Моргану хотілося вірити, що Паркер ще живий, ще страждає, але останній раз його спина піднялася і опала відразу після того, як вони з Гарденером прийшли до цих скель, де-то п'ятьма хвилинами раніше.


Коли Гарденер покликав його, Морган не повернувся, тому що вирішив продовжити вивчати давнього ворога, тепер поверженого. Той, хто стверджував, що помста не солодка, звичайно, помилявся.


– Морган! – знову просичав Гарденер.


На цей раз, суплячись, Морган повернувся:


– Ну? Що?


– Подивіться! На дах готелю!


Морган побачив, що всі флюгери і орнаменти даху – бронзові фігури, перш що оберталися з однією і тією ж швидкістю як у штиль, так і в ураган, – зупинились. В ту ж мить земля колихалася у них під ногами і знову застигла. Ніби підземний звір неймовірних розмірів здригнувся в сплячці. І Морган повірив би, що йому це здалося, якби не жах в округлих, налитих кров'ю очах Гарденера. Готовий сперечатися, ти шкодуєш, що тобі довелося покинути Індіану, Гард, подумав Морган. У Індіані не буває землетрусів, вірно?


Безшумний світло знову блищав у вікнах «Эджинкорта».


– Що це значить, Морган? – хрипко запитав Гарденер. І Морган побачив, що божевільна лють, викликана втратою сина, перетворилася в страх за свою шкуру. Нудне це заняття – боятися за себе, але Морган знав, що потрібно зовсім небагато, щоб колишня лють спалахнула знову. Ненавидів Морган інше: даремну витрату енергії на те, що в даний момент не мало відношення до усунення головної перешкоди до захоплення контролю над світом – усіма світами, – до усунення Джека Сойєра, який з дрібного шкідника виріс в самий жахливий перешкода, яке виникало тільки на шляху Слоута.


Запищала рація Гарденера.


– Командир четвертої червоної бригади Променистого! Променистий, як чуєте?


– Променистий слухає, командир четвертої червоної бригади! – гаркнув Гарденер. – Що там у вас? – Один за одним пішли чотири плутаних, порушених донесення, майже однакових. У них не було нічого такого, про що вони з Морганом не знали самі: спалахи світла, зупинка флюгерів, тремтіння землі, можливо, провісник землетрусу, – але Гарденер всякий раз слухав уважно, ставив короткі запитання, по закінченні кожного розмови гаркав: «Кінець зв'язку!» – а по ходу інший раз вставляв «повтори» або «зрозумів». Слоут подумав, що преподобний дуже нагадує епізодичний персонаж у фільмі-катастрофі.


Але якщо це його заспокоювало, чому ні? Знову ж таки, розмови по рації позбавляли Слоута від необхідності відповідати на питання Гарденера... однак тепер, думаючи про це, він схилявся до того, що Гарденер і не хотів почути відповідь на своє запитання і з цієї причини пішов з головою в нікчемну балаканину по рації.


Хранителі мертві або виведені з гри. Тому-то й зупинилися флюгери. Про це свідчили спалахи світла. Джек ще не добрався до Талісмана... поки не добрався. Якщо добереться, тоді все в Пойнт-Венути дійсно здригнеться, затріщить, покотиться. І тепер Слоут думав, що хлопчисько добереться до Талісмана... що тільки він і міг роздобути Талісман. Втім, Слоута це не лякало.


Його рука піднялася і торкнулася ключа на шиї.


«Кінець зв'язку», і «зрозумів», і «повідомлення прийнято» Гарденера вичерпалися. Він вимкнув рацію і подивився на Моргана широко розкритими, переляканими очима. Перш ніж преподобний встиг вимовити хоч слово, Морган м'яко поклав руки йому на плечі. Якщо він і любив когось, не вважаючи свого бідного померлого сина, якщо і любив – по-своєму, зрозуміло, не так, як усі, – то саме цієї людини. Вони пройшли довгий шлях в обох світах, і Морган з Орріса з Осмондом, і Морган Слоут з Робертом Гарденером на прізвисько Променистий.


Приблизно така ж рушниця висіла на плечі Гарденера в той день, коли він застрелив в Юті Філа Сойєра.


– Послухай, Гард, – спокійно промовив він. – Ми переможемо.


– Ви в цьому впевнені? – прошепотів Гарденер. – Я думаю, він убив Зберігачів, Морган. Я знаю, це звучить божевільно, але я дійсно думаю... – Він замовк, його губи тремтіли, на них блищали крапельки піни.


– Ми переможемо, – повторив Морган тим же спокійним голосом, анітрохи не сумніваючись у своїх словах. У ньому говорила зумовленість. Багато років він чекав цього, і вела його рішучість нікуди не поділася. Джек вийде з готелю з Талісманом в руках. Талісман володів безмірною величчю... але відрізнявся і крихкістю.


Морган подивився на оснащений оптичним прицілом карабін, чия куля могла зупинити носорога, потім доторкнувся до ключа, з якого вилітали блискавки.


– У нас є все необхідне, щоб розібратися з ним, коли він вийде з готелю, – продовжив він. – У будь-якому світі. Якщо ти збережеш самовладання, Гард. Якщо будеш стояти зі мною пліч-о-пліч.


Губи преподобного стали тремтіти трохи менше.


– Морган, зрозуміло, я...


– Пам'ятай, хто вбив твого сина.


У той самий момент, коли Джек Сойєр увігнав гарячу монету в лоб чудовиська в Долинах, у Руела Гарденера, який з шести років страждав не причинявшими особливої шкоди здоров'ю слабкими епілептичними припадками (в тому ж віці у сина Осмонда почали проявлятися симптоми так званої хвороби Проклятих земель), стався сильний напад, коли він сидів на задньому сидінні керованого Вовком «кадилака», що мчав по автостраді 70 на захід, з Іллінойсу в Каліфорнії.


Він помер, полиловевший і задохнувшийся, на руках Сонцесяйного Гарденера.


І тепер очі Гарденера почали вилазити з орбіт.


– Пам'ятай, – м'яко повторив Морган.


– Поганий, – прошепотів Гарденер. – Усі хлопчаки. Аксіома. Цей хлопчисько – особливо.


– Точно! – погодився Морган. – Не забувай про це! Ми можемо зупинити його, але я хочу зробити так, щоб він вийшов з готелю по суші.


Він повів Гарденера до скель, до того місця, звідки спостерігав за Паркером. Звернув увагу, що мухи – раздувшиеся мухи-альбіноси – вже почали сідати на мертвого ніггера. Вони дивились на нього як плями фарби. Якщо б існував журнал «Вэрайети» для мух, Морган з радістю купив би в ньому місце для рекламного оголошення, що повідомляє про місцезнаходження Паркера. Прилітай кожна. Прилітайте все. Вони відкладуть яйця в тріщини його вже гниючої плоті, і чоловік, який затаврував стегна двійника Моргана, послужить їжею личинкам. Моргана це цілком влаштовувало.


Він вказав у бік балкона.


– Надувний матрац десь під ним. Він у формі коня, вже не знаю чому. Десь в тіні. Але ти завжди був відмінним стрільцем. Якщо розгледиш матрац, пусти в нього пару куль. Втопи цю чортову хрень.


Гарденер зняв з плеча карабін, припав до прицілу. Довго водив стовбур з боку в бік.


– Я його бачу, – нарешті задоволено прошепотів він і натиснув спусковий гачок. Відлуння пострілу прокотилося над водою. Ствол карабіна піднявся, потім опустився. Гарденер вистрілив знову. І ще раз.


– Потрапив. – Гарденер опустила карабін. Хоробрість повернулася, страх пішов. Він посміхався, точно так само, як при поверненні з Юти. – Плаває, як сдувшаяся шкура. Хочете поглянути? – Він простягнув карабін Слоуту.


– Ні, – похитав головою Слоут. – Якщо ти кажеш, що потрапив, значить, так воно і є. Тепер він вийде з готелю по суші, і ми знаємо, куди він направиться. Думаю, він принесе з собою те, що заважало нам стільки років.


Гарденер дивився на нього, виблискуючи очима.


– Я пропоную переміститися он туди. – Слоут вказав на старий дощатий променад. Він був за парканом, і там Морган проводив довгі години, розглядаючи готель, гадаючи, що ж знаходиться в бальному залі.


– Хоро...


Тут земля почала стогнати і тремтіти у них під ногами: підземне чудовисько прокинулося. Встряхнулось і заворчало.


В цей самий момент сліпучий білий світ заповнив всі вікна «Эджинкорта»: світ тисячі сонць. А потім всі стекла разом вилетіли. Уламки посипалися алмазним дощем.


– ПАМ'ЯТАЙ ПРО СВОГО СИНА І ЙДИ ЗА МНОЮ! – проревів Слоут. Почуття зумовленості стало особливо сильним та ясним. Врешті-решт перемогти судилося йому!


Удвох вони побігли по пляжу до набережної.


8


Джек, наповнений благоговійним трепетом, повільно йшов по паркету бального залу. Він дивився вгору, його очі блищали. Особа купалося в яскравому білому сяйві, в якому злилися всі кольори: заходу, сходу, веселки. Талісман висів у повітрі високо над головою, повільно обертаючись.


Кришталева куля діаметром близько фута, сяяв так яскраво, що не представлялося можливим визначити його точні розміри. Плавно закругляющиеся лінії виднілися на поверхні Талісмана, нагадуючи паралелі і меридіани... І чому ні? – подумав Джек, як і раніше, перебуваючи в постійному захваті. – Це ж світ – ВСІ СВІТИ – в мініатюрі. Більше того: це вісь усіх можливих світів.


Талісман співав, обертався, сяяв.


Джек стояв під ним, купаючись в теплі і чистоті доброї сили. Стояв, ніби потрапивши в мрію, відчуваючи, як ця сила вливається в нього чистим весняним дощем, пробуджує мільярд крихітних насіння. Неймовірна радість ракетою наповнила свідомість, і Джек Сойєр підняв обидві руки над вскинутым до Талісману особою, сміючись у відповідь, відчуваючи, ніби сам піднімається до стелі.


– Так прийди до мене! – крикнув він


і стрибнув


(крізь? через?)


в


Джейсона.


– Так прийди до мене! – крикнув він знову на більш м'якому і співучу мову Долин: крикнув, сміючись, але по щоках текли сльози, і він розумів, що цей похід почав інший хлопчик і йому ж належить його закінчити, а тому треба повернутися,


стрибнути


назад


в


Джека Сойєра.


Над його головою Талісман затремтів у повітрі, повільно обертаючись, випромінюючи світло, і тепло, і відчуття справжнього добра, білизни.


– Прийди до мене!


І Талісман почав спускатися.


9


Ось так, після довгих тижнів, заповнених суворими випробуваннями, і темрявою, і відчаєм, після того як друзі перебували і губилися знову, після днів важкої праці, після ночей у вогкій соломі, після зустрічей з демонами темних місць (не кажучи про тих, які живуть у власній душі), після всього цього і багато чого іншого Талісман прийшов до Джеку Сойєру.


Він спостерігав, як спускається Талісман, і хоча йому не хотілося втекти з усіх ніг, Джека охопило всесокрушающее відчуття, що всі світи в небезпеці і на карту поставлена їх доля. Дійсно в ньому існувала іпостась Джейсона? Сина королеви Лаури вбили, він став примарою, іменем якого присягали жителі Долин. Але Джек думав, що не помилився. Вирушивши в похід за Талісманом, він взяв на себе уготоване Джейсону, і завдяки цьому Джейсон ожив, нехай і на час. Тобто в якомусь сенсі у Джека був двійник у Долинах. І якщо Джейсон був привидом, як і всі ці лицарі, він міг зникнути, коли цей блискучий куля обертається доторкнеться до пальців Джека. Померти вдруге.


Не хвилюйся, Джек, прошепотів голос, теплий і ясний.


Куля спускався, світ, усі світи – сяючий і тепле, чисте добро, неминуща білизна. Але, як і будь-яка білизна, Талісман був дуже крихким.


І поки він спускався, світи роїлися навколо Джека. Тепер він не мчав крізь шари, а, здавалося, цілком бачив всесвіт реальностей, що накладаються один на одного, переплітаються, як кільця


(світів)


кольчуги.


Ти тягнешся вгору, щоб взяти всесвіт світів, всесвіт добра, Джек. Цей голос належав його батькові. Не впусти його, синку. Заради Джейсона, не впусти його.


Світи, і світи, і світи, деякі прекрасні, інші пекельні, але всі вони на мить освітились теплим білим світлом цієї зірки – кришталевої кулі, покритого філігранними лініями. Він повільно спускався до витягнутим йому назустріч тремтячим рук Джека Сойєра.


– Іди до мене! – крикнув Джек, дивлячись на наближався Талісман. – Іди до мене, прямо зараз!


Ось Талісман всього в трьох футах над його руками, заливає їх м'яким, цілющим теплом; ось – у двох футах, в одному... На мить куля зачекав, неквапно обертаючись навколо злегка нахиленої осі, і Джек побачив на його поверхні контури континентів і океанів, і полярних шапок. Завагався... а потім плавно ковзнув у простягнуті руки хлопчика.


## Глава 43


Новини звідусіль


1


Лілі Кавано, міцно заснувшая після того, як їй здалося, ніби вона почула десь внизу голос Джека, різко сіла на ліжку. Вперше за довгі тижні її восково-жовті щоки пофарбував рум'янець. Очі заблищали божевільною надією.


– Джейсон? – видихнула вона і відразу спохмурніла. Її сина звали інакше. Але уві сні, з якого її немов висмикнули, сина звали саме так, і вона сама в цьому сні була кимось ще. Причина, звичайно, в таблетках. Від них їй снилося бог знає що.


– Джек? – вона зробила другу спробу. – Джек, де ти?


Відповіді не отримала... але відчула сина і тепер знала напевно, що він живий. І перший раз за довгий час – може, за півроку – вона дійсно відчула себе добре.


– Джекі, – сказала вона і схопила сигарети. Секунду дивилася на пачку, а потім кинула її через кімнату, і вона приземлилася в каміні на купі сміття, яке Лілі збирався спалити трохи пізніше. – Думаю, я тільки що кинула палити другий і останній раз в житті, Джекі, – заявила Лілі. – Тримайся, малюк. Твоя мама любить тебе.


І без всякої на те причини її губи розтягнулися в широченній безглуздій посмішці.


2


Донні Кіган, який працював на кухні «Осяйного дому», коли Вовк виліз з Ящика, пережив той жахливий вечір; складав йому компанію Джорджу Ирвинсону пощастило менше. Тепер Донні жив у звичайному сирітському притулку у Мансі, штат Індіана. На відміну від багатьох інших хлопчиків з «Осяйного дому» Донні дійсно був круглим сиротою. Гарденеру доводилося іноді брати до себе сиріт, щоб не викликати невдоволення влади штату.


І тепер, протираючи підлогу в тьмяно освітленому коридорі другого поверху, Донні раптово повернувся до вікна, його очі широко розкрилися. Зовні, де з сірих хмар на грудневі поля сипалися рідкі сніжинки, клаптик західного неба раптом очистився, і землю висвітлив широкий сонячний промінь, дивовижний у своїй відокремленої від світу красі.


– Ти прав, я ЛЮБЛЮ його! – переможно крикнув Донні. Він звертався до Ферду Джэнклоу, хоча Донні, в голові якого вистачало місця для всього, крім мізків, вже забув і ім'я, і прізвище. – Він прекрасний, і я його ЛЮБЛЮ!


І Донні заґелкотав своїм диким сміхом, тільки на цей раз навіть його сміх звучав красиво. Деякі хлопчаки виглянула з дверей, здивовано втупившись на Донні. Його обличчя купалося у світлі цього чистого, неземного сонячного променя, і один з хлопчаків тим же ввечері шепнув на вухо близькому другові, що в той момент Донні Кіган виглядав як Ісус.


Але момент пройшов, хмари зрушили, закривши незвичайний просвіт, і до вечора сніг посилився, почався перший буран цієї зими. А Донні дізнався – нехай і на короткі миті, – як воно, почуття любові і щастя. Воно пішло швидко, як йде сон при пробудженні... але саме почуття він пам'ятав все життя, распирающее відчуття радості, отриманої і пережитої, а не обіцяної і потім відняла, це почуття чистою і світлою, і солодкої любові, екстаз від ще одного пришестя білизни.


3


Суддя Ферчайлд, який відправив Джека і Вовка в «Осяйний дім», вже не був суддею, і йому належало відправитися у в'язницю після розгляду його останньої апеляції. Схоже, навіть він сам не сумнівався в результаті цього розгляду. Термін йому світив довгий, з в'язниці він, людина стара і не дуже здоровий, міг і не вийти. Якщо б не знайшли ці чортові тіла...


Суддя продовжував посміхатися, наскільки це було можливо за обставин, що склалися, але тепер, коли він сидів у своєму домашньому кабінеті і чистив нігті довгим лезом складаного ножа, на нього раптом велетенською сірою хвилею обрушилася депресія. Він відвів руку з ножем в бік, залишивши в спокої нігті, якийсь час задумливо дивився на лезо, а потім вставив кінчик в праву ніздрю. Замір, прошепотів: «Твою матір, чому б і ні?» – і різко рушив кулак вгору, відправивши шість дюймів стали в короткий смертоносне подорож, проколовши спочатку носові пазухи, а потім мозок.


4


Смокі Апдайк сидів у кабінці свого бару, переглядав рахунки і підсумовував витрати на калькуляторі, як в той день, коли з ним зустрівся Джек. Тільки в Оутли вже настав ранній вечір, і Лорі обслуговувала перших відвідувачів. Музичний автомат грав «Я віддам перевагу пляшку лоботомії».


Все було як завжди, а в наступний момент Смокі раптом випростався, паперовий кухарський ковпак злетів з його голови. Він схопився за білу футболку з лівого боку грудей, де його пронизав різкий укол болю. Немов у серце встромили срібну голку. «Бог забиває свої цвяхи», – сказав Вовк.


В ту ж мить вибухнув гриль. БАХ! Осколки вдарили в години над барною стійкою, що рекламують пиво «Буш», і ті впали на підлогу. І тут же запах скрапленого газу заповнив дальню частину бару. Лорі закричала.


Музичний автомат прискорився: сорок п'ять оборотів в хвилину, сімдесят вісім, сто п'ятдесят, чотириста! Жартівливі жіночі стогони перетворилися в безглузду балаканину збожеволілих бурундуків. Миттю пізніше з музичного автомата зірвало кришку. Осколки кольорового скла розлетілися на всі боки.


Смокі подивився на калькулятор і побачив одне слово, мигавшее в червоному віконці:


ТАЛІСМАН-ТАЛІСМАН-ТАЛІСМАН-ТАЛІСМАН


Потім його очі лопнули.


– Лорі, перекрий газ! – крикнув один з відвідувачів. Зісковзнув з високого стільця і повернувся до Смокі. – Смокі, скажи їй... – Чоловік заволав від жаху, побачивши кров, хльостаючі з дірок на місці очей Смокі Апдайка.


У цю мить весь «Бар Апдайка в Оутли» злетів до сірого неба, і перш ніж прибули пожежні машини з Догтауна і Елміри, полум'я охопило половину центральній частині міста.


Втрата Невелика, діти, можете сказати «амінь».


5


У школі Тэйера, де тепер панували звичні норми життєвого укладу (як і завжди, за винятком короткої інтерлюдії, яку мешканці кампуса запам'ятали низкою розпливчастих загальних снів), тільки що почався останній у цей день урок. Легкий сніг в Індіані перетворився в дрібний холодний дощ в Іллінойсі. Учні, задумливі і грезящие наяву, сиділи за класами.


Раптово в каплиці задзвонили дзвони. Хлопчики підняли голови. Округлювалися очі. По всій школі Тэйера почали забуватися сни, схоже, вирішили повернутися.


6


Етридж сидів на уроці алгебри і ритмічно – вгору-вниз – рухав рукою по торчащему члену, невидяще дивлячись на логарифми, які старий містер Ханкинс нагромаджував на дошці. Він думав про милій міської офіціантці, яку мав намір трахнути найближчим часом. Вона носила пояс з гумками замість колготок, і їй навіть дуже не подобалося знімати панчохи під час траха. Але тут Етридж повернувся до вікна – і раптово забув про свій член, про офіціантку з довгими ногами і гладким нейлоном: на розум без всякої на те причини прийшов Слоут. Манірний маленький Річард Слоут, якого, мабуть, слід було записати в слабаки, але, судячи з усього, він таким не був. Етридж думав про Слоуте і задавався питанням, чи все у нього гаразд. І чомусь схилявся до думки, що Слоут, який, нікому нічого не сказавши, чотири дні тому залишив школу і зник у невідомому напрямку, нині зовсім не в шоколаді.


У директорському кабінеті містер Дафри обговорював виключення зі школи за шахрайство якогось Джорджа Хэтфилда з розлюченим – і багатим батьком останнього, коли несподівано – і в невизначену годину – задзвонили дзвони. А коли дзвін замовк, містер Дафри виявив, що стоїть на четвереньках, сиве волосся падають на очі, а язик вивалився з рота. Хетфілд-старший застиг біля дверей – утиснувшись у неї спиною – з широко розкритими очима і відвислою щелепою. Лють пішла, поступившись місце подиву і страху. Тільки що містер Дафри бігав по килиму на четвереньках і гавкав, як собака.


Альберт Брюхан як раз збирався перекусити, коли задзвонили дзвони. Він подивився в бік вікна, насупився, як хмуриться людина, намагається пригадати щось вертящееся на кінчику язика. Знизав плечима і повернувся до вскрытому пакету начос, кукурудзяних чіпсів, покритих сиром: матуся тільки що надіслала йому цілу коробку. Раптово очі Альберта округлилися. Він подумав – тільки на мить, але інший раз миті більш ніж достатньо, – що пакет повний товстих звиваються білих гусениць.


І тут же знепритомнів.


Коли отямився і зібрався з духом, щоб знову заглянути в пакет, стало зрозуміло, що гусениці йому привиділися. Галюцинація. Зрозуміло! Що ж ще? Тим не менше ця галюцинація так і не відпустила Альберта. Всякий раз, розкриваючи пакет з чіпсами або зриваючи упаковку з шоколадного батончика, з ковбасок «Слім джимс», з в'яленого м'яса «Біг джеркі», він подумки бачив цих гусениць. До весни Альберт схуд на тридцять п'ять фунтів, почав грати в шкільній тенісної команді і переспав з жінкою. Він не знаходив собі місця від щастя. І вперше в житті відчув, що, можливо, зуміє пережити мамочкину любов.


7


Вони всі почали озиратися, коли задзвонили дзвони. Деякі сміялися, інші хмурилися, треті ридали. Десь завили собаки, і це всіх здивувало, тому що собаки на територію кампусу не допускалися.


Мелодія, яку виводили дзвони, не входила в список запрограмованих записів, ніж пізніше неохоче зізнався комендант кампуса. У щотижневому виданні шкільної газети якийсь дотепник припустив, що хтось із програмістів вже почав готуватися до Різдва.


Дзвони грали мелодію пісні «Знову прийшли щасливі дні».


8


Хоча вона вважала себе занадто старим, щоб завагітніти, місячні не прийшли до матері Вовка, друга Джека Сойєра, під час Зміни десь дванадцятьма місяцями раніше. І три місяці тому вона народила трійню: двох сестер-по-калу» і одного брата. Пологи проходили важко, і вона передчувала, що один з її старших дітей повинен померти. Знала, що це її син відправився в Інше місце, щоб оберігати стадо, і що він помре в Іншому місці, і вона більше ніколи його не побачить. Це було важко, і від цього вона плакала сильніше, ніж від родових болів.


Але зараз – вона спала зі своїми маленькими під повним місяцем, на безпечній відстані від стада – мати Вовка з посмішкою перекотилася на бік, підтягла до себе сина і почала вилизувати. Не прокинувшись, Вовченя обняв руками косматую шию матері, притиснувся щокою до її грудей і теж заусміхався, а в нелюдському мозку Вовчиці виникла цілком людська думка: Бог забиває свої цвяхи добре і правильно. І місячне сяйво заливало цей прекрасний світ, де все пахло правильно, і під цим світлом вони спали, обіймаючи один одного, поруч з двома сестрами-по-калу».


9


У місті Гослін, штат Огайо (неподалік від Аманди і приблизно в тридцяти милях від Колумбуса), чоловік на ім'я Бадді Паркінс в сутінках лопатою чистив курник від посліду. Його ніс і рот закривала марлева пов'язка, щоб вберегти дихальні шляхи від задушливого білого хмари розпорошеного гуано. Повітря смердів аміаком. Від цього запаху у Бадді боліла голова. Хворіла і спина, тому що з його зростанням у низькому курнику доводилося нагинатися. Напевно, не варто і говорити, що нинішнє заняття не приносило йому ні найменшого задоволення. У нього було три сини, але у всіх перебували невідкладні справи, коли виникала необхідність почистити курник. Тішило тільки одне: робота підходила до кінця. І тут...


Хлопчина! Господи Ісусе! Той хлопчина!


Він раптово, з абсолютною ясністю і приголомшуючою любов'ю, згадав підлітка, який назвав себе Льюїсом Фарреном. Підлітка, який стверджував, що їде до своєї тітки, Елен Воен, в місто Бакай-Лейк; підлітка, який повернувся до Бадді після того, як Приятель запитав, чи не втік він з дому, і саме в той момент Бадді відкрилося, що обличчя хлопчика світиться істинною добротою і надзвичайно, неймовірно красиво: ця краса викликала думки про радугах, які з'являються після гроз, і заходи в кінці днів, важких і спітнілих від роботи, яка добре зроблена і за яку не соромно.


Він, зітхнувши випростався і приклався головою до сволока курника, досить сильно, щоб заслезились очі... але при цьому Бадді посміхався у весь рот. Ох, Господи, цей хлопчина ТАМ, він ТАМ, думав Бадді Паркінс, і хоча поняття не мав, що мав на увазі під «там», його раптом охопила нездоланна, всепоглинаюча жага пригод; ще ніколи, з тих пір як він у дванадцять років прочитав «Острів скарбів» і вперше – у чотирнадцять – відчув у долоні дівочу груди, він не відчував себе таким враженим, таким збудженим, до такої міри наповненим теплою радістю. Він почав сміятися. Відкинув лопату і під тупо-здивованими поглядами квочок пустився в танок серед пташиного посліду, сміючись під марлевою пов'язкою і клацаючи пальцями.


– Він там! – крізь сміх крикнув Бадді Паркінс курям. – Клянусь Богом, він там, він дістався, куди хотів, і тепер це у нього!


Пізніше він майже переконав себе – майже, але не зовсім, – що якимось чином закайфовал від запаху курячого посліду. Хоча, звичайно, з ним сталося щось зовсім інше. Йому було одкровення, нехай він і не міг згадати, що саме йому відкрилося... Бадді вважав, що щось подібне сталося з одним англійським поетом, про якого розповідав їм у старших класах вчитель літератури: цей хлопець накурився опіуму і, обкурений, почав писати поему про якомусь вигаданому китайському борделі... а повернувшись в реальний світ, не зміг її закінчити.


На зразок того, подумав Бадді, знаючи, що помиляється. Він не міг точно пригадати причину такої неземної радості, але, як і Донні Кіган, назавжди запам'ятав, як ця радість прийшла, така чиста і безмірна, та не забув солодко-несамовите почуття дотику до великого пригоди, коли на мить йому відкрився якийсь дивний білий світ, що увібрав в себе всі кольори веселки.


10


У старій пісні Боббі Даріна співається: «І земля відхаркує коріння / в чоботях, щоб бігти моторніший, / і відкидає геть... відкидає геть». Цю пісню діти, які проживають у Кайюге, штат Індіана, сприйняли б з розумінням, ось тільки популярна вона була задовго до їх народження. «Осяйний дім» пустував трохи більше тижня, але місцева дітвора вже стверджувала, що там живуть привиди. З урахуванням страшних знахідок, зроблених у огораживавшей Далеке поле кам'яної стіни, появи таких чуток дивуватися не доводилося. Табличка «ПРОДАЄТЬСЯ», виставлена на галявині перед будинком дев'ятьма днями раніше, виглядала так, ніби простояла тут цілий рік, а ріелтор уже знизив ціну і подумував над тим, щоб зробити це знову.


Але так вже склалося, що знижувати ціну не довелося. Коли перші сніжинки впали на Кайюгу з свинцевих хмар (Джек Сойєр в цей момент доторкався до Талісману в двох тисячах миль на захід), вибухнули стояли за кухнею балони для зрідженого газу. Механік «Газової та електричної компанії східної Індіани» приїжджав тиждень тому і відкачав весь газ в резервуар, встановлений в його кузові вантажівки. Він клявся, що міг заповзти в будь-який з цих балонів з запаленою сигаретою і нічого б не трапилося, але вони вибухнули в той самий момент, коли вікна «Бару Апдайка» вилетіли на вулицю (разом з кількома відвідувачами, які носили чоботи... їх потім відвезла «швидка» з Елміри).


«Осяйний дім» згорів дотла за лічені хвилини.


Скажіть «алілуя».


11


У всіх світах щось змістилося і завмерло в дещо іншому положенні, немов величезний звір... але в Пойнт-Венути звір цей знаходився в землі. Він прокинувся і загарчав. І не засинав протягом наступних сімдесяти дев'яти секунд, згідно з даними сейсмологічної-лабораторії Каліфорнійського технологічного інституту.


Землетрус почався.


## Глава 44


Землетрус


1


Минув якийсь час, перш ніж Джек усвідомив, що «Эджинкорт» трясеться, погрожуючи розвалитися на частини, і його це не здивувало. Тому що він осідлав подив і мчав на нього. У якомусь сенсі Джек перебував не в «Эджинкорте», або в Пойнт-Венути, або в окрузі Мендосіно, або в Каліфорнії, не в Америці, або в Долинах, або де-небудь ще, але перебував і в них, і в нескінченному числі інших світів одночасно. Причому не в якомусь конкретному місці всіх цих світів, а всюди, тому що він був цими світами. Талісман, схоже, являв собою щось більше, ніж уявляв батько Джека. Він був не тільки віссю усіх можливих світів, він вбирав в себе всі світи – і світи, і простору між ними.


Весь цей трансценденталізмом цілком міг звести з розуму святого тибетського відлюдника, розмірковує про сенс життя в самоті гірської печери. Джек Сойєр був скрізь, Джек Сойєр був усім. У світі, який знаходиться від Землі на п'ятдесят тисяч інших світів, травинка вмирала від спраги на нікому не відомою рівнині посеред континенту, розташованого приблизно на місці Африки, і Джек помирав з цієї травичкою. В іншому світі дракони злягалися в центрі хмари високо над землею, і шалений подих їх екстазу змішувалося з холодним повітрям, з дощем, якому належало потоками вилитися на землю. Джек був драконом; Джек був драконихой; Джек був спермою; Джек був яйцеклітиною. Далеко-далеко, за мільйон всесвітів звідси, три порошинки плавали поруч в міжзоряному просторі. Джек був і пилинками, і міжзоряним простором. Галактики розгорталися над його головою, ніби довгі паперові стрічки, і доля випадковим чином різала їх, перетворюючи в макрокосмические магнітофонні записи піаніста, який зіграє все, від регтайму до панахиди. Щасливі зуби Джека вгризалися в апельсин; нещасна плоть Джека кричала, коли її рвали чужі зуби. Він був трильйоном запорошених катишків під мільярдом ліжок. Він був дитинчам кенгуру, марив про свою попередню життя в сумці матері, яка скакала по пурпурової рівнині, де бігали і стрибали зайчики розміром з оленя. Він був окостом, що висить на гаку в Перу, і яйцями, які висиджувала одна з курей в курнику в штаті Огайо, який чистив Бадді Паркінс. Він був розпиленим послідом, який ліз у ніс Бадді Паркинса; він був вібруючими волосками в ніздрях, які скоро змусять Бадді Паркинса чхнути; він був мікробами, що живуть у мокротинні, що вилітає з ніздрів при чханні; він був атомами в цих мікробах; він був тахионами, несущимися крізь час тому до великого вибуху, з якого почалося творіння.


Його серце сіпнулося, і тисячі сонць вибухнули, ставши надновими.


Він бачив гуголплекс воробйов в гуголплексе світів і знав про падіння і благополуччя кожного.


Він помер в геєні рудних Ям Долин.


Він жив вірусом грипу в краватці Этриджа.


Він мчав вітром над далекими просторами.


Він...


О так, він...


Він був Богом, або кимось близьким до Бога, до такої міри, що різниця не мала значення.


– Ні! – в жаху вигукнув Джек. – Ні, я не хочу бути Богом! Будь ласка! Будь ласка, я не хочу бути Богом, Я ТІЛЬКИ ХОЧУ ВРЯТУВАТИ ЖИТТЯ МОЄЇ МАТЕРІ!


І раптово нескінченність склалася, як картковий віяло. Звузилася до променя сліпучо-білого світла, і він повернувся в бальний зал, де пройшли лише секунди. Як і раніше тримаючи в руках Талісман.


2


Зовні земля почала ходити ходором. Приплив, вже набігали на берег, раптово передумав і перетворився в відлив, оголюючи пісок, засмаглий дотемна, як стегна старлетки. На піску билися дивні риби, нагадували желатинові скупчення очей.


Пагорби за містом номінально вважалися складеними з осадових порід, але будь-геолог відразу сказав би вам, що ці пагорби мають таке ж відношення до осадових порід, як нувориші – до аристократів. Пагорби над Пойнт-Венути складалися із звичайної землі, а тепер пішли тріщинами, які поповзли в різні сторони. Кілька миттєвостей пагорби ще трималися на колишньому місці, але все нові тріщини розорювалися і захлопувалися, немов голодні роти, і в якийсь момент зсуви рушили на місто. Потоки землі текли вниз. Деякі тягли валуни розміром з великий трактор.


Вовча бригада Моргана значно порідшала після раптової атаки Джека і Річарда на табір «Готовність». Тепер Вовків стало ще менше. Багато розбіглися, кричачи і виючи від забобонного страху. Деякі катапультувалися у власний світ. Хто врятувався, але більшість поглинула земля, разверзшаяся і там. Аналогічні катаклізми відбувалися у всіх світах, ніби порожнистий щуп-пробовідбірник старателя пронизав їх наскрізь. Група з трьох Вовків, одягнених в мотоциклетні куртки, встигла залізти в свій автомобіль – старий іржавий «Лінкольн-Марк-IV» – і проїхати півтора кварталу під яка лунала з динаміків трубу Гаррі Джеймса, перш ніж з неба звалився валун і розплющив їх в коржик.


Інші Вовки просто з криком бігли вулицями, їх Зміна почалося. Жінка з ланцюжками в сосках спокійно вийшла перед одним з них. Почала рвати волосся на голові. Простягнула Вовкові затиснуті в кулаках пасма. Жінка пританцьовувала на що йде з-під ніг землі, і закривавлені коріння волосся похитувалися, немов кінчики морської трави.


– Ось! – вигукнула вона, безтурботно посміхаючись. – Букет! Для тебе!


Не розділяв її безтурботності Вовк одним махом відгриз жінці голову і побіг, побіг, побіг далі.


3


Джек розглядав Талісман з тим же захопленням, з яким дитина дивиться на полохливого лісового звіра, який вийшов з трави і їсть з його рук.


Талісман світився в його долонях, збільшуючись і зменшуючись, збільшуючись і зменшуючись.


В такт моєму серцебиття, подумав Джек.


Начебто Талісман був зі скла, але його поверхня виявилася трохи податливою. Джек натиснув, і вона подалася сильніше. У місцях натиску вистрілили всередину кольорові стріли: чорнильно-сині з-під лівої руки, густо-червоні – з-під правою. Джек посміхнувся... а потім його посмішка зблякла.


Цим ти, можливо, вбив мільярд людей, викликавши пожежі, повені, бог знає що ще. Пам'ятай про будівлю, зруйнована в Анголі, штат Нью-Йорк, після того...


– Ні, Джек, – прошепотів Талісман, і хлопчик зрозумів причину податливості. Талісман був живий. Ну зрозуміло. – Ні, Джек. Все буде добре... все буде добре... завжди і всім буде добре. Тільки вір, не отступайся, тримайся, дій рішуче.


Краса – і яка глибока.


Веселка, райдуга, веселка, думав Джек і гадав, змусить себе коли-небудь випустити з рук цей дивовижний куля.


4


На березі, у променаду, Гарденер в жаху розпластався на животі. Його пальці підривали пісок. Він нявчав.


Морган, п'яно похитуючись, підійшов до нього, стягнув з його плеча рацію.


– Залишайтеся під відкритим небом! – проревів він і тільки тут я усвідомив, що забув натиснути кнопку передачі. – ЗАЛИШАЙТЕСЯ ПІД ВІДКРИТИМ НЕБОМ! ЯКЩО СПРОБУЄТЕ ВИБРАТИСЯ З МІСТА, ЗАГИНЕТЕ ПІД ГРЬОБАНИМИ ЗСУВАМИ! СПУСКАЙТЕСЬ СЮДИ! СПУСКАЙТЕСЯ ДО МЕНЕ! ЦЕ ВСЬОГО ЛИШЕ ГРЕБАНЫЕ СПЕЦЕФЕКТИ! СПУСКАЙТЕСЬ СЮДИ! ОЦЕПИТЕ ПЛЯЖ! ТОЙ, ХТО ПРИЙДЕ, БУДЕ ВИНАГОРОДЖЕНИЙ! ТІ, ХТО НЕ ПРИЙДЕ, ПОМРУТЬ В РУДНИХ ЯМАХ І У ПРОКЛЯТИХ ЗЕМЛЯХ! СПУСКАЙТЕСЬ СЮДИ! ТУТ ВІДКРИТЕ МІСЦЕ! СПУСКАЙТЕСЯ СЮДИ, І ВАМ НА ГОЛОВИ НІЧОГО НЕ ЗВАЛИТЬСЯ! СПУСКАЙТЕСЯ СЮДИ, ЧОРТ БИ ВАС ПОБРАЛ!


Він відкинув рацію. Та розвалилася на дві частини. З щілини десятками полізли комахи з довгими вусиками.


Морган нахилився і ривком підняв на ноги скиглять, зблідлого Гарденера.


– Піднімайся, красень.


5


Річард скрикнув, не приходячи в свідомість, коли стіл, на якому він лежав, підстрибнув, скинувши його на підлогу. Джек почув крик і відірвався від зачарованого споглядання Талісмана.


Він почув, що «Эджинкорт» стогне, як корабель у сильний шторм. Озирнувшись, побачив, як відриваються мостини, оголюючи ходять ходором балки. Білі гусениці розповзалися, поспішаючи геть від чистого світла Талісмана.


– Я йду, Річард! – крикнув Джек і рушив до дверей по разваливающемуся підлозі. Один раз його кинуло вбік, і він впав, високо піднявши куля, що світиться, знаючи, який він крихкий. А що сталося б, якби Талісман розбився, було відомо тільки Богу. Джек піднявся на одне коліно. Потім знову впав, схопився.


Знизу долинув крик Річарда.


– Річард! Йду!


Згори почувся передзвін дзвіночків. Джек підняв голову і побачив раскачивавшуюся з боку в бік люстру на ланцюгу. І розгойдувалася вона все швидше. Звук видавали стикався кришталеві підвіски. На очах Джека ланцюг порвався, і люстра впала на вздыбленный підлогу, наче бомба, начинена діамантами. Осколки полетіли на всі боки.


Джек повернувся і великими розмашистими кроками покинув бальний зал, дуже нагадуючи комічного п'яного матроса.


В коридорі його відкинуло спочатку до однієї стіни, потім до іншого. Підлогу вспучивался і розламується. Врізаючись у стіни, Джек тримав Талісман у витягнутих руках, і вони нагадували щипці, затискають розпечений до білого вугілля.


Ти не зможеш спуститися по сходах.


Повинен. Повинен.


Він дістався до майданчика, на якій йому протистояв чорний лицар. Похитнувся і побачив, як відкотився вбік лежав на підлозі шолом.


Джек дивився вниз. Ступені нагадували котяться одна за одною хвилі. Від одного їх виду його замутило. Одна щабель відскочила, відкривши чорну діру.


– Джек!


– Йду, Річард!


Ти не зможеш зійти по цих сходах. І не мрій, бебі.


Повинен. Повинен.


Тримаючи дорогоцінний крихкий Талісман двома руками, Джек рушив по сходовому прольоту, який тепер нагадував потрапив в торнадо килим-літак з арабської казки.


Ступені нахилилися, і хлопчика відкинуло до того ж отвору в перилах, через який звалився вниз шолом чорного лицаря. Джек закричав і відсахнувся, правою рукою притискаючи до грудей Талісман, а лівою шукаючи хоч якусь опору. Марно. Його ноги полетіли вперед, тягнучи Джека вниз, в небуття.


6


З початку землетрусу пройшло п'ятдесят секунд. Тільки п'ятдесят секунд – але ті, хто скажуть вам, що об'єктивне час, час, відлічуваний на годинах, при землетрусі втрачає всіляке значення. Через три дні після землетрусу в Лос-Анджелесі, яка сталася у тисяча дев'ятсот шістдесят четвертому році, репортер телевізійного випуску новин запитав у вижив, який знаходився поруч з епіцентром, скільки часу воно тривало.


– Воно все ще триває, – незворушно відповів вижив.


Через шістдесят дві секунди після початку землетрусу пагорби над Пойнт-Венути вирішили, що їх доля – стати рівниною Пойнт-Венути, і разом сповзли на місто з гучним к-у-р-р-у-м-м-м-м-п, залишивши лише один міцний скельний виступ, формою нагадував палець, обвинувально націлений на «Эджинкорт». Над новою рівниною залишилася стирчати тільки брудна димова труба, схожа на ерегований пеніс.


7


На березі Морган Слоут і Променистий Гарденер стояли, підтримуючи один одного, погойдуючись, немов у танці. Гарденер скинув «уезербі» на пісок. До них приєдналися кілька Вовків з виряченими від жаху, блискучими диявольською люттю очима. Інші були на підході. Вони вже змінилися або продовжували змінюватися. Одяг перетворився на лахміття. Морган побачив, як один Вовк упав на землю і почав гризти її зубами, наче ворога, якого можна вбити. Слоут з мить спостерігав за цим божевіллям, потім відвернувся. Фургон психоделічної розмальовки з написом «ДИКЕ ДИТЯ» на борту нісся через Пойнт-Венути-сквер, де колись діти просили батьків купити їм морозиво або прапорці із зображенням «Эджинкорта». Ось він перетнув площу, в'їхав на тротуар. А потім продовжив шлях до берега, збиваючи забиті ятки. Але тут земля розверзлася, і «ДИКЕ ДИТЯ», вбило Томмі Вудбайна, провалився в тріщину, кабіною вперед. Паливний бак вибухнув, над тріщиною спалахнуло полум'я. Дивлячись на нього, Слоут подумав про свого батька, проповедовавшем про Вогні Святого Духа. Потім тріщина зачинилися.


– Тримайся! – крикнув він Гарденеру. – Я думаю, готель звалиться йому на голову і розчавить його, але якщо він добереться до берега, ти застрелиш, і до біса землетрус.


– Якщо ВОНО розіб'ється, ми про це дізнаємося? – пропищав Гарденер.


Морган Слоут заусміхався, як борів в заростях цукрового очерету.


– Ми дізнаємося, – відповів він. – Сонце почорніє.


Минуло сімдесят чотири секунди.


8


Рука Джека вхопилася за обламаний кінець поручнів. Талісман люто світився, притиснутий до його грудей, лінії довготи і широти стали такими ж яскравими, як вольфрамові нитки в лампах розжарювання. Ноги Джека раніше ковзали до безодні.


Падаю! Спіді! Я зараз сва...


Сімдесят дев'ять секунд.


Землетрус припинився.


Раптово просто припинилося.


Тільки для Джека, як і для вижив в землетрусі шістдесят четвертого року, воно тривало. У всякому разі, в якійсь частині свідомості. У цій частині свідомості землі належало розгойдуватися, як желе на церковному пікніку, до кінця століть.


Джек відступила від краю прірви, доплентався до середини сходів, завмер, важко дихаючи, з блискучими від поту обличчям, притискаючи до грудей яскраву круглу зірку Талісмана. Постояв, вслухаючись у тишу.


Десь щось важке – комод або шафа, – знаходилося в нестійкому рівновазі, звалився з приголомшуючим гуркотом.


– Джек! Будь ласка! Здається, я вмираю! – Безпорадний, стогне голос справді свідчив про жалюгідному стані Річарда.


– Річард! Біжу!


Джек почав спускатися по сходах, покореженным, перекошеним, кволим. Багато вилетіли, і йому доводилося переступати через порожнечу. В одному місці не вистачало чотирьох ступенів поспіль, і Джек стрибнув, притискаючи Талісман до грудей, однією рукою ковзаючи по перилах іншого.


Готель продовжував розвалюватися. Розбивалися скла. В якомусь туалеті знов і знов спускалась вода.


У вестибюлі реєстраційна стійка з червоного дерева тріснула посередині. Двостулкові двері відчинилися, через неї падало яскраве клин сонячного світла. Старий сирої килим, здавалося, гнівно сичав і парувала.


Розігнало хмари, подумав Джек. Зовні світить сонце. І тут же прийшла інша думка: Ми вийдемо через ці двері, Річі-бій. Ти і я. У всій красі і горді.


Коридор, який вів повз бару «Чапля» до обіднього залу, нагадав Джеку декорації в деяких серіях «Сутінкової зони»: покручені руїни. Тут підлога нахилився ліворуч, там – вправо, далі вигнувся двома верблюжими горбами. Джек розганяв присмерк світлом Талісмана, немов найбільшим у світі ручним ліхтариком.


Діставшись до обіднього залу, він побачив Річарда, який лежав на підлозі, заплутавшись у скатертини. З його носа текла кров. Підійшовши ближче, Джек побачив, що деякі з твердих червоних опуклостей лопнули, і білі черв'яки вилазять з плоті Річарда і ліниво повзуть по щоках. У нього на очах один вибрався з ніздрі.


Річард закричав слабким, захлинається, тужливим криком і вхопився за хробака. То був крик людини, що вмирає в муках. Сорочка колыхалась від копошащейся під нею гидоти.


Джек рушив до свого друга по спотвореному підлозі... і павук злетів вниз з темряви, пирскаючи отрутою.


– Парш-ш-шивый злодій! – прокричав він високим, деренчавим, насекомоподобным голосом. – Ти, парш-ш-шивый злодій, розташ-ж-жи це на місце. Положе-ж-жи на місце!


Джек машинально підняв Талісман. Той блимнув чистим білим вогнем – вогнем веселки, – і павук затремтів і обвуглився, вмить перетворившись в гарячий вуглик, який гойдався все повільніше, поки не зупинився.


Але Джек не міг здивовано дивитися на це диво. Річард помирав.


Він добрався до одного, впав поруч на коліна, відкинув нагадувала саван скатертину.


– Все-таки я свого добився, друже, – прошепотів Джек, намагаючись не дивитися на черв'яків, выползавших з плоті Річарда. Підняв Талісман, задумався, а потім опустив його на чоло свого друга. Річард відчайдушно скрикнув і спробував відкинути Талісман. Джек поклав руку на змарнілу груди Річарда і втримав його на місці. Особливої праці це не склало. Засмерділо: Талісман присмажував черв'яків.


Що тепер? Треба зробити щось ще, але що саме?


Джек озирнувся, і його погляд затримався на зеленому скляній кульці, який він залишив Річарду: кульці, який в іншому світі був чарівним дзеркалом. У нього на очах кулька сам по собі прокотився шість футів. Потім зупинився. Він котився, так. Котився, тому що це кулька, а кульки повинні котитися. Круглі кульки. Круглі кульки, як Талісман.


У мятущемся розумі спалахнуло світло.


Тримаючи Річарда однією рукою, Джек повільно покотив Талісман по його тілу. Коли дістався до грудей, Річард перестав пручатися. Джек подумав, що його друг зомлів, але одного погляду вистачило, щоб зрозуміти, що це не так. Річард дивився на нього з наростаючим подивом.


...і прищі зникли з його обличчя! І тверді червоні опуклості блідли!


– Річард! – крикнув Джек і скажено розреготався. – Гей, Річард, ти тільки подивися на це! Бвана творить заклинання!


Долонею він повільно перекатил Талісман на живіт Річарда. Талісман яскраво світився, співав ясну і чисту безмовну пісня здоров'я і лікування. Далі, до промежини Річарда. Джек звів разом худі ноги одного і покотив Талісман по улоговині між ними, до щиколоткам. Талісман світився яскраво-синім... густо-червоним, жовтим...... зеленню червневої лугової трави.


Потім знову став білим.


– Джек? – прошепотів Річард. – Ми прийшли за ним?


– Так.


– Він прекрасний. – Річард зам'явся. – Я можу потримати його?


Джек відчув раптовий напад жадібності, гідний Скруджа. На мить міцно притиснув Талісман до себе. Ні! Ти можеш його розбити! А крім того, він мій! Заради нього я перетнув всю країну! Я бився за нього з лицарями! Ти не можеш доторкатися до нього! Він мій! Мій! Мо...


У його руках Талісман раптом похолов і на мить – мить, більш жахливе для Джека, ніж всі землетрусу в усіх світах – став чорнильно-чорними. Білий світ вичерпався. І в цій густій, абсолютної чорності Джек побачив чорний готель. З надбудовами, і мансардами і вежами і куполами, які нагадували бородавки, набиті злоякісними пухлинами і безперервно обертаються кабалістичними символами: вовком, і вороний, і перекошеною зіркою.


– Значить, ти будеш новим «Эджинкортом»? – прошепотів Талісман. – Навіть хлопчик може стати готелем... якщо захоче.


В голові Джека ясно зазвучав голос матері: Якщо ти не хочеш поділитися ним, Джекі, якщо не можеш змусити себе ризикнути їм заради близького друга, тоді краще залишайся там, де ти зараз. Якщо ти не можеш змусити себе розділити приз – ризикнути призом, – нема чого повертатися додому. Діти чують цю муть все своє життя, але коли приходить час проявити себе або забити на все, виявляється, що це дві великі різниці, вірно? Якщо ти не можеш поділитися Талісманом, дай мені вмерти, дружок, тому що за таку ціну я жити не хочу!


Талісман раптом став неймовірно важким, наче в нього влився вага мертвих тел. Але Джек якимось чином підняв його і передав в руки Річарда. Бліді і схудлі... однак Річард легко втримав Талісман, і Джек усвідомив, що відчуття ваги – плід його уяви, збоченого і хворобливе прагнення не розлучатися з Талісманом. І як тільки Талісман знову засяяв чудово білим світлом, Джек відчув, що виходить з нього внутрішню темряву. Настав смутний усвідомлення, що право на володіння річчю можна виміряти тільки легкістю, з якою ти готовий з нею розлучитися... а потім ця думка пішла.


Річард посміхнувся, і від посмішки його обличчя стало прекрасним. Джек багато разів бачив посмішку Річарда, але ніколи ще не було такої умиротворення. Здавалося, вона вище його розуміння. У білому, цілющому світлі Талісмана Джек бачив, що особа Річарда, як і раніше виснажене, змарніле і хворе, на очах змінюється на краще. Річард притискав Талісман до грудей, наче дитину, і щасливо посміхався Джеку.


– Якщо це експрес «Сібрук-Айленд», я готовий купити проїзний. Звичайно, за умови, що нам вдасться покинути його.


– Тобі краще?


Посмішка Річарда сяяла в світлі Талісмана.


– Словами не передати наскільки. А тепер допоможи мені встати, Джек.


Джек хотів взяти одного за плече. Річард простягнув Талісман.


– Спочатку візьми його. Я ще занадто слабкий, і він хоче повернутися до тебе. Я це відчуваю.


Джек узяв Талісман і допоміг Річарду піднятися. Річард обійняв Джека за шию.


– Ти готовий... дружок?


– Так, – відповів Річард. – Готовий. Але я чомусь думаю, що морем нам не вибратися. Начебто я чув, як звалилася веранда.


– Ми вийдемо через парадні двері, – заявив Джек. – Навіть якщо б Господь перекинув трап з вікна на берег, я б все одно вийшов через парадні двері. Ми не втікаємо з цього місця, Річард. Ми йдемо як постояльці, що оплатили перебування тут. Я відчуваю, що заплатив сповна. Як думаєш?


Річард витягнув худу руку, долонею вгору. Червоні висипання помітно зблідли, але повністю ще не пішли.


– Я думаю, ми повинні вийти через парадні двері заради нього. Дай п'ять, Джекі.


Джек ляснув долонею по долоні Річарда, а потім вони разом рушили назад до коридору, і рука Річарда раніше обіймала Джека за шию.


Вже в коридорі Річард втупився на купу мертвого металу.


– Це ще що?


– Бляшанки з-під кави, – відповів Джек. – «Максвелл-хаус».


– Джек, що ти ніс...


– Не важливо, Річард. – Джек посміхався, як і раніше в прекрасному настрої, але знову відчуваючи тривогу. Землетрус закінчилося... проте битва за Талісман тривало. Морган чекав їх. І Гарденер.


Не важливо. Нехай все йде своєю чергою.


Вони зайшли до вестибюля, і Річард здивовано втупився на сходи, на розламані реєстраційну стійку, на розкидані мисливські трофеї і прапори. Голова чорного ведмедя уткнулась носом в одну з комірок для поштової кореспонденції, наче з неї добре пахло... можливо, медом.


– Вау, – похитав головою Річард. – Тут все загрожує розвалитися.


Джек потягнув його до двостулкової двері і зазначив, з якою жадібністю друг дивиться на сонячне світло.


– Ти справді готовий до цього, Річард?


– Так.


– Там твій батько.


– Ні, не він. Мій батько мертвий. А там його... як ти їх називаєш? Його двійник.


– Ох.


Річард кивнув.


Незважаючи на близькість Талісмана, він знову виглядав виснаженим.


– Так.


– Боротьба буде жорстокою.


– Що ж, я зроблю все, що зможу.


– Я люблю тебе, Річард.


Річард ледь посміхнувся.


– Я теж люблю тебе, Джек. А тепер пішли, поки я не злякався.


9


Слоут справді вірив, що все під контролем: і ситуація, і – що набагато більш важливо – він сам. У це вірив, поки не побачив свого сина, безумовно, знесиленого, безумовно, хворого, але дуже навіть живого, який вийшов з чорного готелю, обіймаючи Джека за шию і привалившись головою до його плеча.


Слоут також вірив, що зумів приборкати почуття, які викликав у ньому ублюдок Філа Сойєра: саме лють призвела до того, що він упустив Джека, спочатку біля павільйону королеви, потім на Середньому Заході. Господи, Джек перетнув Огайо цілим і неушкодженим, а Огайо – той же Оррис, ще одна твердиня Моргана. Але лють підвела його, і хлопець знову вислизнув. Морган здійснив лють, однак тепер вона спалахнула і вирвалася на свободу. Наче хтось плеснув гасу в рівному горіло багаття.


Його син, як і раніше живий. Його єдиний син, якого він хотів передати владу над світами і всесвітами, спирається на цього Сойєра, тому що не може йти сам.


Але це ще не все. В руках Сойєра виблискувала і виблискувала впала на землю зірка: Талісман. Навіть з такої відстані Слоут відчував його: немов гравітаційне поле планети раптово посилився і тягнуло до землі, змушуючи серце битися сильніше, немов час прискорювалося, висушуючи плоть, туманя очі.


– Боляче! – завив стояв поруч Гарденер.


Більшість Вовків, які пережили землетрус і збіглися до Моргану, тепер задкували, закриваючи обличчя руками. Двох або трьох вирвало.


На мить Він відчув страх... а потім його лють, його порушення, його безумство, які так давно годувалися мріями про безроздільної влади, розірвали мережа самоконтролю.


Він підняв руки до вух, глибоко, до болю увігнав великі пальці в слухові проходи, потім висолопив язика і помахав вільними пальцями містерові Джеку Сучьему-Сину-та-Незабаром-Небіжчикові Сойєру. Миттю пізніше верхні зуби Моргана опустилися, ніби замкові ворота, і відхопили кінчик вывалившегося з рота мови. Він цього навіть не помітив. Схопив Гарденера за жилетку.


Особа преподобного зблідло від страху.


– Вони вийшли, у них ЦЕ, Морган... Господи... ми повинні бігти, ми повинні бігти...


– ЗАСТРЕЛИ ЙОГО! – крикнув Він в обличчя Гарденеру. Кров з прокушенного мови бризками летіла на всі боки. – ЗАСТРЕЛИ ЙОГО, ЕФІОПСЬКИЙ ЗАДРОТ, ВІН УБИВ ТВОГО СИНА! ЗАСТРЕЛИ ЙОГО І РОЗБИЙ ГРЕБАНОЙ ТАЛІСМАН! СТРІЛЯЙ МІЖ РУК І РОЗБИЙ ЙОГО!


Слоут почав пританцьовувати перед Гарденером, корчачи страшні гримаси, великі пальці знову вперлися у вуха, інші моталися у голови вперед-назад, втративши кінчика язика висовувався з рота. Він нагадував кровожерне дитя: веселе, але при цьому огидне.


– ВІН УБИВ ТВОГО СИНА! ВІДОМСТИ ЗА СВОГО СИНА! ЗАСТРЕЛИ ЙОГО! ЗАСТРЕЛИ ЦЕ! ТИ ЗАСТРЕЛИВ ЙОГО БАТЬКА, ТЕПЕР ЗАСТРЕЛИ ЙОГО!


– Руел, – задумливо промовив Гарденер. – Так. Він убив Руела. Це найгірший сучонок з усіх, що коли-небудь дихали цим повітрям. Всі хлопці. Аксіома. Але він... він...


Преподобний повернувся до чорного готелю, підняв «уезербі», приставив до плеча. Джек і Річард вже минули розвернену драбину, яка вела до парадних дверей, і рушили широкою пішохідній доріжці, що кількома хвилинами раніше рівною, а тепер з стирчить на всі боки бруківкою. Завдяки оптичного прицілу обидва хлопчики виросли до розміру меблевих фургонів.


– ЗАСТРЕЛИ ЙОГО! – проревів Морган. Знову висунув з рота закривавлений мову, потім бридко їм поцокал. Його ноги в туфлях від Гуччі з м'якої шкіри, продовжували щось танцювати. Одна наступила на відкушений кінчик язика і втоптала його в пісок.


– ЗАСТРЕЛИ ЙОГО! ЗАСТРЕЛИ ЦЕ! – волав Морган.


Стовбур «уезербі» кілька секунд рухався по колу – точно так само Гарденер готувався до пострілу з гумової коні. Потім завмер. Джек притискав Талісман до грудей. Перехрестя прицілу зупинилося на цьому мерехтливому круглому світловій плямі. Куля тридцять шостого калібру підірве його, і сонце почорніє... Але перш, подумав Гарденер, я побачу, як вибухне груди цього отвратительнейшего поганого хлопчиська.


– Він небіжчик, – прошепотів Гарденер і почав плавно тиснути на спусковий гачок «уезербі».


10


Річард насилу підняв очі і примружився від вдарив по них сонячного зайчика.


Двоє чоловіків. Один схилив голову набік, другий, схоже, танцював. Знову сонячний зайчик, і Річард зрозумів. Він зрозумів... а Джек дивився не в ту сторону. Джек дивився на скелі, де лежав Спіді.


– Джек, бережися! – крикнув Річард.


Джек з подивом повернувся до нього.


– Що?..


Все сталося швидко, і Джек цей момент упустив повністю. Річард все зрозумів, але так і не зміг пояснити Джеку, що сталося. Сонячне світло знову відбився від оптичного прицілу гвинтівки. На цей раз зайчик вдарив в Талісман, а Талісман відбив його назад. Саме це скаже потім Річард Джеку. З тим же успіхом він міг би сказати, що висота Емпайр-Стейт-білдінг становить кілька поверхів.


Талісман не просто відбив сонячний зайчик, він якимось чином багаторазово його посилив. І до стрілку повернувся потужний промінь, під стати променів смерті у фантастичних фільмах. Він згас через секунду, але відбиток на сітківці Річарда зберігався добрий час, спочатку білий, потім зелений, синій і, нарешті, лимонно-жовтий, як сонячне світло.


11


– Він небіжчик, – прошепотів Гарденер, і тут приціл перетворився в струмінь вогню. Товсті оптичні лінзи розлетілися. Спекшееся скло подалося назад, в праве око Гарденера. Патрони в магазині «уезербі» вибухнули, розкидавши центральну частину карабіна. Шматок летить металу зніс праву щоку преподобного. Інші осколки вихором промайнули повз Слоута, дивом не зачепивши його. Три Вовка залишилися поруч з ним після того, як Джек з Талісманом вийшли з готелю. Тепер двоє кинулися бігти. Третій впав на спину, втупившись мертвими очима в небо. Спусковий гачок «уезербі» стирчав у нього в лобі.


– Що таке? – проревів Морган. Його закривавлений рот розкрився. – Що? Що?


Гарденер дивним чином нагадував Хитрого Койота з мультфільмів про Дорожнього Бігуна після збою чергового хитромудрого пристосування «Акме компані».


Він відкинув карабін, і Слоут зауважив, що пальців на лівій руці Гарда більше немає.


Права рука преподобного з жіночим витонченістю витягла поділ сорочки з-за пояса штанів. Зсередини кріпився до поясу м'який шкіряний чохол для ножа. Гарденер дістав з нього перевитий хромованими кільцями стовпчик з слонової кістки. Натиснув кнопку, і з стовпчика вискочило тонке семидюймовий лезо.


– Поганий, – прошепотів він. – Поганий! – Його голос почав набирати силу. – Усі хлопчаки! Погані! Це аксіома! АКСІОМА! – І Гарденер побіг по піску до доріжці, на якій стояли Джек і Річард. Поступово його голос зірвався на вереск:


– ПОГАНИЙ! ЗЛИЙ! ПОГАНИЙ! ЗЛО-О-ОЙ! ПОГАНО‑ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО...


Морган постояв ще мить, потім схопився за висів на шиї ключ. Забегавшие було в паніці думки відразу завмерли.


Треба йти до старого ніггеру. І там я його подловлю.


– ...Про-Про-Про-Про-Про-Про-Й-Й-Й-Й-Й... – Гарденер на бігу виставив перед собою ніж.


Морган повернувся і попрямував в іншу сторону, до води. Звернув увагу, що Вовки, всі до єдиного, розбіглися. Не біда.


Він вважав, що особисто розбереться і з Джеком Сойєром, і з Талісманом.


## Глава 45


В якій багато що вирішується на березі


1


Променистий Гарденер стрімголов мчав до Джеку, кров лилася з понівеченої особи. І оточувало його божевілля руйнування. Під яскравим сонячним світлом Пойнт-Венути вперше за багато десятиліть перетворився в руїни: звалилися будівлі, розірвані труби, вздыбившиеся плити тротуарів, немов похилені книги на полицях. Справжні книги – з надірваними плетіннями, присипані землею – валялися на вулицях. За спиною Джека готель «Эджинкорт» видав моторошний звук, що віддалено нагадував стогін. Потім Джек почув, як провалюються тисячі мостин, а на них дощ планок і штукатурки падають стіни. Краєм ока помітив схожого на жука Моргана, що біжить по березі, і з тривогою усвідомив, що його супротивник направляється до Спіді Паркеру... або до трупа Спіді.


– У нього ніж, Джек, – прошепотів Річард.


З руки Гарденера, на якій не було пальців, вихлюпувалася кров на перш бездоганно чисту сорочку.


– ПОГАНО-О-О-ОЙ! – верещав він, але його голос ледь перекривав рев обрушивавшихся на берег хвиль та галас тривала агонії міста. – ПОГАНО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО-ПРО...


– І що ти збираєшся робити? – запитав Річард.


– Звідки мені знати? – відповів Джек... і це був найкращий і самий правдиву відповідь. Він поняття не мав, як перемогти цього божевільного. Проте знав, що переможе. Не сумнівався в цьому. Вам слід вбити обох братів Елліс, повторив собі Джек.


Гарденер, як і раніше, скиглячи, біг по піску. Він подолав тільки половину відстані, спочатку отделявшего його від входу в готель. Одна сторона особи преподобного перетворилася в червону маску. Даремна ліва рука продовжувала вихлюпувати кров. У наступну секунду божевільний раптом помітно наблизився до хлопчиків. Добрався чи Морган до Спіді? Джека тягнуло туди, тягло з тією ж силою, з якою раніше тягнув його до себе Талісман.


– Поганий! Аксіома! Поганий! – волав Гарденер.


– Стрибай! – голосно крикнув Річард...


і Джек


стрибнув,


як в чорному готелі.


І тут же опинився лицем до лиця з Осмондом під сяючим сонячним світлом Долин. Тут упевненість разом покинула Джека. Все було таким же, але при цьому абсолютно іншим. Не озираючись, він знав, що за його спиною – щось більш жахливе, ніж «Эджинкорт». Раніше він не бачив зовні замку, в який перетворювався готель у Долинах, але раптово зрозумів, що з парадних дверей висовується мову... і Осмонд збирається загнати їх з Річардом до цієї мови.


Праве око Осмонда пов'язка закривала, на лівій руці була брудна рукавичка. Хвости батога зісковзнули з його плеча.


– О так, – то прошипів, то прошепотів він. – Цей хлопчик. Син капітана Фаррена. – Захищаючи Талісман, Джек притиснув його до живота. Хвости звивалися на землі, реагуючи на рухи кисті і зап'ястя Осмонда, як кінь у забігу – на руку жокея. – Який сенс хлопчикові набувати скляну дрібничку, якщо при цьому він губить цілий світ? – Батіг немов сам по собі злетів у повітря. – НІЯКОГО! НІЯКОГО! – Справжній запах Осмонда – гнилі, і бруду, і прихованого тліну – бив у ніс, і його худе божевільне обличчя йшло брижами, наче під шкірою шугали блискавки. Осмонд сліпуче посміхнувся – його погляд залишався порожнім – і скинув згорнувся кільцем батіг над плечем.


– Ах ти, козел, – майже ніжно проворковал він. Хвости батога заспівали, розсікаючи повітря, летячи до Джека. Раптово охоплений панікою, той відступив назад, але недостатньо далеко.


Рука Річарда стиснула його плече, коли він стрибнув знову, і жахливий, сміється посвист батога миттєво замовк.


– Ніж! – Джек почув крик Спіді.


Борючись з інстинктом самозбереження, всупереч вимогам тіла і здорового глузду, він ступив уперед, туди, де був хлист. Рука Річарда зісковзнула з його плеча, і голос Спіді затих. Джек притискав Талісман лівою рукою до живота, а праву виставив вперед. Його пальці магічним чином зімкнулися на костлявом зап'ясті.


Променистий Гарденер засміявся.


– ДЖЕК! – крикнув ззаду Річард.


Він знову стояв в цьому світі, в потоках очищаючого світла, ніж у руці Сонцесяйного Гарденера, долаючи опір, опускався до нього. Понівечене обличчя преподобного зависло в лічених сантиметрах від імені Джека. Їх оповив сморід і давно померлих тварин, залишених на дорозі.


– Нікчема, – прошепотів Гарденер. – Можеш сказати мені «алілуя». – Він спробував опустити елегантний смертоносний ніж нижче, але Джеку вдавалося стримувати його руку.


– ДЖЕК! – знову крикнув Річард.


Променистий Гарденер переможно дивився на Джека. І як і раніше намагався встромити в нього ніж.


Хіба ти не знаєш, що він зробив? – запитав голос Спіді. Досі не знаєш?


Джек заглянув в шалено танцюючий очей Гарденера. Так.


Річард підскочив і штовхнув преподобного в ногу, потім слабким вдарив кулаком в скроню.


– Ти вбив мого батька, – вирвалося у Джека.


Єдине око Гарденера блиснув.


– Ти вбив мого сина, наимерзейший ублюдок!


– Морган Слоут звелів тобі вбити мого батька, і ти вбив!


Гарденеру вдалося опустити ніж ще на два дюйми. Грудку жовтої слизу і крові виповз із утворилася на місці його правого ока діри.


Джек закричав від жаху, люті і глибоко захованого почуття самотності і безпорадності, що виник після смерті батька. І виявив, що відштовхнув руку Гарденера, яка тримає ніж, до самого верху. Закричав знову. Позбавлена пальців ліва рука Гарденера колотилась про ліву руку Джека. Хлопчикові вдалося вивернути Гарденеру праву руку, але кривавий шматок плоті проліз між грудьми і лівою рукою Джека. Річард продовжував наскакивать на Гарденера, а той лівою рукою майже добрався до Талісмана.


Та ще мало не ткнувся обличчям в обличчя Джека.


– Алілуя! – прошепотів він.


Джек розвернувся всім тілом – він поняття не мав, що здатний на таке, – навалюючись вагою на праву руку Гарденера. Іншу руку без пальців, віднесло вбік. А Джек стискав і стискав зап'ясті правої руки. Напнуті сухожилля звивалися під його пальцями. Потім ніж випав, такий же безглуздий, як і ліва безпала рука, колотящая Джека по ребрах. Хлопчик плечем штовхнув втратив рівновагу Гарденера, і той відлетів убік.


Джек простягнув Гарденеру Талісман.


– Що ти робиш? – вискнув Річард.


Але Джек знав, що чинить правильно, правильно, правильно. Виставивши перед собою Талісман, він йшов на Гарденера, який злісно, але без колишньої впевненості дивився на нього. Преподобний посміхнувся – при цьому з очниці виліз ще один згусток крові – і махнув рукою в спробі вибити Талісман з рук Джека. Потім пірнув за ножем. Джек рвонувся вперед і доторкнувся теплою рифленою поверхнею Талісмана до шкіри Гарденера. Сину, то й батька. Потім відскочив.


Гарденер заревів, як поранений звір. У місці дотику Талісмана почорніла шкіра, потім потекла рідиною, злазячи з черепа. Джек відступив ще на крок. Преподобний впав на коліна. Шкіра на його голові стала білястої. Півсекунди – і блискучий череп стирчав над коміром брудної сорочки.


З тобою розібралися, подумав Джек. Туди тобі й дорога.


2


– Добре. – Джек відчував шалену впевненість. – Тепер візьмемося за нього, Річі. Візьмемося...


Він подивився на Річарда і зрозумів, що його друг на межі непритомності. Той стояв на піску, погойдуючись, повіки наполовину прикрили затуманившиеся очі.


– Може, тобі посидіти тут? – запропонував Джек. – Мабуть, найкращий варіант.


Річард похитав головою.


– Йду, Джек. Сібрук-Айленд. Весь шлях... до кінцевої точки.


– Можливо, мені доведеться його вбити, – зауважив Джек. – Так, я вб'ю його, якщо зможу.


Річард похитав головою, рішуче і вперто.


– Це не мій батько. Я тобі казав. Батько мертвий. Якщо ти покинеш мене, я поползу. Будь певен, поползу по бруду, яку залишив після себе цей хлопець.


Джек повернувся до скель. Моргана він не бачив, але анітрохи не сумнівався, що той десь там. І якщо Спіді ще живий, Морган в цей самий момент міг робити необхідні кроки, щоб виправити ситуацію.


Джек спробував посміхнутися, але не зміг.


– Подумай про мікробах, які ти можеш підчепити. – Після короткого вагання він неохоче простягнув Талісман Річарду. – Я тебе понесу, але тобі доведеться тримати Талісман. Не упусти цей куля, Річард. Якщо упустити...


Як там говорив Спіді?


– Якщо упустити, все загине.


– Не впущу.


Джек передав Талісман Річарду, і знову від його дотику той відразу підбадьорився... але не сильно. Його обличчя залишилося виснаженим. Купаючись в яскравому світлі Талісмана, воно нагадувало обличчя мертвого дитини, освітлений спалахом поліцейського фотографа.


Це готель. Він труїть його.


Але причина була не в готелі. Точніше, не тільки в ньому. У Моргана. Річарда труїв Морган.


Джек відвернувся, виявивши, що не хоче відривати очей від Талісмана навіть на мить. Потім нагнувся і витягнув руки назад, щоб підхопити Річарда.


Той забрався Джеку на спину. Однією рукою він тримав Талісман, інший обняв друга за шию. Джек схопився за стегна Річарда.


Він легкий як пір'їнка. У нього свій рак. Він хворів ним все життя. Морган Слоут – радіоактивне зло, і Річард помирає від його багаторічного впливу.


Джек підтюпцем побіг до скель, за якими лежав Спіді, відчуваючи світло і тепло Талісмана, який Річард тримав над його головою.


3


Він огинав скелі ліворуч, з Річардом на спині, повний цієї ошалелой впевненості... і розуміння її ошалелости обрушилося на Джека, як курний мішок. Повна нога в штанині з світло-коричневої вовни (і в коричневому ж нейлоновому носку) різко висунулась з-за останньої скелі, ніби шлагбаум.


Блін! – закричав розум Джека. Він мене чекав! Який же я дурень!


Річард теж скрикнув. Джек спробував встояти, але не зміг.


Морган збив його з ніг так само легко, як шкільний хуліган збиває якого-небудь младшеклассника на ігровому майданчику. Після Смокі Апдайка, і Осмонда, і Гарденера, і Елроя, і чогось середнього між крокодилом і танком здавалося неймовірним, що збити Джека Сойєра з ніг цілком по силам толстому гипертонику Моргану Слоуту, притаившемуся за скелею і ждущему, коли ж надто самовпевнений хлопець сам до нього прибіжить.


– Тримайся! – крикнув Річард, коли Джека кинуло вперед. Ліворуч від себе він бачив їх загальну тінь, з безліччю рук, як у індуського ідола. Джек почував, як психічний вага Талісмана зміщується, зміщується... і валить його на землю.


– БЕРЕЖИ ЙОГО, РІЧАРД! – крикнув він.


Річард перелетів через голову Джека, в його широко розкритих очах стояв жах. Жили на шиї нагадували туго натягнуті струни. Падаючи, він підняв Талісман вгору. Куточки рота опустилися вниз у бессильном розпачі. Річард вдарився об землю обличчям, як ракета – носом при невдалому запуску. Пісок поруч з тим місцем, де лежав Спіді, густо усеивали камінчики і мушлі. Річард впав на камінь, який землетрус вивернуло на поверхню. Почувся глухий удар. Мить він нагадував страуса, зарывшегося головою в пісок. Його зад в брудних бавовняних штанях погойдувався в повітрі з боку в бік. В інших обставинах – яким, наприклад, не передувала б цей жахливий глухий звук – така поза виглядала б комічною, гідною того, щоб її зняли на плівку: «Раціональний Річард тоді на пляжі». Але тут комізмом і не пахло. Пальці Річарда повільно розтулилися... і Талісман прокотився три фути трохи похилому піску, перш ніж зупинився, відбиваючи небо і хмари: не поверхнею, а м'яко світиться нутром.


– Річард! – крикнув Джек.


Морган перебував десь ззаду, але Джек зовсім про нього забув. Вся впевненість пішла, покинула його в той момент, коли ця нога у світло-коричневій штанині шлагбаумом виросла з-за скелі. Його провели, як хлопчиська на шкільному ігровому майданчику, і Річард... Річард...


– Річ...


Річард перекотився на спину, і Джек побачив, що бліде, стомлене обличчя одного залито кров'ю. Трикутний клапоть шкіри з волоссям звисав над оком, наче порваний парус. Джек бачив, як волосся труться об щоку Річарда, немов трава пісочного кольору... а вище блищав голий череп.


– Він розбився? – запитав Річард, зриваючись на крик. – Джек, він розбився, коли я впав?


– Все добре, Річі... він...


Очі Річарда, залиті кров'ю, вилізли з орбіт. Він витріщався на щось за спиною Джека.


– Джек! Джек! Бере...


Що-то – по відчуттях, шкіряний цегла (нога Моргана Слоута, взута в туфлю від Гуччі з м'якої шкіри) – вдарило Джека між ніг, точно по яйцях. Результат не забарився: Джек повалився вперед, пронизаний самої сильної болем, яку випробував за все своє життя. Він і уявити собі не міг, що можлива така фізична агонія. Він навіть не закричав.


– Все дійсно добре, – повідомив Морган Слоут. – Правда, не в твоєму випадку, Джекі-бій. Тільки


не


у твоєму.


Він повільно наближався до Джека – повільно, тому що насолоджувався моментом, – чоловік, якому Джека належним чином так і не представили. Джек бачив бліде обличчя у вікні великої чорної карети – мигцем, – обличчя з темними очима, які якимось чином відчули його присутність. Цей чоловік – йде брижами, що змінюється – силою прокладав собі шлях у реальність поля, на якому Джек і Вовк говорили про такі дива, як «брати-по-калу» і Зміни при повному місяці. Він був тінню в очах Андерса.


Але до цього моменту я ніколи не бачив Моргана з Орріса, подумав Джек. Він залишився Джеком – Джеком в вылинявших, брудних бавовняних штанях, які зазвичай носять азіатські чорнороби, і сандалях з сиром'ятної шкіри, – але не Джейсоном. Його промежину верещала від болю.


У десяти ярдів лежав Талісман, м'яко світився на чорному піску. Річарда не було, однак Джек усвідомив це трохи пізніше.


Темно-синій плащ Моргана схоплювала на шиї срібна пряжка. Штани були з тієї ж тонкої вовни, що і у Моргана Слоута, але цей Морган заправив їх у чорні чоботи.


Цей Морган накульгував, деформована його нога залишала в піску низку смуг. Срібна пряжка вільно погойдувалась при русі, і Джек зрозумів, що вона ніяк не пов'язана з плащем, який стягувався звичайним шнурком. Срібна штуковина більше нагадувала підвіску. На мить Джек подумав, що це мініатюрна ключка для гольфу, штучка, яку жінка може зняти з браслета-амулета і носити на шиї заради забави. Але коли Він наблизився, хлопчик помітив, що для ключки вона занадто тонка і закінчується не гаком – рівним зрізом.


Як промеиемет.


– Так, мій хлопчик, ти виглядаєш не дуже, – похитав головою Морган з Орріса. Підійшов до який лежав Джеку, який стогнав, тримаючись руками за промежину, підтягнувши ноги до грудей. Нахилився вперед, уперши руки в коліна, і вдивився в Джека, як людина, разглядывающий тваринку, яку переїхав автомобіль. Не викликає особливого інтересу звірятко, начебто бабака або білки. – Зовсім недобре.


Морган нахилився ще ближче.


– Ти перетворився для мене на проблему. – Ближче. – Завдав чималої шкоди. Але в кінці кінців...


– Я думаю, що вмираю, – прошепотів Джек.


– Ще ні. О, я знаю, що ти зараз відчуваєш, але повір мені, ти ще не вмираєш. Однак хвилин через п'ять або близько того ситуація зміниться.


– Ні... правда... всередині... все... – простогнав Джек. – Нахиліться... я хочу сказати... попросити... вимолити...


Темні очі Моргана блиснули на блідому обличчі. Ймовірно, він уявив собі молящего Джека. І нахилився ще нижче, його обличчя майже впритул наблизилося до обличчя Джека. Біль змусила Джека притиснути ноги до грудей. Тепер же він різко вирівняв їх. Вперед і вгору. На мить йому здалося, ніби іржаве лезо, проколовши геніталії, впивається в низ живота, але звук сандалій, б'ють по обличчю Моргана, расплющивающих губи і згортають набік ніс, з лишком компенсував біль.


Морган з Орріса відлетів назад, взревев від болю і здивування, поли плаща піднялися, як крила великий летючої миші.


Джек піднявся. На мить побачив чорний замок, чиї розміри, схоже, набагато перевищували розміри «Эджинкорта», а потім швидко-швидко задріботів повз лежав без свідомості (чи мертвого!) Паркуса. Він поспішав до Талісману, мирно светившемуся на піску, і по дорозі до нього


стрибнув назад


в Америку.


– Ах ти, ублюдок! – проревів Морган Слоут. – Маленький мерзенний виродок! Моє обличчя, моє обличчя, ти розбив мені обличчя!


Щось зашипіло, тут же запахло озоном. Яскрава синьо-біла блискавка пролетіла біля правої руки Джека і вп'ялася в пісок, перетворивши його на скло.


А потім він схопив Талісман: він знову тримав його в руках! Рве, пульсуючий біль в промежині відразу ж почала вщухати. Джек повернувся до Моргану, стискаючи скляну кулю в піднятих руках.


Кров лилася з порваної губи Моргана, і він притискав одну руку до щоки: Джек сподівався, що йому вдалося вибити кілька зубів. У другій руці, витягнутою вбік Джека, Слоут стискував схожу на ключ річ, яка тільки що стрельнула блискавкою, вонзившейся в пісок поруч з хлопчиком.


Джек зробив крок в сторону, тримаючи руки перед собою. Талісман переливався, немов машина по виробництву веселок. Скляна куля, схоже, відчував близькість Слоута, тому що раптом загудів. Гудіння це Джек не почув стільки, скільки відчув долонями. Спалахнула смуга чистого білого світла, що йде прямо з центру Талісмана. Слоут відскочив убік і націлив ключ в голову Джека.


Витер кров із нижньої губи.


– Ти мене поранив, смердючий маленький виродок. Не думай, що цей скляна куля допоможе тобі. Його майбутнє навіть коротше твого.


– Тому ти так боїшся? – запитав Джек, виставляючи Талісман перед собою.


Слоут пішов у бік, немов Талісман теж міг стріляти блискавками. Він не знає, на що здатний Талісман, усвідомив Джек. Він нічого про нього не знає, просто хоче, щоб Талісман належав йому.


– Кинь його негайно, – зажадав Слоут. – Позбався від нього, маленький обманщик. Або я негайно ж знесу тобі голову. Кинь його.


– Ти боїшся, – відповів Джек. – Тепер, коли Талісман перед тобою, ти боїшся підійти і взяти його.


– Мені нема чого підходити і брати його, – відрізав Слоут. – Ти чортів Самозванець. Кинь його. Давай подивимося, як ти розіб'єш його сам, Джекі.


– Візьми його, Блоут. – Джека охопила дика злість. Джекі. Так називала його мати, і він не бажав чути це ім'я слетающим з мокрих губ Слоута. – Я не чорний готель, Блоут. Я всього лише дитина. Невже ти не в змозі забрати у дитини скляну кульку? Не викликало сумнівів, що, поки Джек тримав у руках Талісман, ситуація була патова. Темно-синя іскра, яскрава, як іскри «демонів» Андерса, блиснула і померла в центрі Талісмана. За нею пішла друга. Джек раніше відчував потужне гудіння, що йде з глибин покритого меридіанами і паралелями скляної кулі. Взяти Талісман призначався йому долею: тільки він і міг його взяти. Талісман знав про моє існування з того самого моменту, як я народився, подумав Джек. Йому потрібен Джек Сойєр, і ніхто інший.


– Підійди і спробуй його взяти.


Слоут виставив ключ перед собою. Вишкірився. Кров стікала по підборіддю. На його обличчі відбивалося подив, а люттю він нагадував бика в загоні, і Джек навіть посміхнувся йому. Але потім кинув короткий погляд на Річарда, і посмішка зникла. Особа Річарда залила кров, волосся злиплися.


– Ти мерза... – почав він, але не слід відривати очей від Слоута. Розпечений синьо-жовтий розряд вдарив в пісок біля самої його ноги.


Джек повернувся до Слоуту, який знову вистрілив. Хлопчик відскочив, і розряд руйнівного світла влетів у його ніг, розтопивши пісок в жовту рідину, яка, тут же затвердівши, перетворилася в довгу скляну смугу.


– Твій син може померти, – зауважив Джек.


– Твоя мати може померти! – гаркнув у відповідь Слоут. – Кинь цей чортовий куля, перш ніж я знесу тобі голову. Негайно. Позбався від нього.


Націлений в голову Джека ключ пішов в сторону. Очі Слоута блиснули, а потім він підкинув руку з ключем до неба. Довгий промінь світла вирвався з кулака Моргана, по мірі підйому розширюючись. Небо потемніло. У цій раптово впала на землю темряві світилися лише Талісман і особа Моргана Слоута, останнє – тому що його висвітлював перший. Джек здогадався, що його обличчя теж світиться відбитим сяйвом Талісмана. І як тільки він виставив Талісман перед собою, намагаючись домогтися невідомо чого – змусити Слоута кинути ключ, розсердити його, показати йому, що він безсилий, – з'ясувалося, що про здібності свого супротивника Джек знав далеко не всі. З темного неба посипалися великі сніжинки. Слоут зник за сніговою завісою. Джек почув його злобний сміх.


4


Вона вибралася з ліжка і підійшла до вікна. Подивилася на пустельний грудневий берег, освітлений єдиним ліхтарем на набережній. Раптово на підвіконня за вікном села чайка. З її дзьоба стирчав шматочок хряща, і в цей момент Лілі подумала про Слоуте. Чайка нагадувала Слоута.


Спочатку Лілі відскочила, потім повернулася до вікна. Її розбирала безглузда злість. Чайка не могла виглядати як Слоут, і чайка не могла проникнути на її територію... все було як-то неправильно. Лілі затарабанила пальцями по холодному склу. Птах розкинула крила, але не полетіла. І Лілі вловила думку, що йшла з холодного розуму чайки, ясну і чітку, немов передану по радіо:


Джек вмирає, Лілі... Джек умира-а-а-а-а-а...


Чайка нахилила голову вперед. Постукала дзьобом по склу, як похмурий ворон По.


Умира-а-а-а-а-а...


– НІ! – крикнула Лілі. – ПІШОВ НА ФІГ, СЛОУТ! – На цей раз вона не просто затарабанила по склу, а пробила його кулаком. Чайка з вереском відскочила і трохи не впала каменем на землю. Крижаний повітря увірвався в номер.


Кров капала з руки Лілі... ні, ні, ні, не просто капала. Лилася. Вона сильно порезалась в двох місцях. Лілі витягла осколки скла з краю долоні, потім витерла руку про нічну сорочку.


– І НЕ МРІЙ ПРО ЦЕ, ЧУЄШ, СКОТИНА? – крикнула вона птаху, яка продовжувала неспокійно кружляти над садами. І розридалася. – А тепер залиш його в спокої! Залиш його в спокої! ЗАЛИШ МОГО СИНА У СПОКОЇ!


Вона вся перепачкалась в крові. Холод сочився крізь пробите вікно. Лілі бачила, як перші сніжинки падають з неба, кружляючи в білому світлі ліхтаря.


5


– Бережись, Джекі.


Тихенько. Зліва.


Джек повернувся на голос, тримаючи Талісман перед собою. Як ліхтар. Промінь світла уперся в білу пелену снігу, що падає.


І більше нічого. Темрява... сніг... шум океану.


– Не туди дивишся, Джекі.


Він розвернувся вправо, ноги поплили на снігу. Ближче. Морган все ближче.


Джек підняв Талісман над головою.


– Підійди і візьми його, Блоут!


– У тебе немає ні єдиного шансу, Джек. Я можу розібратися з тобою в будь-який момент.


За спиною... і ще ближче. Джек підняв палаючий Талісман, але Слоута не побачив. Сніг бив у лице. Хлопчик вдихнув його і закашлявся від холоду.


Сміх Слоута пролунав прямо перед ним.


Джек відсахнувся й мало не впав, наткнувшись на Спіді.


– Ку-ку, Джекі!


З темряви зліва висунулась рука і смикнула Джека за вухо. Він повернувся з гулко б'ється серцем, витріщеними очима. Нога заскользіла, і Джек впав на одне коліно.


Десь поруч хрипко застогнав Річард.


Над головою, у мороці, який якимось чином наслав на землю Слоут, пролунали гуркіт грому.


– Кинь його мені! – дражнив Джека Слоут, вистрибуючи з сніжної вируючої темряви. Він клацав пальцями правої руки, а лівою тикав у Джека ключем. В його нервових, смикання рухах був якийсь ритм. Джек подумав, що Слоут схожий на латиноамериканського керівника оркестру давно минулих днів, можливо, Хав'єра Кугата. – Давай, кинь його в мене! Стрілецький тир, Джек! Мішень! Великий старий дядько Морган! Що скажеш, Джек? Давай! Кинь кулю і виграй ляльку Кьюпи!


І Джек виявив, що опустив Талісман до правого плеча, ймовірно, з тим, щоб так і зробити. Він тебе лякає, намагається нагнати на тебе страху, щоб ти втратив голову, щоб...


Слоут розчинився в темряві. Сніг, як і раніше бив Джека по обличчю.


Він нервово крутив головою, але не бачив Слоута. Може, він пішов. Може...


– Як ти, Джекі?


Немає. Він як і раніше тут. Десь. Зліва.


– Я сміявся, коли помер твій дорогий татусю, Джекі. Я сміявся йому в обличчя. Коли його двигун зупинився, я відчув...


Голос завібрував, на мить вірш. Знову зазвучав. Справа. Джек розвернувся в ту сторону, не розуміючи, що відбувається, з наростаючим жахом.


– ...що моє серце літає, як пташка у височині. Літає ось так, Джекі-бій.


З темряви вилетів камінь. Націлений не на Джека, а в скляну кулю. Джек ухилився. І побачив у темряві Слоута. На коротку мить.


Пауза... потім Слоут повернувся з новою піснею.


– Я трахкав твою мамуся, Джекі, – повідомив голос з-за спини. Товста гаряча рука вхопила Джека за зад.


Джек розвернувся і знову мало не впав, на цей раз спіткнувшись про Річарда. Сльози – палкі, пекучі, люті – потекли з очей. Джек ненавидів їх, але вони потекли, і ніщо в світі не могло їх утримати. Вітер ревів, як дракон в аеродинамічній трубі. Магія в тобі, говорив Спіді. Де ж вона, де, де?


– Не говори так про моєї матері!


– І часто, – самовдоволено додав Слоут.


Справа. Товстий танцюючий силует в темряві.


– Трахкав за її запрошенням, Джекі!


За спиною! Близько!


Джек розвернувся. Підняв Талісман. Той полихнув білим променем. Слоут вистрибнув з світлового плями, але Джек встиг помітити гримасу болю і злості на його обличчі. Світло торкнувся Слоута і обпалив його.


Не звертай уваги на те, що він говорить; це брехня і ти це знаєш. Але як він це робить? Навчився чревовещанию? Ні... він – індіанці в ночі, стискають кільце навколо низки возів. Як він це робить?


– На цей раз ти припалив мені вуса, Джекі. – Слоут досить реготнув. Начебто він захекався, але зовсім трохи. Майже непомітно. А Джек дихав, як собака в спекотний літній день, його очі гарячково бігали, шукаючи Слоута в засипаній снігом темряві. – Але я не тримаю на тебе зла, Джекі. Так що там далі? Про що ми говорили? Ах так, про твоєї матері...


Голос завібрував... на мить вірш... а потім камінь вилетів з темряви праворуч і влучив Джеку в скроню. Він розвернувся, але Слоут знову зник, розчинившись у сніговій пелені.


– Вона обвивала мене довгими ногами і стискала їх. Поки я не благав про пощаду! – повідомив Слоут спині Джека. І тут справа донеслося: – Про-Про-Про-Про-Про-Про-Про!


Не дозволяй йому вивести тебе з рівноваги не заводься не...


Але Джек нічого не міг з собою вдіяти. Цей мерзенний чоловік говорив про його матері – його матері!


– Припини! Заткнися!


Тепер Слоут знаходився прямо перед ним, так близько, що Джек повинен був чітко бачити його, незважаючи на сніг, – але бачив лише слабку брижі, немов обличчя під водою в ночі. Ще один камінь вилетів з темряви і влучив Джеку в потилицю. Його кинуло вперед, і він знову ледь не впав, наткнувшись на Річарда... а сам Річард швидко зникав під сніговим покривалом.


Потім Джек побачив зірки... і зрозумів, в чому справа.


Слоут стрибає! Стрибає... переміщується... стрибає назад!


Джек почав невпевнено повертатися, описав повне коло, як людина, що протистоїть сотні ворогів. Блискавка блиснула в темряві вузьким зеленувато-синім променем. Він простягнув до неї Талісман в надії, що блискавка, відбившись, вдарить в Слоута. Занадто пізно. Блискавка згасла.


Тоді чому я не бачу його там? Там, у Долинах?


Відповідь спалахнула в голові Джека... і, немов відчувши це, Талісман викинув промінь сліпучо-білого світла, який розрізав снігову пелену, як прожектор локомотива.


Я не бачу його там, не реагую на нього там, тому що мене там НЕМАЄ! Джейсон пішов... а я від природи одинак! Слоут стрибає на берег, де немає нікого, крім Моргана з Орріса і мертвого або вмираючого людини по імені Паркус... Річарда там теж немає. Тому що син Моргана з Орріса, Раштон, давно помер, і Річард – теж одинак! Коли я стрибнув туди трохи раніше, Талісман був там... але не Річард! Морган стрибає... переміщується... стрибає знову... намагається до смерті налякати мене...


– Хо-хо! Джекі-бій!


Зліва.


– Ось він я!


Справа.


Але Джек більше не слухав. Він вдивлявся в Талісман, очікуючи нового спалаху. Найважливішою спалаху в його житті.


Ззаду. Наступного разу голос пролунає ззаду.


Талісман спалахнув, немов потужна лампа в снігу.


Джек розвернувся... і, розвертаючись, стрибнув у Долини, яскраве сонячне світло. І звичайно ж, не здивувався, побачивши перед собою Моргана з Орріса у всій його красі. В першу мить той і не зрозумів, що Джек розгадав його трюк: продовжував шкутильгати по колу, щоб опинитися за спиною Джека, стрибнувши назад в Америку. З особи Моргана з Орріса не сходила зла посмішка маленького хлопчика, робить якусь гидоту. Плащ майорів за спиною. Ліву ногу він подволакивал, і Джек бачив залишені нею сліди, які утворювали замкнене коло. Тут Морган ходив по колу і раз у раз повертався до Америки, ображаючи мати Джека, кидаючи в нього каміння.


Джек крикнув:


– Я ТЕБЕ БАЧУ!


У всю глотку.


Морган почав вражено озирається, одна його рука сомкнулась на срібній трубці.


– БАЧУ ТЕБЕ! – повторив Джек. – Хочеш зробити ще гурток, Блоут?


Морган з Орріса направив на нього трубку, в мить ока здивування злетіло з його обличчя, поступившись місцем усвідомленню того, що такою вдалою ситуацією гріх не скористатися. Очі перетворилися на щілинки. І Джек ледь не стрибнув в Америку в той самий момент, коли Морган з Орріса, примружившись, дивився на нього поверх смертоносної срібною трубки. Це рішення вбило б Джека. Але за секунду до того, як розсудливість або паніка змусили його в буквальному сенсі кинутися під мчить вантажівка, інтуїція підказала Джеку, що Морган стрибає між світами, знову його врятувала. Джек зрозумів, якими методами користується супротивник. І залишився на місці, затримавши дихання. Якби Він хоч на дещицю менше пишався своєю витонченістю, в цей самий момент він міг би вбити Джека Сойєра, до чого так прагнув.


Але замість цього, як Джек і припускав, Морган покинув Долини. Джек вдихнув. Нерухоме тіло Спіді (тіло Паркуса, він видужав) лежало поруч. Талісман спалахнув. Джек видихнув і стрибнув назад.


Нова смужка скла з'явилася на пляжі Пойнт-Венути, заблищала, відображаючи яскравий білий світ Талісмана.


– Не потрапив, так? – прошепотів з темряви Морган Слоут. Сніг падав на Джека, вітер леденил кінцівки, шию, лоб. Особа Слоута зависла перед ним, зі знайомими глибокими зморшками на лобі, з розкритим закривавленим ротом. Під густо падаючим снігом він простягав руку з ключем до Джека, на коричневому рукаві формувався сніговий хребет. Джек помітив чорну цівку крові, сбегавшую з лівої ніздрі безглуздо маленького носа. Очі Слоута, налиті кров'ю від болю, світилися в темному повітрі.


6


Річард Слоут відкрив очі, не розуміючи, що відбувається. Все тіло, кожна його клітинка, закоченіла. Спочатку, зовсім безпристрасно, він подумав, що помер. Можливо, звалився з крутих, незручних сходинок, які вели на головну трибуну стадіону школи Тэйера. Після чого замерз і помер, так що з ним більше нічого не може трапитися. На секунду відчув він безмірне, всепоглинаюче полегшення.


Але тут голову пронизала біль, і він відчув, як тепла кров тече по холодній руці: з цього випливало, що Річард Ллевеллін Слоут зовсім не мертвий і колишнє припущення помилково. Він всього лише перетворився в поранене, страждаюча істота. Йому здавалося, що його верхівку як ножем зрізало. Він поняття не мав, де знаходиться. Відчував тільки холод. Очі на мить сфокусувалися і підказали Річарду, що він лежить в снігу. Прийшла зима. І сніг продовжував падати на нього з неба. Потім він почув голос батька і згадав все.


Притискаючи руку до верхівки, Річард дуже повільно повернув голову, щоб подивитися в той бік, звідки лунав батьківський голос.


Джек Сойєр тримав у руках Талісман: це Річард розгледів насамперед. Талісман не розбився. Частина полегшення, яке Річард відчув, подумавши, що мертвий, повернулася. Навіть без окулярів він бачив, що Джек і раніше виглядає непереможним і непохитним, і у нього заспівала душа. Джек виглядав як... як герой. Це точно. Він виглядав як брудний, скуйовджений, розлютований юний герой; начебто жодним чином не підходить на роль героя – але тим не менш герой.


Джек тепер став просто Джеком, Річард це бачив. Екстраординарна, додаткова складова, яка властива, скажімо, кінозірці, вимушеної зображати одягненого в лахміття дванадцятирічного підлітка, пішла. І тому його героїзм справляв ще більше враження.


Батько Річарда хижо посміхався. Але це був не його батько. Від його батька давно вже залишилася одна оболонка. Все нутро виїли заздрість до Філу Сойєру, жадібність і честолюбство.


– Ми можемо кружляти тут вічно, – сказав Джек. – Я ніколи не віддам тобі Талісман, а ти ніколи не зможеш знищити його цією своєю штуковиною. Здавайся.


Кінчик ключа зрушувався убік і вниз, поки разом з перекошеним злістю й жадобою особою Моргана не націлився на Річарда.


– Спочатку я рознесу Річарда в клапті, – відповів батько. – Ти справді хочеш побачити, як твій дружок перетворюється в підсмажений бекон? Гм-м-м? Хочеш? І зрозуміло, я надам таку ж послугу паразита, який лежить поряд з ним.


Джек і Слоут обмінялися короткими поглядами. Його батько не жартував, Річард це знав. Він уб'є його, якщо Джек не віддасть Талісман, а потім уб'є старого негра, Спіді.


– Не роби цього, – спромігся прошепотіти Річард. – Не поступайся йому, Джек. Пішли куди подалі.


Джек ледь не звів Річарда з розуму, підморгнувши йому.


– Просто кинь Талісман, – почув Річард голос батька.


І з жахом спостерігав, як Джек розводить долоні рук і дозволяє Талісману випасти з них.


7


– Джек, ні!


Джек і не глянув на Річарда. Ти не володієш річчю, якщо не можеш розлучитися з нею, твердив йому внутрішній голос. Ти не володієш річчю, якщо не можеш розлучитися з нею, навіщо вона людині, абсолютно нема чого, і тобі не навчитися цьому в школі, ти можеш дізнатися про це тільки на життєвому шляху, ти можеш дізнатися про це від Ферда Джэнклоу, і від Вовка, і від Річарда, впав на каміння обличчям вниз, немов невдало стартувала ракета «Титан-2».


Ти вчишся всьому цьому – або помираєш там, де світло ніколи не буває чистим.


– Більше ніяких вбивств, – кинув Джек в заповнену снігом пітьму цього дня на каліфорнійському пляжі. Він відчував, що абсолютно вымотался: позначилася чотириденний забіг по жахам. І тепер Талісман вислизнув з його рук, як м'яч з рук початківця куотербека, якому належить багато чому навчитися. Він програв. Але почув голос Андерса, того самого Андерса в кілті, який опустився на коліна перед Джеком/Джейсоном, і схилив голову і вимовив: «Все буде добре, все буде добре, все вирішиться і стане добре».


Талісман світився, лежачи в снігу, сніг танув великими краплями, і в кожній грала веселка, і в ту мить Джек з приголомшливою ясністю усвідомив, що саме це від нього вимагалося: випустити з рук Талісман.


– Вистачить вбивств. Розбий його, якщо зможеш. Мені тебе шкода.


Остання фраза остаточно звела з розуму Моргана Слоута. Якщо б у ньому залишалася хоч краплина здорового глузду, він відшукав би камінь під цим неприродним снігом і розбив Талісман... а розбити його не становило праці, він лежав на снігу, тендітний і вразливий.


Замість цього Морган націлив на нього ключ.


І щойно він це зробив, як в голові у нього виникли такі живі, такі ненависні спогади про Джеррі Бледсоу і його дружині. Джеррі Бледсоу, якого він убив, і Поверніть Бледсоу, з якої варто було б взяти приклад Лілі Кавано... Лілі, врезавшей йому по носі з такою силою, що потекла кров, коли він, п'яний, єдиний раз спробував доторкнутися до неї.


Спалахнув вогонь: зелено-синій промінь вистрілив з отвору над борідкою ключа. Дотягнувся до Талісмана, вдарив у нього, розтікся по ньому, перетворивши в палаюче сонце. Всі кольори зосередилися в цей момент в Талісман... всі світи зібралися в ньому. А потім промінь зник.


Талісман проковтнув вогонь, що вирвався з ключа Моргана.


Проковтнув без залишку.


Темрява повернулася. Ноги Джека більше не тримали тіло, і він гепнувся на ноги Спіді Паркера. Спіді щось буркнув і сіпнувся.


Пішла двохсекундна пауза, під час якої нічого не рухалося... а потім, раптово, вогонь потоком вирвався з Талісмана. Очі Джека широко розкрилися, незважаючи на тривожну, застерігає думка,


(він засліпить тебе, Джек! він...)


і змінився ландшафт Пойнт-Венути засвітився, наче Бог всіх всесвітів нахилився вперед, щоб зробити фотографію. Джек побачив «Эджинкорт», просідання і напіврозвалений; побачив сповзли вниз пагорби, перетворилися на рівнину; побачив лежачого на спині Річарда; побачив лежачого на животі Спіді, який повернув голову в бік. Спіді посміхався.


А Моргана відкинуло назад. Його огортало море вогню, того самого вогню, що вилетів з його ключа, вогню, який Талісман увібрав в себе, як відсвіти телескопічного прицілу карабіна Сонцесяйного Гарденера, а потім повернув з тисячократним посиленням.


Діра відкрилася між світами – дірка розміром з тунель в Оутли, – і Джек побачив, як Слоут, в палаючому модному коричневому костюмі, все ще стискаючи ключ обгорілими до кісток пальцями, летить крізь цю діру. Очі Слоута кипіли в очницях, але залишалися живими... він розумів, що відбувається.


І коли він пролітав по тунелю-дірі, Джек бачив відбувалися з ним зміни: плащ, поли якого нагадували кажана, охоплену полум'ям, гарячі чоботи, гарячі волосся. Побачив, як ключ стає мініатюрної трубкою-променеметом.


Побачив... денне світло!


8


Світло вдарив по очах. Джек відкотився від нього по засніженому березі. Голова гула. У вухах – уявних вухах – звучав передсмертний крик Моргана Слоута, якого вибило через усі можливі світи в небуття.


– Джек? – Річард насилу сів, тримаючись руками за голову. – Джек, що сталося? Здається, я впав зі сходинок головної трибуни стадіону.


Спіді заворочался в снігу, і Джек побачив, що він підвівся, відштовхнувшись руками від землі, і дивиться на нього. Очі старого були втомленими, але особа очистилося від виразок.


– Хороша робота, Джек. – Він посміхнувся. – Гарна... – Спіді ледь не впав обличчям у сніг, але знову підвівся на руках, важко дихаючи.


Веселка, мрійливо подумав Джек. Встав на ноги, знову впав. Холодний сніг обліпив обличчя, а потім почав танути, перетворюючись в сльози. Джек піднявся на коліна, знову встав. Перед очима спалахували точки, але він побачив величезну випалене пляма на снігу в тому місці, де стояв Морган. За формою воно нагадує краплю.


– Веселка! – крикнув Джек Сойєр і, плачучи і сміючись, здійняв руки до неба. – Веселка! Веселка!


З залитим сльозами обличчям він повернувся до Талісману, підняв його.


Підійшов з ним до Річарду Слоуту, який був Раштоном; до Спіді Паркеру, який був самим собою.


І зцілював їх.


Веселка, райдуга, веселка!


## Глава 46


Ще одна подорож


1


Джек вилікував їх, але так і не зміг згадати, що саме робив: якийсь час Талісман виблискував і співав в його руках, і у Джека начебто залишилося смутний спогад, що він бачив, як Спіді і Річарда оповила сяйво і вони немов купались у світі. Це все, що залишилося у нього в пам'яті.


А в кінці дорогоцінне світло в Талісман почав згасати... згасати... і згас.


Подумавши про матір, Джек, видав хрипкий, відчайдушний крик.


Спіді проковылял з талого снігу і обняв Їх за плечі.


– Світло повернеться, Мандрівник Джек. – Він посміхався, але виглядав набагато більш втомленим, ніж Джек. Спіді вилікувався... проте йому було погано. Цей світ вбиває його, подумав Джек. Принаймні вбиває в ньому Спіді Паркера. Талісман вилікував його... але він все одно вмирає.


– Ти зробив для нього все, що міг, – продовжив Спіді, – і, будь певен, він зробить все для тебе. Хвилюватися не про що. Підійди сюди, Джек. Підійди до того місця, де лежить твій друг.


Джек підійшов. Річард спав в тане снігу. Моторошний клапоть шкіри зник, на голові лишився тільки білий шрам, який потім так і не заріс волоссям.


– Візьми його за руку.


– Навіщо? З якого дива?


– Ми збираємося стрибнути.


Джек запитливо подивився на Спіді, але той не збирався нічого пояснювати. Просто кивнув головою, ніби кажучи: Так, ти правильно розчув мої слова.


Що ж, подумав Джек, до цього моменту я йому довіряв...


Він нахилився і взяв Річарда за руку. Спіді взяв Джека за іншу руку.


Без жодного зусилля всі троє покинули цей світ.


2


Джек так і припускав: поруч з ним на чорному піску, испещренном слідами кульгавої ноги Моргана з Орріса, стояв чоловік, який виглядав міцним, сильним і здоровим.


Джек з благоговінням – але і з деякою незручністю – дивився на цього незнайомця, який, мабуть, нехай і з натяжкою, міг зійти за молодшого брата Спіді Паркера.


– Спіді... я хочу сказати, містер Паркус... що ви...


– Хлопчики, вам треба відпочити, – відповів Паркус. – Тобі – так точно, а другого молодому сквайру – тим більше. Він підійшов до смерті зовсім близько... але я не думаю, що він з тих, хто готовий в цьому зізнатися навіть собі.


– Так, – кивнув Джек. – В цьому ви праві.


– Йому краще відпочити там. – Паркус підняв Річарда на руки і рушив подалі від води і від чорного замку. Джек поплентався слідом. Спочатку він щосили намагався триматися поруч з Паркусом, але майже одразу почав відставати. Він задихався, ноги стали ватяними. І голова моторошно розболілася – ймовірно, у відповідь на жахливий напруга фінальної сутички. Шоковий похмілля, подумав Джек.


– Чому... куди... – Ось і все, що він зміг видихнути, притискаючи до грудей Талісман. Куля більше не світився, бруднувата темна поверхня не викликала ані найменшого інтересу.


– Треба трохи відійти від цього місця, – відповів Паркус. – Ти й твій друг не захочете відпочивати там, де був він, правда?


І Джек, при всій своїй втоми, згідно кивнув.


Паркус озирнувся, з сумом подивився на Джека.


– Тут все одні неприємні запахи його злістю і твоїм світом, Джек. Для мене обидва ці запаху однаково неприємні.


І рушив далі з Річардом на руках.


3


У сорок ярдів від того п'ятачка на пляжі, де кружляв Морган з Орріса, Паркус зупинився. Пісок помітно посвітлішав і став сірим. Паркус обережно поклав Річарда. Джек теж розтягнувся на теплому, божественно теплому піску. Ніякого снігу.


Паркус сів поруч з Джеком, схрестивши ноги.


– Зараз ви поспіть. Можливо, прокинетеся тільки завтра. Тут вас ніхто не потривожить. Подивися.


Паркус обвів рукою територію, на якій у Америці розташовувався Пойнт-Венути. Насамперед Джек звернув увагу на чорний замок, частина якого обвалилася і розлетілася в сторони, немов після потужного вибуху. Тепер замок не чинив ні найменшого враження. Йшла від нього загрозу випалили, захований скарб забрали. Складені у певному порядку камені – нічого більше.


Джек помітив, що тут землетрус виявилося не настільки руйнівним... та й що воно могло тут знищити? Він побачив кілька розвалених халуп з плавника та розбиті карети, які могли бути – а могли і не бути – «каділлаками» в Америці. Подекуди валялися кудлаті тіла.


– Залишилися в живих уже втекли, – пояснив Паркус. – Вони знають, що сталося, знають, що Морган з Орріса мертвий, і не доставлять вам ніяких турбот. Зло, що мешкало тут, пішло. Ти це знаєш? Відчуваєш?


– Так, – прошепотів Джек. – Але... містер Паркус... ви не... не... не...


– Йду? Так. Дуже скоро. Ти і твій друг зараз гарненько виспіться, але спочатку нам треба поговорити. Часу багато не займе, тому я хочу, щоб ти постарався і відірвав підборіддя від грудей, хоча б на час.


Не без зусиль Джек скинув голову і повністю – ну або майже розкрив очі. Паркус кивнув.


– Коли ви прокинетеся, йдіть на схід... але не стрибайте! Якийсь час залишайтеся тут, в Долинах. На вашій стороні зараз занадто багато метушні: рятувальні команди, репортери, Джейсон знає хто ще. Принаймні сніг встигне розтанути, перш ніж хто-небудь побачить його, за винятком кількох людей, яких вважають божевільними...


– Чому ви повинні піти?


– Бо є справи, Джек. Багато роботи. Новина про смерть Моргана вже просувається на схід. Просувається швидко. Зараз я відстаю від новин, а повинен випереджати їх. Я хочу повернутися в Пограниччі... і на схід... до того, як безліч поганих хлопців встигне перебратися в інші місця. – Він подивився на океан, його холодні сірі очі нагадували граніт. – Коли прийде рахунок, людям доведеться заплатити. Морган пішов, а борги залишилися.


– Ви тут ніби поліцейського?


Паркус кивнув.


– Мене можна назвати головним суддею та головним королівським катом в одній особі. – Він поклав сильну теплу руку на голову Джека. – Там я всього лише людина, який мандрує з місця на місце, десь працює, десь перебирає струни. І інший раз, повір, таке життя подобається мені набагато більше.


Він знову посміхнувся, ставши вилитим Спіді.


– І ти час від часу будеш зустрічати цього хлопця, Джекі. Так, час від часу, то в одному місці, то в іншому. В торговому центрі, може, в парку.


Він підморгнув Джеку.


– Але Спіді... нездоровий, – сказав Джек. – Я не знаю точно, що з ним не так, але Талісман не може це виправити.


– Спіді старий, – відповів Паркус. – Ми одного віку, але в твоєму світі він старішав швидше, ніж я. Тим не менш ще кілька років він протягне. Може, і набагато довше. Так що не сумуй, Джек.


– Ви обіцяєте? – запитав Джек.


Паркус посміхнувся.


– Їй-бо.


Джек втомлено посміхнувся у відповідь.


– Ви з другом рушите на схід. Отшагаете миль п'ять. Перевалите через ці низькі пагорби, а за ними – рівнина, будете йти в своє задоволення. Шукайте велике дерево – найбільше чортове дерево, яке ви коли-небудь бачили. Коли доберетеся до цього старого дерева, Джек, ти візьмеш Річарда за руку, і ви прыгнете назад. Опинитеся поруч з величезною секвойей, в стовбурі якої прорубаний тунель для проїзду автомобілів. Це Сімнадцяте шосе, і воно приведе вас на околиці маленького містечка в північній Каліфорнії. Він називається Сторивилл. Ввійдете в місто. Знайдете заправну станцію «Мобіл» поруч зі світлофором.


– А потім?


Паркус знизав плечима.


– Точно не скажу. Швидше за все, Джек, ти побачиш там знайомого.


– А як ми доберемося до...


– Ш-ш-ш. – І Паркус поклав руку йому на голову, як робила мати, коли він був


(баю-бай, засинай, Джекі, мій у віконці світло, твого тата немає, він поїхав слухати джаз, не до нас зараз, баю-бай, мій Джекі, все у нас так добре, все у нас так добре, все...)


зовсім маленьким. – Досить запитань. Я думаю, тепер у вас з Річардом все буде добре.


Джек ліг. Поклав темний шар на згин руки. До його вій, здавалося, прив'язали бетонні блоки.


– Ти показав себе хоробрим і благородним, Джек, – спокійно і урочисто вимовив Паркус. – Мені б хотілося, щоб ти був моїм сином... і я віддаю тобі честь за твою сміливість. І твою віру. У багатьох світах є люди, які у великому боргу перед вами за все, що ти зробив. І, так чи інакше, я думаю, більшість з них це відчувають.


Джеку вдалося посміхнутися.


– Побудьте ще трохи зі мною, – попросив він.


– Добре, – кивнув Паркус. – Поки ти не заснеш. Хвилюватися не про що, Джек. Тут ніхто і ніщо не заподіє тобі шкоди.


– Моя мама завжди казала...


Але сон забрав його до себе, перш ніж він встиг закінчити.


4


І якимось загадковим чином сон не відпускав його на наступний день, коли він начебто прокинувся. Може, справа була не у сні – включилася якась захисна функція мозку, завдяки якій протягом часу сповільнилося і дійсність стала нагадувати сон. В якийсь момент він і Річард, руху якого стали такими ж уповільненими і невпевненими, опинилися під найвищим деревом світу. Навколо них танцювали сонячні промені, зуміли пробитися крізь крону. Десять дорослих чоловіків, узявшись за руки, не змогли б обхопити підставу стовбура. Дерево йшло в небо, масивне і самотнє, нагадуючи левіафана в лісі високих дерев, ідеальний приклад достатку Долин.


Хвилюватися не про що, переконував Джека Паркус, збираючись розтанути в повітрі, ніби Чеширський кіт. Джек закинув голову, щоб поглянути на вершину дерева. Він не до кінця усвідомлював, наскільки вымотался емоційно. Розміри дерева викликали тільки легке здивування. Джек провів рукою по дивно гладкій корі. Я вбив людину, який убив мого батька, сказав він собі. Іншою рукою стиснув темний, на вигляд мертвий шар Талісмана. Річард теж дивився на вершину гігантського дерева, яке хмарочосом височіло над ними. Морган мертвий, Гарденер теж, сніг на березі до цього часу напевно розтанув. Однак не весь. Джек почував, що голова у нього набита тим самим снігом з пляжу. Колись- тисячу років тому, ніяк не менше – він думав, що буде верещати від захвату, хвилювання і побожного трепету, якщо йому дійсно вдасться взяти в руки Талісман. Але тепер він нічого такого не відчував. Зате в голові валив сніг, і він не міг зазирнути далі кордонів інструкції Паркуса. Тут Джек зрозумів, що гігантське дерево його приворожило.


– Візьми мене за руку, – попросив він Річарда.


– Але як ми потрапимо додому? – запитав Річард.


– Хвилюватися не про що, – відповів Джек і стиснув пальцями руку друга. Подумаєш, небачене дерево. Джек Сойєр побував у Проклятих землях, переміг чорний готель, показав себе хоробрим і благородним. І тепер Джек Сойєр – змучений дванадцятирічний підліток, в голові якого валить сніг. Він без всяких зусиль повернувся в свій власний світ, і Річард разом з ним.


5


Ліс змінився: став цілком і повністю американським. М'яко шелестевшие крони помітно опустилися, стовбури дерев стали тоншими. Джек ще не встиг зжитися з усіма цими відмінностями, коли побачив перед собою двосмугову асфальтовану дорогу. І тут реальність двадцятого століття обрушилася на нього: очі помітили дорогу, а вуха почули стрекотіння невеликого двигуна. Джек інстинктивно подався назад і потягнув за собою Річарда. В ту ж секунду проскочив повз маленький білий «рено-ліків». Минувши хлопчиків, автомобіль пірнув у тунель, прорубані в стовбурі секвої (яка розмірами майже вдвічі поступалася долинському дерева-велетня). Але пасажири не звернули уваги на секвої, подивитися на які приїхали з Нью-Хемпшира («Жити вільним або вмерти!»). Жінка і діти, сиділи на задньому сидінні, обернулися, втупившись на Джека і Річарда. Їх широко розкриті роти нагадували чорні печери. Вони тільки що побачили двох підлітків, які з'явилися біля дороги, немов примари, чудесним чином матеріалізувавшись з повітря. Прямо-таки капітан Кірк і містер Спок, перенесені телепортирующим променем з зорельота «Ентерпрайз».


– Зможеш пройти ще трохи? – запитав Джек.


– Звичайно, – відповів Річард.


Джек ступив на асфальт шосе 17 і пройшов крізь величезну дірку в стовбурі секвої.


Подумав, що, можливо, йому все це сниться, і він як і раніше в Долинах, лежить на піску поруч з Річардом, під добрим поглядом Паркуса. Моя мама завжди казала... моя мама завжди казала...


6


Немов прорізуючи густий туман (хоча той день в північній Каліфорнії видався сухим і сонячним), Джек Сойєр вивів Річарда Слоута з лісу секвой, і вони рушили по дорозі, що йшла трохи під ухил, повз сухих грудневих лугів.


...що найважливіша людина на зйомках будь-якого фільму – кінооператор...


Його тіло виразно недоспало. Його розуму потрібно відволіктися.


...що вермут губить хороший мартіні...


Річард мовчки плентався слідом, поглинений своїми думками. Йшов значно повільніше, і Джеку доводилось зупинятися на узбіччі і чекати, поки Річард наздожене його. До маленького містечка, ймовірно, Сторивилла, їм належало пройти ще півмилі або трохи більше. Кілька низьких білих будинків розташувалися вздовж дороги. На даху одного виднілася вивіска «АНТИКВАРІАТ». За будинками над порожнім перехрестям блимав жовтим світлофор. Джек розгледів край щита-покажчика «МОБІЛ» поряд з автозаправною станцією. Річард волочив ноги, низько опустивши голову, що підборіддя ледь не торкався грудей. Коли він наблизився до дожидавшемуся його Джеку, той побачив, що один плаче.


Джек обійняв Річарда за плечі.


– Я хочу тобі дещо сказати.


– Що? – На залитому сльозами особі Річарда читався виклик.


– Я тебе люблю.


Погляд Річарда знову повернувся до дорожнього покриття. Джек не прибирав руку. На мить Річард кинув погляд на Джека, кивнув, їх очі зустрілися. Все це нагадувало слова, які Джек пару раз чув від Лілі Кавано Сойєр: «Джекі, іноді слід промовчати».


– Ми вже у цілі, Річі. – Джек почекав, поки Річард витре очі. – Думаю, хтось повинен зустріти нас на заправці «Мобіл».


– Гітлер, напевно? – Річард притиснув долоні до очей. Через мить взяв себе в руки, і в Сторивилл хлопчики увійшли плечем до плеча.


7


У тіні автозаправної станції стояв «кадилак-ельдорадо» з схожою на бумеранг телевізійною антеною на кришці багажника. Величезний, як будинок на колесах, і чорна, як смерть.


– Ох, Джек, от лайно-о-о, – простогнав Річард і схопив Джека за плече. Його очі широко розкрилися, губи тремтіли.


Джек відчув, як кров знову вспрыснулся адреналін. Тільки тепер він не бадьорив. Навпаки, позбавляв сили. Це вже перебір, перебір, перебір.


Стискаючи в руках темний, ні на що не придатний скляну кулю, в який перетворився Талісман, Джек рушив вниз по схилу до автозаправної станції «Мобіл».


– Джек! – відчайдушно скрикнув Річард. – Що ти робиш? Це один з НИХ! Такі ж автомобілі були в Тэйере! У Пойнт-Венути!


– Паркус велів нам прийти сюди, – відповів Джек.


– Ти з'їхав з глузду, друже, – прошепотів Річард.


– Знаю. Але все буде добре. Ти побачиш. І не називай мене дружком.


Дверцята «ельдорадо» розчинилися, показалася мускулиста нога, обтягнута линялій джинсою. Тривога переросла в дикий жах, коли Джек побачив, що мисок мотоциклетного чобота акуратно зрізаний і з дірки стирчать довгі волохаті пальці.


Стояв поруч Річард пискнув, як польова миша.


З-за керма вилазив Вовк, не інакше, Джек зрозумів це, перш ніж водій повернувся до них обличчям. Зростанням під сім футів, з довгими, кошлатими, не дуже чистими волоссям. У них застряг реп'ях. Коли ж здоровань нарешті обернувся, Джек побачив блиск помаранчевих очей, і раптом жах змінився радістю.


Він побіг до Вовка, не звертаючи уваги ні на заправника, який підійшов ближче, щоб краще розгледіти здорованя, ні на роззяв біля магазину. Волосся здувало з чола, пошарпані кеди лунко ляскали по асфальту, широченна посмішка ледь не розривала обличчя навпіл, очі сяяли, як Талісман.


Комбінезон з нагрудником: «Ошкош», кошкін їжак. Круглі окуляри без оправи, як у Джона Леннона. І широка добра посмішка.


– Вовк! – крикнув Джек Сойєр. – Вовк, ти живий! Вовк, ти живий!


Він стрибнув, перебуваючи ще в п'яти футах від Вовка, і Вовк, посміхаючись, легко і невимушено зловив його.


– Джек Сойєр! Вовк! Ви тільки подивіться! Як Паркус і говорив! Я тут, у цьому Богом поколоченном місці, яке смердить, наче гівно в болоті, і ти теж тут! Джек і його друг! Вовк! Добре! Відмінно! Вовк!


Саме запах підказав Джеку, що перед ним не Вовк, але родич Вовка... і дуже близький.


– Я знав твого брата-по-калу».


Вовк раніше тримав підлітка в своїх міцних волохатих руках. Тепер, вдивившись в обличчя, Джек побачив, що він старший і мудріший його Вовка. Але теж добрий.


– Мого брата Вовка. – Вовк опустив Джека на землю, простяг руку і торкнувся Талісмана подушечкою пальця. На його обличчі читалося захоплене благоговіння. І від дотику в глибинах Талісмана з'явилася, блиснула і зникла яскрава іскра. Немов метеор.


Вовк глибоко зітхнув. Подивився на Джека, посміхнувся. Джек відповів тим же.


Підійшов Річард дивився на обох з подивом і тривогою.


– В Долинах є хороші Вовки, не лише погані... – почав Джек.


– Безліч добрих Вовків, – перебив його Вовк.


Він простягнув руку Річарду. Той після секундного коливання потиснув її. Ледь кисть Річарда зникла в волосатая ручище Вовка, перетворився у вузьку смужку рот хлопчика видав його побоювання: він виразно очікував, що з рукою станеться щось жахливе.


– Це «брат-за-виводку» мого Вовка. – В голосі Джека вчувалася гордість. Він відкашлявся, не знаючи, якими словами висловити гіркоту втрати. Приймають Вовки співчуття? Чи ні? – Я любив твого брата. Він врятував мені життя. За винятком Річарда, у мене не було такого близького друга, як він. Мені шкода, що він помер.


– Він зараз на місяці, – відповів брат Вовка. – Він повернеться. Все йде, Джек Сойєр, як місяць. Все повертається, як місяць. Пішли. Хочу забратися з цього смердючого місця.


На обличчі Річарда відбилося здивування, але Джек розумів і співчував: заправну станцію огортав густий запах нафтопродуктів, що нагадував прозорий коричневий саван.


Вовк підійшов до «кадиллаку» і відкрив задні дверцята, як професійний водій, ким він, судячи з усього, і був.


– Джек? – Річард виглядав переляканим.


– Все нормально, – запевнив його Джек.


– Але куди?..


– Думаю, до моєї матері, – відповів Джек. – Через всю країну в Аркадія-Біч, штат Нью-Гемпшир. Першим класом. Вперед, Річі.


Вони підійшли до автомобіля. На широкому задньому сидінні лежав старий пошарпаний футляр для гітари. Джек відчув, як забилося серце.


– Спіді! – Він повернувся до «брата-по-виводку» Вовка. – Спіді поїде з нами?


– Я такого не знаю, – відповів Вовк. – Щоправда, був у мене дядько з таким прізвиськом, дуже швидкий, але потім охромел – Вовк! – і більше не міг наглядати за стадом.


Джек вказав на гітарний футляр:


– А це звідки?


Вовк посміхнувся, продемонструвавши безліч великих зубів.


– Паркус. Залишив ще ось це. Трохи не забув.


Він дістав із задньої кишені дуже стару листівку. На ній була зображена карусель з дуже знайомими конячками – серед них Джек побачив і Спритну Елу, і Срібну Леді, – але стояли навколо жінки носили турнюри, хлопчаки – бриджі, а чоловіки з розкішними вусами – казанки. Від старості листівка стала шовковистою на дотик.


Джек перевернув її і спочатку прочитав друковану напис: «КАРУСЕЛЬ У АРКАДІЯ-БІЧ, 4 ЛИПНЯ 1894 р.».


Потім глянув на два рядки, надряпані від руки. Писав Спіді – не Паркус, – розмашисто, не дотримуючись правил, м'яким тупим олівцем:


Ти створив чудеса, Джек. З того, що в футлярі, використовуй потрібне тобі – інше збережи або викинь.


Джек сунув листівку в кишеню джинсів і заліз на заднє сидіння «кадилака», ковзаючи по плюшевою оббивці. Побачив, що одна із засувок старого гітарного футляра зламана. Відкрив три залишилися.


Річард вже сидів поруч з Джеком.


– Е-мое! – видихнув він.


Футляр для гітари заповнювали двадцятидоларових купюри.


8


Вовк віз їх додому, і хоча дуже скоро Джек насилу згадував багато події тієї осені, кожну мить цієї поїздки закарбувалося в його пам'яті до кінця життя. Вони з Річардом розташувалися на задньому сидінні «ельдорадо», а Вовк віз їх на схід, і на схід, і на схід. Вовк знав усі дороги, і Вовк віз їх. Іноді запускав касети «Криденс кліруотер ривайвл» – безумовним фаворитом була пісня «Біг по джунглях», – дуже голосно, так, що мало не лопалися барабанні перетинки. Багато часу проводив, слухаючи вітер, для чого кнопкою переміщував скло водійських дверцят. Його це зовсім заворожувало.


На схід, на схід, на схід: в зорю наступаючого ранку, заглиблюється в синяву сутінків насувається вечора, слухаючи спочатку Джона Фогерти, потім вітер, знову Джона Фогерти і знову вітер.


Вони їли в «Стакис». Вони їли в «Бургер кінг». Вони заглянули в «Кентакки фрайд чікен». Там Джек і Річард взяли з обіду, а Вовк – «Сімейне відерце», яке з'їв цілком, двадцять один шматок, судячи по звуках, разом з кістками. Джеку відразу ж згадався Вовк і поп-корн. Де це було? У Мансі. На околиці Мансі, в «Таун-лайн-сиксплексе». Перед тим, як вони опинилися в «Лучезарном будинку». Він посміхнувся і тут же відчув, як стріла вп'ялася в серце. Джек відвернувся до вікна, щоб Річард не побачив сліз в його очах.


На другу ніч вони зупинилися в Джулсбурге, штат Колорадо, і Вовк приготував їм розкішний вечеря на портативному мангалі, який дістав з багажника. Вони їли на засніженому полі під світлом зірок, одягнені в теплі куртки, куплені на гроші з гітарного футляра. Метеори прочерчивали небо, а Вовк танцював на снігу, як дитина.


– Я люблю цього хлопця, – задумливо промовив Річард.


– Так, я теж. Тобі б зустрітися з його братом.


– Шкода, що не вдалося. – І Річард взявся за прибирання, а наступна його вразила фраза Джека до глибини душі: – Я багато забуваю, Джек.


– В якому сенсі?


– У прямому. Після кожної залишилася позаду милі пам'ятаю трохи менше про те, що сталося. Все йде в туман. І я думаю... я думаю, що саме цього й хочу. Послухай, ти впевнений, що з твоєю матір'ю все в порядку?


Джек тричі намагався додзвонитися до матері. Трубку на іншому кінці дроту ніхто не брав. Джек не дуже переживав через це. Не сумнівався, що все буде добре. Сподівався на це. Знав, що вона буде в готелі, коли він повернеться туди. Хвора... але жива. Він сподівався.


– Так.


– Чому вона не бере трубку?


– Слоут як щось нахімічив з телефонами, – відповів Джек. – Можливо, з допомогою персоналу «Альгамбри». Я готовий на це посперечатися. З нею все в порядку. Вона хвора... але з нею все в порядку. Вона там. Я це відчуваю.


– І якщо ця штуковина вилікує її... – Річард поморщився, але потім договорив до кінця: – Ти як і раніше... я хочу сказати, ти досі думаєш, що вона дозволить мені... ти розумієш, залишитися з вами?


– Ні. – Джек почав допомагати Річарду з прибиранням залишків вечері. – Вона докладе всі сили, щоб відправити тебе в сирітський будинок. Або в тюрму. Не мели дурниці, Річард, звичайно ж, ти залишишся з нами.


– Знаєш... після того, що зробив мій батько...


– Це був твій батько, Річард, – зауважив Джек. – Не ти.


– І ти не станеш нагадувати мені? Ти розумієш, змушувати ритися в пам'яті?


– Ні, якщо ти хочеш все забути.


– Хочу, Джек. Дійсно хочу.


Вовк повернувся.


– Ви готові, хлопці? Вовк!


– Так точно, – відповів Джек. – Послухай, Вовк, як щодо касети Скотта Гамільтона, яку я купив в Шайенне?


– Звичайно, Джек. А потім як щодо «Криденс»?


– «Біг по джунглях», вірно?


– Гарна пісня, Джек! Крута! Вовк! Богом поколоченная крута пісня!


– Саме так, Вовк. – Джек повернувся до Річарду і закотив очі. Річард відповів тим же і посміхнувся.


Наступного дня вони їхали по Небрасці і Айові, днем пізніше минули задимлені руїни «Осяйного дому». Джек припустив, що Вовк спеціально вибрав цей маршрут, бо, можливо, хотів побачити місце, де помер його брат. Він знову поставив касету «Криденс», збільшив гучність до максимуму, але Джек все одно розчув його ридання.


Час, здавалося, зупинився, і Джек плавав у ньому, втративши зв'язку з реальністю, відчуваючи торжество і завершеність. Він впорався з дорученою йому справою.


На заході п'ятого дня вони в'їхали в Нову Англію.


## Глава 47


Повернення


1


Вся тривала поїздка з Каліфорнії до Нової Англії, здавалося, злилася в довгу другу половину дня і вечір. Другу половину дня, яка увібрала в себе всі дні, і вечір довжиною в життя, заповнений заходом сонця, і музикою, і емоціями. Величезні чортові кулі вогню, подумав Джек. Та я не в собі. Він вдруге за останні шістдесят хвилин – за його підрахунками – подивився на маленький циферблат на приладовій панелі і виявив, що минуло цілих три години. І було це в один і той же день? Від «Бігу по джунглях» тремтів повітря, Вовк похитував головою в такт, безупинно усміхався, безпомилково знаходячи потрібні дороги, а в задньому вікні небо величезними смугами розфарбовували кольору сутінків: фіолетовий, і синій, і дивовижний густо-червоний, властивий тільки призахідного сонця. Джек пам'ятав кожну деталь цієї довгої поїздки, кожне слово, кожну трапезу, кожен музичний нюанс, і Зута Сімса, і Джона Фогерти, і Вовка, радісно вслушивающегося у шуми повітря, – але реальний час у нього в голові стислося так сильно, що по щільності не поступалося алмазу. Він спав на м'якому задньому сидінні і відкривав очі при світлі або в темряві, під сонцем або під зірками. Серед іншого його пам'ять чітко зафіксувала обличчя людей – особливо жителів Нової Англії, при в'їзді в яку Талісман засвітився знову, сигналізуючи про повернення теперішнього часу або, у разі Джека Сойєра, часу взагалі, – які заглядали на заднє сидіння «ельдорадо» в надії побачити, а раптом до них завітав Мік Джаггер або Френк Сінатра: люди на автостоянках; і матрос і дівчина з кінською фізіономією в кабріолеті, зупиненому на світлофорі в сонячному маленькому містечку в Айові; і худий хлопчина в Огайо, що їхав на велосипеді у повній захисної амуніції. Ні, друзі, це всього лише ми. Сон продовжував цупити Джека до себе. Одного разу, прокинувшись (в Колорадо? Іллінойсі?) під гуркіт року (Вовк клацав пальцями, великий автомобіль плавно котився, небо палахкотіло помаранчевим, і пурпурним, і синім), Джек побачив, що Річард десь роздобув книгу і тепер читає при світлі лампочки, вмонтованою в спинку переднього сидіння. Книга називалася «Мозок Брока». Річард завжди точно знав, котра година. Джек закотив очі і дозволив музиці і небесної розфарбуванні поглинути його. Вони зробили це, вони зробили все... за винятком того, що їм належало зробити в спорожнілому маленькому містечку в Нью-Хемпширі.


П'ять днів або одні довгі, дремотные сутінки? «Біг по джунглях». Тенор-саксофон Зума Сімса, твердять: Ось історія для тебе, тобі подобається ця історія? Річард, який став його братом, його братом.


Час повернулося до Джека, коли, на величному заході п'ятого дня, що ожив Талісман. Оутли, подумав Джек на шосту добу. Я можу показати Річарду тунель Оутли і те, що залишилося від «Бару Апдайка». Я можу показати Вовкові дорогу туди... Але йому не хотілося знову бачити Оутли, відвідування цього міста не принесло б ні радості, ні задоволення. І він віддавав собі звіт, як близька заповітна мета, як багато вони проїхали. Поки Джек дрейфував у часі, Вовк вже виїхав на широченную автостраду 95, вони перетинали Коннектикут, і від Аркадія-Біч їх відділяли лише кілька штатів, від Аркадія-Біч і порізаного узбережжя Нової Англії. Тепер Джек вважав і милі, і хвилини.


2


У чверть на шосту вечора двадцять першого грудня, через три місяці після того, як Джек повернувся обличчям на захід і пов'язав з ним свої надії, чорний «кадилак-ельдорадо» повернув на всипану гравієм під'їзну доріжку готелю «Альгамбра», розташованого у місті Аркадія-Біч, штат Нью-Гемпшир. На заході червоно-помаранчевий захід плавно переходив у жовтизну... і синяву... і королівський пурпур. У оточували готель садах голі гілки колотились один про одного під холодним зимовим вітром. Серед них, буквально тижнем раніше, ще росло дерево, яке ловило і їла дрібну живність: сурков, птахів... його жертвою став і отощавший кіт денного портьє. Це дерево раптово померло. Всі інші перебували у звичайній зимовій сплячці.


Колеса «ельдорадо» шуршало по гравію під'їзної доріжки. Зсередини, приглушена тонованими стеклами, лунала одна з пісень «Криденс кліруотер ривайвл». «Люди, що знають мою магію, – співав Джон Фогерти, – димом заповнили землю».


«Кадилак» зупинився перед широкою двостулкової дверима. За нею панувала темрява. Фари погасли, і довгий автомобіль застиг в тіні. Лише білий димок ліниво піднімався над вихлопною трубою так горіли помаранчеві габаритні вогні.


Тут, в кінці дня; тут, на заході, пламенеющем у всій своїй пишноті на західному небосхилі.


Тут:


Прямо тут і зараз.


3


Заднє сидіння «кадилака» заливав слабкий, нестійкий світло. Талісман мерехтів... світився ледь-ледь, наче вмираючий світлячок.


Річард повільно повернувся до Джека. На його блідому обличчі читався переляк. Він стискав книжку Карла Сагана обома руками, скрутивши її, точно праля – простирадло.


Талісман Річарда, подумав Джек і посміхнувся.


– Джек, ти хочеш...


– Ні, – обірвав його Джек. – Чекай тут, поки я тебе не покличу.


Він відчинив задні дверцята і, вилазячи з салону, глянув на Річарда. Маленький і сжавшийся, з нещасним виглядом, той сидів у кутку, згорнувши книгу в трубочку, наче намагався вичавити з неї воду.


Не роздумуючи, Джек пірнув назад у салон і поцілував Річарда в щоку. Річард на мить обійняв Джека і міцно притиснув до себе. Потім відпустив. Жоден з них не вимовив ні слова.


4


Джек вирушив до драбини, що вела до вхідних дверей... але повернув направо і підійшов до краю під'їзної доріжки. За металевою огорожею земля обірвалася, падаючи прямовисно до пляжу. Праворуч чорним силуетом на тлі темніє неба промалювалися «американські гірки» парку розваг «Аркадії весела країна».


Джек подивився на схід. Вітер, трепавший сади «Альгамбри», підхопив волосся з його чола і відкинув назад.


Джек підняв кулю на витягнутих руках, немов збираючись принести його в дар океану.


5


Двадцять першого грудня 1981 року хлопчик по імені Джек Сойєр стояв неподалік від того місця, де вода зустрічалася з землею, тримаючи в руках предмет, наділений певними достоїнствами, і дивився на що йде в ніч Атлантичний океан. У той день йому виповнилося тринадцять років, нехай він про це і не пам'ятав, і його відрізняла надзвичайна краса. Легкий бриз відкидав з високого, чистого чола каштанові, мабуть, занадто довге волосся. Хлопчик стояв, думаючи про свою матір, про їхнє номер у цьому готелі. Включить вона світло там, нагорі? Він вважав, що так.


Джек повернувся, його очі яскраво блиснули в м'якому сяйві Талісмана.


6


Тремтячою исхудалой рукою Лілі обмацувала стіну в пошуках вимикача. Знайшла і натиснула. І будь побачив її в цей момент тут же відвернувся б. В останній тиждень рак, який жив у неї всередині, додав прудкості, немов відчув, йому можуть перешкодити довести справу до кінця. Лілі Кавано важила тепер сімдесят вісім фунтів. Пожовтіла шкіра і обтягувала череп, наче пергамент. Коричневі мішки під очима стали мертвотно-чорними, а самі очі гарячково палали, але були порожніми. Від грудей не залишилося й сліду, як і від плоті на руках. На сідницях і стегнах розквітли пролежні.


Цим біди не вичерпувалися. Кілька днів тому Лілі ще й підхопила пневмонію.


Втім, з урахуванням її стану залишалося тільки дивуватися, як вона не захворіла раніше. Пневмонія могла початися і при задовільних умовах проживання... а Лілі потрапила в екстремальні. Гаряча вода більше не подавалася в батареї центрального опалення. Лілі не могла сказати, з яких пір: час стало для неї настільки ж невизначеним і розмитим, як і для Джека в «ельдорадо». Вона Знала тільки одне: перестали топити в той самий вечір, коли вона розбила вікно, проганяючи чайку, схожу на Слоута.


З тієї пори «Альгамбра» перетворилася в кинутий холодильник. В склеп, в якому її незабаром чекала смерть.


Якщо все це сталося завдяки Слоуту, то він виконав біса хорошу роботу. З готелю пішли всі. Всі. Покоївки більше не котили по коридорах поскрипывавшие візки. Не насвистував сантехнік. З-за реєстраційної стійки зник портьє з стисненими губами. Слоут сунув їх у кишеню і забрав з собою.


Чотирма днями раніше, коли вона не змогла знайти в номері достатньо їжі, щоб вгамувати свій пташиний апетит, – Лілі вилізла з ліжка, вийшла в коридор і повільно дісталася до ліфта. В цю експедицію вона взяла з собою стілець, то сідаючи на нього відпочити, звісивши голову, то використовуючи його в якості ходунків. Їй знадобилося сорок хвилин, щоб подолати сорок футів до ліфтової шахти.


Вона натискала і натискала кнопку виклику, але кабіна не піднялася. Кнопка навіть не засвітилася.


– Твою матір, – хрипко пробурмотів Лілі і повільно пройшла ще двадцять футів до сходів.


– Гей! – гукнула вона вниз, а потім надовго закашлялася, навалившись на спинку стільця.


Може, вони не почули мого крику, але точно повинні почути, як я выхаркиваю те, що ще залишилося від моїх легенів, подумала Лілі.


Проте ніхто не прийшов.


Вона крикнула знову, викликавши ще один приступ кашлю, а потім рушив в зворотний шлях по коридору, нагадував автостраду в Небрасці в ясний день. Вона не зважилася спуститися вниз, знаючи, що піднятися їй вже не вдасться. Так внизу нікого не було – ні в коридорі, ні в «Сідлі баранчика», ні в кафетерії, ніде. І телефони не працювали. У всякому разі, у неї в номері телефон точно не працював, і вона не чула ні одного дзвінка в цьому старому мавзолеї. Спускатися не мало сенсу. Погана ідея. Вона не хотіла замерзнути до смерті у вестибюлі.


– Джекі, – пробурмотіла вона, – де ти, чорт по...


Тут Лілі знову закашлялася, та так сильно, що в якийсь момент, втративши свідомість, впала на бік, впустивши на себе цей потворний стілець, і пролежала на холодній підлозі мало не годину. Можливо, саме тоді пневмонія і переселилася в швидко хиреющий район, в який перетворилося тіло Лілі Кавано. Привіт, великий містер Ер! Можете називати мене велика Пе! Я тут новенька, але на фініші збираюся обігнати вас!


Якимось чином Лілі добралася до своєї кімнати, потім у неї почала підніматися температура, дихання ставало все голосніше і голосніше, і в якийсь момент її запалений мозок вирішив, що легені – це два акваріуми, в яких гримлять втоплені ланцюга. І все-таки вона трималася... трималася. Тому що якась частина її розуму продовжувала стверджувати – якою шаленою здавалася ця ідея, – що Джек вже повертається, поспішає до неї з тієї дали, де побував.


7


Початок її останнього забуття нагадувало поява ямочки на піску – ямочки, яка, обертаючись, швидко стає лійкою. Стук утоплених ланцюгів перейшов в довгий сухий хрип: Х-х-х-х-х-р-р-р-р...


Потім щось вирвало Лілі з цієї заглиблюється спіралі і направило на пошуки вимикача в холодній темряві. Вона вибралася з ліжка. У неї не могло вистачити на це сил. Лікар розсміявся б при одній думці про це. Однак Лілі вибралася. Двічі впала, але все-таки піднялася, зціпивши губи в рішучу смужку. Пошукала стілець, намацала, почала просуватися до вікна.


Лілі Кавано, королева бі-фільмів, пішла. До вікна наближався ходячий жах, сожранный рак, палаючий в лихоманці.


Вона дісталася до вікна і визирнула.


– Джек! – спробувала крикнути Лілі. З губ зірвався ледве чутний шепіт. Вона підняла руку, спробувала махнути. Ледь


(А-а-а-а-х-х-х-х...)


не втратила свідомість. Схопилася за підвіконня.


– Джек!


Раптово світна куля в руках темної фігури яскраво спалахнув, освітивши особа, і Лілі побачила, що це її син. Це Джек, слава Богу, це Джек. Джек повернувся.


Фігура зірвалася з місця.


Джек!


Запалі, вмираючі очі спалахнули. Сльози потекли з жовтим, ссохшимся щоках.


8


– Мама!


Джек перетнув вестибюль, зауважив, що старомодний телефонний комутатор оплавлен і закопчен, як після пожежі, викликаного коротким замиканням, і миттєво забув про нього. Він побачив її, і вона виглядала жахливо: силует мерця у вікні.


– Мама!


Він вибіг по сходах, перестрибуючи спочатку через дві сходинки, потім через три. Талісман у його руках віддав червоно-рожеву спалах і потемнів.


– Мама!


Вже в коридорі, що веде до їх кімнатах, він почув її голос: не дзвінко-гримлячий або трохи вібруючий сміхом. Ні, тепер вона хрипіла, як істота, переступила поріг смерті.


– Джекі?


– Мама!


Він увірвався в кімнату.


9


Сидячи в припаркованому біля готелю автомобілі, Річард Слоут дивився вгору через тоноване скло. Що робив тут він, що робив тут Джек? У нього боліли очі. Він напружував їх, намагаючись розгледіти верхні поверхи у вечірньому присмерку. Коли трохи нахилив голову набік, сліпучий спалах вирвалася з декількох вікон, на мить немов укривши фасад простирадлом білосніжного світла. Річард опустив голову між колінами і застогнав.


10


Вона лежала на підлозі під вікном – саме там він нарешті побачив її. Зім'ята, якась сіра постіль була порожньою, спочатку йому здалося, що і спальня, безладом нагадувала дитячу, теж порожня... У Джека все похололо всередині, слова застрягли в горлі. Але тут Талісман вистрілив черговий ослепляющей спалахом, і на мить усі в кімнаті стало безбарвно-білим. Вона знову прохрипіла: «Джекі?» – і він проволав у відповідь: «Мама!» – побачивши під вікном її, нагадує зім'яту цукеркову обгортку. Змарнілу донезмоги, з волоссям, розсипаними по брудному килиму. Її руки були як лапки маленького звірка, бліді і скребуть по підлозі. «Господи, мама, чорт забирай, як же так», – пробелькотів він, а в наступну мить вже перетнув кімнату, не зробивши жодного кроку: проплив, проповзав по заставленій меблями, застиглої спальні Лілі, і мить це закарбувалося в його пам'яті, ніби зображення на фотопластинці. Її волосся на брудному килимі, її стали такими тоненькими руки.


Джек вдихнув густий запах хвороби, близької смерті. Він не був лікарем і поняття не мав, що не так з тілом Лілі. Знав тільки одне: його мати вмирала, життя йшла через невидимі тріщини, і часу у неї було зовсім нічого. Вона двічі вимовила його ім'я, але, схоже, це вичерпало її сили. Плачучи, він поклав руку на голову втратила свідомість Лілі, а Талісман опустив на підлогу.


Її волосся немов були повні піску, голова горіла.


– Ох, мамо, мамо.


Як і раніше, не бачачи обличчя матері, Джек підсунув під неї руки. Стегно під тонкою нічний сорочкою раскалилось і обпікало долоню. Під іншою долонею палала лопатка. На кістках не залишилося плоті. На шалений, застигле мить Лілі ніби перетворилася в брудного маленької дитини, залишеного помирати на самоті. Сльози потоком текли з очей Джека. Він підняв мати, як піднімають купу старого одягу. Застогнав. Руки Лілі безсило повисли, немов дві соломинки.


(Річард)


Річард відчував себе... не так погано в порівнянні з Лілі, навіть коли мішком лежав у нього на спині під час спуску в отруєний Пойнт-Венути. Шкіру Річарда покривали прищі, виразки, висипання, і у нього теж піднялася температура, але Джек розумів, що його мати перебуває в куди більш страшному стані, що в такому стані вже й не живуть. І тим не менш вона вимовила його ім'я.


(і Річард ледь не помер)


Вона вимовила його ім'я. Джек вчепився за це. Вона дісталася до вікна. Вона вимовила його ім'я. Навіть уявити собі, що вона помре... неможливо, неймовірно, аморально. Одна рука теліпалася перед ним, тростинка, чекає, поки її зріжуть серпом... обручку давно зісковзнула з пальця. Джек плакав і не міг зупинитися.


– Усе добре, мамо, – бурмотів він, – все добре, все добре, все добре.


Обвислий на його руках тіло раптом завібрував, немов погоджуючись.


Джек обережно поклав Лілі на ліжко, і вона легко перекотилася на бік. Сперся на ліжко коліном, нахилився над матір'ю. Тонкі волосся впали з її обличчя.


11


Одного разу, перед самим початком подорожі, він відчув сором, коли не впізнав матір, вирішивши, що це якась стара – втомлена, вымотавшаяся літня жінка, яка сиділа в чайній. Ілюзія пішла, Лілі Кавано Сойєр знайшла звичний незмінний образ. Істинна, справжня Лілі Кавано не могла постаріти, залишалася вічною блондинкою, посмішка якій виблискувала, як выкидное лезо, а особа весело посилало всіх до біса. Фотографія цієї Лілі на рекламному щиті колись зміцнила серце її сина.


Жінка на ліжку нічим не нагадувала ту актрису. Сльози засліпили Джека.


– Ні, ні, ні, – пробурмотів він і провів пальцями по пожовклій щоці.


У неї не залишилося сил навіть для того, щоб підняти руку. Він узяв у свої долоні її худеньку посеревшую кисть, яка перетворилася в пташину ніжку.


– Будь ласка, будь ласка, не... – Джек не зміг змусити себе вимовити це слово.


І раптово усвідомив, як багато зуміла зробити ця иссохшая жінка. Вона ж підійшла до вікна, щоб подивитися вниз. Його мати знала, що він повертається. Не сумнівалася в цьому – і завдяки якійсь невідомій йому зв'язку з Талісманом відчула момент його приїзду.


– Я тут, мамо, – прошепотів він. З носа потекло. Він витер його рукавом.


Тільки тут Джек зрозумів, що тремтить.


– Я привіз Талісман. – В цей момент він щиро пишався тим, що йому вдалося зробити. – Я його привіз.


Джек обережно опустив тендітну руку на покривало.


Талісман раніше світився там, куди він його поклав (дуже обережно): на підлозі, поруч зі стільцем. Але світ цей був слабким, нерішучим, каламутним. Джек вилікував Річарда, прокотивши світна куля по тілу одного; вилікував і Спіді. Однак тут треба було здійснитися чогось іншого. Джек це знав, але не міг сказати, що саме мусить зробити... тому що питання полягало не в знанні, а на вірі.


Він ніколи не розбив би Талісман, навіть для того, щоб врятувати життя матері, – це він розумів прекрасно.


Нутро Талісмана повільно наповнювалося туманною білизною. Імпульси зливалися воєдино, перетворюючись у стійке світло. Джек поклав руки на кулю, і той вистрілив сліпучої стіною світла. Веселка! – здавалося, говорив цей світ. НАРЕШТІ!


Джек попрямував до ліжка, Талісман освітлював кімнату від підлоги до стелі, від стіни до стіни, яскраво освітлюючи постіль.


Як тільки Джек підійшов впритул до ліжка, поверхню Талісмана почала змінюватися під його пальцями. Скляна твердість ставала менш гладкою, більш пористою. Подушечки пальців тепер вдавлювалися в Талісман. Заповнювала його непрозора білизна клубочилась і темніла.


В цю мить Джек відчув сильне – точніше, лютий – почуття, якого і уявити собі не міг в той давній день, коли вирушив на першу прогулянку по Долинах. Він усвідомив, що Талісман, з-за якого пролилося стільки крові, який приніс стільки клопоту, якимось непередбачуваним чином збирається змінитися. Він збирається змінитися навіки, і йому, Джеку, належить з ним розлучитися. Талісман більше не буде належати йому. Чиста поверхня Талісмана теж почала паморочитись, розм'якшуватися. Тепер Джек ніби тримав у руках не скло, а нагріту пластмасу.


Він квапливо засунув змінюється Талісман в руки матері. І Талісман знав, що потрібно робити. Саме заради цього моменту – і ніякого іншого – його створили в якоїсь чарівної майстерні.


Джек не знав, чого він чекає. Спалахи світла? Запаху ліків? Великого вибуху?


Нічого не сталося. Мати продовжувала помирати у нього на очах.


– Будь ласка, – прошепотів Джек. – Мама... будь ласка...


У нього перехопило подих. В Талісман раптом беззвучно розійшовся шов – одна з вертикальних канавок. Світло повільно линув з нього, огортаючи руки матері. З туманного нутра вспоротого, пустеющего кулі вихлюпувалося все більше світла.


Зовні раптом донісся гучний спів птахів, які святкують своє існування.


12


Все це Джек сприймав як в тумані. Затамувавши подих, він нахилився вперед і спостерігав, як Талісман виливається на ліжко його матері. Хмарна яскравість набрала чинності. Вертикальні і горизонтальні смужки знову стали чіткими. Повіки матері здригнулися.


– Ох, мамо, – прошепотів Джек. – Ох...


Сіро-золотистий світло продовжував витікати через розкрився шов і, клубясь, піднімався по руках матері. Її ссохшееся особа з проваленими щоками трохи нахмурилось.


Джек глибоко зітхнув, сам того не відаючи.


(Що?)


(Музика?)


Сіро-золотисте хмара з глибин Талісмана розтягувалося над тілом матері, накриваючи його напівпрозорої, трохи матовою, рухомої оболонкою. Джек спостерігав, як ця рідка плівка ковзає по грудях Лілі, за її висохлих ніг. З розкритого шва в Талісман разом з сіро-золотистим хмарою виходив дивовижний запах, солодкий і терпкий, квітів і землі, добрий, життєрадісний. Запах народження, подумав Джек, хоча ніколи не був присутній при пологах. Джек втягнув його в легені і, изумляясь побаченого, раптом згадав, що він, Джек Сойєр, теж народився в цю саму хвилину, а потім уявив собі, ледве усвідомлюючи, про що мова, щілина в Талісман – піхва (зрозуміло, він ніколи не бачив піхви і мав самі зародкові уявлення про його будову). Він дивився на цю щілину.


І тут Джек вперше почув неймовірний гомін, піднятий птахами за вікнами, змішаний з далекою музикою.


(Музикою? Що за?..)


Маленький кольоровий кулька світла пронісся перед його очима і, на мить виблискуючи у відкритій щілини, зник під затьмареній поверхнею Талісмана, немов голуб, який пірнув у рухоме газова хмара. Джек моргнув. Кулька нагадував... За першим пішов другий, і на цей раз Джек встиг розгледіти на малюсінькому кульці плями синього і коричневого, зеленого, лінії берегів і гірських хребтів. Йому прийшло в голову, що в цьому маленькому світі варто застиглий Джек Сойєр і дивиться вниз на ще більш крихітний кольоровий кулька, а на тій маленькій кульці варто свій Джек зростанням з порошинку і дивиться на світ розміром з атом. Третій світ пішов за першими двома і, обертаючись, зник у глибинах Талісмана.


Лілі ворухнула правою рукою і застогнала.


Джек вже плакав ридма. Вона буде жити. Тепер він це знав. Все спрацювало, як і говорив Спіді, і Талісман повертав життя в висушене, пожранное хворобою тіло його матері, вбиваючи зло, яке вбивало її. Джек нахилився вперед, ледь не піддавшись всеохоплюючій бажанням поцілувати Талісман. Його огорнули запахи жасмину, і гібіскуса, і свежевспаханной землі. Сльоза впала з кінчика носа і блиснула зіркою в колонах світла, що піднімалися з Талісмана. Він побачив низку зірок, проплывших повз розкритого шва, блискаюче жовте сонце, оточене чорними просторами. Музика, здавалося, наповнювала Талісман, кімнату, весь світ. Особа жінки – незнайомки – пропливло через розкритий шов. Обличчя дітей, потім особи інших жінок. Сльози котилися по обличчю Джека, він бачив в Талісман обличчя своєї матері, усміхнене обличчя королеви десятків фільмів. Потім побачив власне обличчя, плававшее серед всіх цих світів і життів, які поспішали до народження всередині Талісмана, і подумав, що зараз вибухне від надлишку почуттів. Він розширювався. Він дихав світлом. І нарешті почув звуки подиву, які пролунали навколо нього: очі матері відкрилися і залишалися відкритими як мінімум дві благословенні секунди...


(живі, як птахи, як світи всередині Талісмана, до нього прийшли звуки тромбонів і труб, крики саксофонів, голоси жаб та черепах, і голубів, співочих «Люди, що знають мою магію, димом заповнили землю»; до нього прийшли голосу Вовків, грають вовчу музику на місяці. Хвиля била в ніс корабля, і риба выпрыгивала з озера, щоб вдаритися боком об поверхню води, і веселка накривала землю, і мандрівний підліток розбивав краплину слини, щоб вирішити, в яку сторону йти, і отшлепанный дитина морщив обличчя і відкривав рот, і приголомшливий голос оркестру співав всім своїм величезним серцем; і кімната заповнилася димним слідом єдиного голосу, який піднімається, і піднімається, і піднімається над цими набігами звуку. Ревіння потужних двигунів, і свист фабричних гудків, і десь лопнула шина, і де вибухнула петарда, і закохана прошепотіла «ще», і запищав дитина, і крик наростав, і якийсь час Джек не усвідомлював, що нічого не бачить, але потім зір повернувся).


Очі Лілі широко розкрилися. Розуміючи втупилися на Джека. То ж нерозуміння читається в очах новонародженого, якого ляпанцем приводять у цей світ. Потім Лілі судорожно вдихнула.


...і від цього світи, і обертаються галактики, і всесвіти річкою піднялися і витекли з Талісмана. Вони піднімалися потоком, переливаючись всіма кольорами веселки. Вони протікали в її рот і ніс... виблискуючи, розсипалися крапельками роси на її иссохшей шкірі і танули, проникаючи всередину. На мить все тіло його матері сяяло різнобарв'ям...


...на мить його мати стала Талісманом.


Всі ознаки хвороби зникли з її обличчя. Це сталося не за якийсь проміжок часу, поступово, як показують у кіно. Все сталося разом. Миттєво. Вона хворіла... а тут одужала. На щоках цвіли троянди. Тонке, рідке волосся стали гладкими і густими, знайшли колір темного меду.


Джек дивився на неї, а вона, з ліжка, вдивлялася в його обличчя.


– Ох... ох... Господи... – прошепотіла Лілі.


Райдужне сяйво вже тануло... але здоров'я залишилося.


– Мама? – Джек нахилився нижче. Щось затріщало під його пальцями, мнучись, як целофан. Тендітна оболонка Талісмана. Він поклав її на столик біля ліжка. Щоб звільнити місце, відсунув кілька бульбашок з таблетками. Деякі впали на підлогу і розбилися, але тепер це не мало значення. Лілі більше не потрібні ліки. Джек випустив оболонку з рук з благоговінням, відчуваючи – ні, знаючи, що вона скоро зникне.


Його мати посміхнулася.


Чарівною, задоволеною, трохи здивованим усміхом: Привіт, світ, це знову я, повернулася! Ну хто б міг подумати?


– Джек, ти знову вдома, – сказала вона і потерла очі, щоб переконатися, що він не міраж.


– Звичайно. – Джек спробував посміхнутися. І досяг успіху, незважаючи на котилися по обличчю сльози. – Звичайно, будь певна.


– Я відчуваю себе набагато краще, Джекі.


– Так? – Продовжуючи посміхатися, він витер мокрі очі долонями. – Це добре, мамо.


Її очі блищали.


– Обійми мене, Джекі.


В кімнаті на четвертому поверсі порожнього готелю на крихітному узбережжі Нью-Хемпшира тринадцятирічний підліток на ім'я Джек Сойєр нахилився вперед, закрив очі і, усміхаючись, міцно обійняв свою матір. Він усвідомив, що до нього повернулася звична життя зі шкільними заняттями, і друзями, і іграми і музикою; життя, де вранці ходили в школу, а вечорами залазили під ковдру, – звичайне життя тринадцятирічного підлітка (якщо, звичайно, життя підлітка можна назвати звичайною, з усією її барвистістю і великою кількістю вражень). І це подарував йому Талісман. Коли Джек згадав про нього і повернувся до прикроватному столика, Талісман зник.


Епілог


У білосніжній спальні, заповненої стривоженими жінками, Лаура Делессиан, королева Долин, відкрила очі.


Висновок


Так закінчується ця хроніка. І оскільки це історія хлопчика, вона повинна зупинитися на цьому, а якщо її продовжити, вона стане історією дорослої людини. Коли пишеш роман про дорослих, то наперед відомо, де треба поставити крапку – на весіллі; а коли пишеш про дітей, доводиться ставити крапку там, де це все зручніше.


Більшість героїв, що діють у цій книзі, ще не померли і досі живуть щасливо і благополучно. Бути може, автору захочеться з часом зайнятися подальшою долею молодших героїв книги і подивитися, що за люди з них вийшли, а тому не слід розповідати зараз про цій порі їх життя.


Марк Твен. Пригоди Тома Сойєра


Користуючись нагодою, перекладач висловлює щиру подяку російськомовним фенам Стівена Кінга (насамперед Олексію Анісімову з Сестрорецка, Ользі Бугровой з Москви, Олександру Горешневу із Ставрополя, Антону Єгорову з Тули, Олексію Єфімову з Санкт-Петербурга, Єгору Куликову з Томська, Сергію Ларіну з Рязані, Валерію Ледовскому із Ставрополя, Анни Михайлової з Новосибірська, Олексію Рожину з Санкт-Петербурга, Анастасії Садовий із Саратова, Катерині Соймановой з Томська, Анатолію Уманському з Єкатеринбурга), який прийняв участь у роботі над чорновими матеріалами перекладу, і адміністрації сайтів «Стівен Кінг. ру – Творчість Стівена Кінга», «Російський сайт Стівена Кінга» і «Стівен Кінг. Королівський клуб» в особі Дмитра Голомолзина, Катерини Лян і Сергія Тихоненко, зусиллями яких цю роботу вдалося провести.


Примітки


1


Тут і далі цитати з роману «Пригоди Гекльберрі Фінна» дано в перекладі Н. Дарузес. – Тут і далі приміт. пер.


2


День пам'яті, День праці – офіційні святкові дні, які відзначаються відповідно 30 травня і в перший понеділок вересня.


3


Фільм категорії «Б» (бі-фільм) – кінокартина з невеликим бюджетом, не призначена для масового прокату.


4


Алюзія на розповідь класика американської літератури Генрі Джеймс (1843-1916) «Велике гарне місце».


5


Дике Дитя – герой коміксів компанії «Марвел».


6


Савіл-роу – вулиця в Лондоні, на якій розташовані ательє дорогих чоловічих кравців.


7


«Сержант Ф'юрі і його репетують команда» – комікси про вигаданого підрозділі рейнджерів часів Другої світової війни, що видавалися в 1963-1981 рр ..


8


«Карлтон» – сигарети з дуже низьким вмістом смоли та нікотину.


9


Джин Крупа (справжнє ім'я Юджин Бертрам Крупа, 1909-1973) – американський барабанщик-віртуоз, зірка «свінгового ери». Відомий завдяки дуже енергійному та яскравого стилю.


10


Спіро Агню (справжнє ім'я Спірос Анагностопулос, 1918-1996) – віце-президент США від республіканської партії з 1969 по 1973 р.


11


«Ти стежиш за своїм ротом, я займаюся своєю справою» – фраза з пісні відомого американського джазмена Луї Джордана (1908-1975).


12


Дейв Брубек (1920-2012) і Ерролл Гарнер (1921-1977) – американські джазові піаністи.


13


П'єси Жана Поля Сартра (1944) і Бена Джонсона (1606), відповідно.


14


Менестрель-шоу – жартівливе подання, в якому беруть участь білі, загримовані під негрів.


15


Олд-Бейлі – вулиця в Лондоні, де знаходиться Центральний кримінальний суд.


16


Догтаун – дослівно «Собачий місто» (англ.).


17


Дискреційний дохід – частина чистого доходу споживача, що залишається після неминучих витрат, сплати податків, витрат на задоволення найперших життєвих потреб.


18


Алюзія на казку Беатрікс Поттер «Історія Тіммі Типтопа» про бельчонке, який став дуже товстим.


19


Відповідь (That a king will be a king all his life, but once a knight's enough for any man) містить двозначність: оскільки буква k в слові knight не вимовляється, виходить «а звичайній людині достатньо одного разу за ніч».


20


Клейдесдалы – порода коней-ваговозів, виведена на початку XIX ст. в Шотландії; символ компанії «Будвайзер» з кінця 1920-х рр.


21


10 ®C.


22


38,9 ®C.


23


Вуки – волохаті двоногі гуманоїди з планети Кашиик («Зоряні війни»).


24


«Людина-від-Глэда» – сивочолий пан в білому з рекламних роликів продукції американської компанії «Глэд» 1960-х рр ..


25


Книга Приповістей Соломонових, 13:25.


26


«Клуб 700» – щотижнева релігійна телепередача, що виходить в ефір з 1966 р.


27


Бог з машини (лат.).


28


Письменника і журналіста Джона Макфі (р. 1931), лікаря Льюїса Томаса (1913-1993) і палеонтолога і біолога Стівена Джея Гулда (1941-2002) об'єднує робота в жанрі науково-популярної літератури. «Великий палець панди» – збірник статей С. Дж. Гулда.


29


39,4–40,6 ®C.


30


Алюзія на роман Ніколаса Мейєра «Вам шкідливий кокаїн, містер Холмс».


31


«Веселий король» (переклад С. Маршака).


32


Насправді Джек цитує вірш Т. З. Еліота «Літтл Гиддинг» (переклад А. Сергєєва).


33


«Рибне привітання» – відома антивоєнна пісня американського співака і композитора Кантрі Джо Макдональда (р. 1942).


34


Алюзія на вірш американського поета Роберта Фроста (1874-1963) «Сніжний вечір у лісі».


35


Поцілуй мене в зад, дорогий (позов. фр.).


36


Діамантовий Джим Брейді (справж. ім'я Джеймс Бачанан Брейді, 1856-1917) – американський бізнесмен, фінансист, філантроп. Отримав таке прізвисько за любов до діамантів. Він жодного разу не одружився, і дітей у нього не було, зате йому належав перший у Нью-Йорку автомобіль.


37


Вивіска перукаря – стовп зі спіральною біло-червоним забарвленням.