# Збірник детективних оповідань

Джеффри Дивер

Зміст

Обкладинка

Посвята

вступ

Без Джонатана

Вихідний

За надані послуги

Гарний

Осінній хлопець

Віч-на-віч

Трикутник

Весь світ — сцена

На риболовлю

Ноктюрн

Менший злочин

Порожня картка

Різдвяний подарунок

Разом

Вдова з Пайн-Крік

Солдат на колінах

Уривок «Сад звірів».

Про Джеффрі Дівера

Авторське право


«[Лінкольн Райм] один із найяскравіших і найвразливіших героїв кримінальної літератури».

— New York Post

«Лабіринтоподібні сюжети Дівера вражають. . . . [Він] знає, як грати в цю гру за все, чого вона варта».

— The New York Times Book Review

Хвала Джеффрі Діверу та його Нью-Йорк Таймс найкращі продавці

ЗНИКЛА ЛЮДИНА

«Романи Дівера про Лінкольна. . . є шедеврами сучасної кримінології».

— Philadelphia Daily News

«Трикучий трилер. . . . Перегортач сторінок. . . . Залучення. . . . Розважальний, напружений. . . . «Зникла людина » має добре продуманий сюжет і захоплюючого лиходія».

— Chicago Sun-Times

«Геніально підступний. . . . [Сюжет] настільки кривий, що міг би сховатися за гвинтовими сходами. . . . Дівер доставляє. Кінотрилери мають бути такими хорошими».

-Люди

«Це прем'єр-Дівер. . . . Неймовірно цікаво».

— Publishers Weekly

«Ніхто не розбирається в деталях краще, ніж Дівер. . . . Добре досліджено та захоплююче».

— Книжковий список

«Контроль Дівера над своїм матеріалом дуже приємний. . . . Дівер повинен прийняти глибокий уклін».

—Santa Fe New Mexican (NM)

КАМІННА МАВПА

«Надзвичайна напруга. . . . Кам’яна Мавпа виконує всі гімнастичні сюжетні повороти, типові для Дівера».

-Люди

"Мавпа бачить мавпа робить . . . і ця мавпа наразі працювала найкраще».

— Publishers Weekly

ГОВОРИТИ ЯЗИКАМИ

«Шок. . . . Говорити мовами — це як Cape Fear на стероїдах. Це надзвичайно огидна, але, безперечно, напружена історія про помсту. . . . Лиходій гладкий і спокусливий».

— Los Angeles Times

«Що відрізняє цей трилер . . . це персонажі Метьюза та Кольєра. . . . Є багато дій. . . . Досить насильства й божевілля, щоб задовольнити найбільш кровожерливі апетити».

— Chicago Tribune

СИНІЙ НІДЕ

«Захоплюючий високотехнологічний перегортач сторінок».

— Хроніка Сан-Франциско

«Чудовий трилер».

— USA Today

«Провід високої напруги. . . . Дівер продовжує хвилювання. . . . [Він] наповнює кожне натискання клавіш напругою».

-Люди

«The Blue Nowhere» — це той рідкісний кібертрилер, який не змушує нас виходити з системи посередині».

— Entertainment Weekly

ПОРОЖНЄ КРІСЛО

«Майстерно. . . . захоплення. . . . Ви потрапляєте в диявольський, швидкісний веселий дім Дівера, поїздка крізь хащі поворотів, яка змусить вас якнайшвидше покотитися до завершення».

— New York Post

«[] Погоня за прискореним пульсом. . . . Кручений. . . . Наукова кмітливість і психологічна хитрість».

— The New York Times Book Review

ДИЯВОЛА СЛЬОЗИЦЯ

«Диявольський напружений трилер. . . . Залишає нас слабкими».

— The New York Times Book Review

ТАНЦІВНИЦЯ ТРУНИ

«Це настільки добре, наскільки це можливо. . . . Серія «Лінкольн Райм» просто неперевершена».

— San Jose Mercury News

Дякуємо за придбання цієї електронної книги Simon & Schuster.


Приєднуйтеся до нашого списку розсилки та отримуйте оновлення про нові випуски, пропозиції, бонусний вміст та інші чудові книги від Simon & Schuster.

НАТИСНІТЬ ТУТ , ЩОБ ЗАРЕЄСТРУВАТИСЯ

або відвідайте нас онлайн, щоб зареєструватися на

eBookNews.SimonandSchuster.com


ЗМІСТ


ВСТУП

БЕЗ ДЖОНАТАНА

T W EEKENDER

ЗА НАДАНІ ПОСЛУГИ

ГАРНИЙ

Т О П А Н Н Я ХЛОПЕЦЬ

ВІЧ -НА - ВІЧ

ТРИКУТНИК

ВСІ СЦЕНИ СВІТУ

G ОДНА РИБАЛКА

Н ОКТУРН

МЕНШЕ -Я ВКЛЮЧАЮЧО ОБРАЗУ

ПУСТА КАРТА

РІЗДВЯНИЙ ПОДАРУНОК

РАЗОМ

ВДОВА З ПАЙН КРИКУ

СТАРШИЙ СОЛДАТ

Уривок «Сад звірів».

Про Джеффрі Дівера

Моїй сестрі та колезі-письменниці Джулі Ріс Дівер

«Весь світ — сцена» раніше з’являлася в «Багато галасу про вбивство» (Berkley Prime Crime).

“Beautiful” раніше з’являвся в Ellery Queen Mystery Magazine і The World's Finest Mystery and Crime Stories: Third Annual Collection: Vol. 3 (Кузня).

“The Blank Card” раніше з’являвся в журналі Ellery Queen Mystery Magazine.

«Очі в очі» раніше з’являвся в «Непримиренні розбіжності» (HarperCollins).

«The Fall Guy» раніше з’являвся в журналі Ellery Queen Mystery Magazine і The Year’s 25 Finest Crime and Mystery Stories, 7th Edition (Керролл і Граф).

«За надані послуги» раніше публікувався в Ellery Queen Mystery Magazine і The World's Finest Crime and Mystery Stories, 1st Edition (Berkley).

«Gone Fishing» раніше з’являвся в журналі Ellery Queen Mystery Magazine.

«The Kneeling Soldier» раніше з’являвся в Ellery Queen Mystery Magazine і The Year’s 25 Best Crime, 7th Edition (Carroll and Graf).

“Lesser Included Offense” раніше з’являвся в журналі Ellery Queen Mystery Magazine.

«Ноктюрн» раніше з’являвся в Ellery Queen Mystery Magazine і Blue Lightning (Slow Dancer).

«Together» раніше з’являвся в Ellery Queen Mystery Magazine, Crimes of the Heart (Berkley) і Opening Shots, Vol. 2 (Камберленд Хаус).

«Трикутник» раніше з’являвся в журналі Ellery Queen Mystery Magazine.

«The Weekender» раніше з’являвся в журналі Alfred Hitchcock Mystery Magazine і A Century of Great Suspense Stories (Berkley) і Best American Mysteries #1 (Houghton Mifflin).

«Вдова з Пайн-Крік» раніше з’являлася в A Confederacy of Crime (Signet) і The World's Finest Mystery and Crime Stories: Second Annual Collection: Vol. 2 (Кузня).

«Без Джонатана» раніше з’являвся в журналі Ellery Queen Mystery Magazine.

ВСТУП


Мій досвід роботи з формою новели сягає корінням у далеке минуле.

Я був незграбним, кремезним, соціально незграбним хлопчиком, без жодних здібностей до спорту, і, як і личить таким людям, мене приваблювало читання й писання, особливо твори таких письменників, як По, О. Генрі, А. Конан Дойл. і Рея Бредбері, не кажучи вже про один із найбільших форумів короткометражних драм із несподіваним кінцем за останні п’ятдесят років: Сутінкову зону. (Я кидаю виклик будь-яким шанувальникам шоу, щоб сказати мені, що вони не охолонуть, згадуючи відомий посібник із соціальних служб « Служити людині». )

Коли мені давали письмове завдання в молодшій школі, я незмінно пробував свої сили в короткій історії. Проте я не писав детективів чи науково-фантастичних оповідань, а з юнацькою гордовитістю створив власний піджанр фантастики: у цих оповіданнях зазвичай розповідалося про незграбних, кремезних, соціально незграбних хлопців, які рятували вболівальниць і дівчат із помпонами від катастроф. які були водночас вражаючими та вкрай неймовірними, як-от сміливі альпінізмові подвиги моїх героїв (розташовані в незручному стані неподалік від Чикаго, де я жив, і де гір явно не було).

Історії були сприйняті з таким роздратуванням, якого можна було очікувати від учителів, які годинами пропонували нам цілий пантеон літературних суперзірок як моделі. («Давайте напружуватись , Джеффрі» — еквівалент сучасного жаргону 1960-х років «Думай нестандартно».) На щастя для їх здорового глузду та моєї кар’єри писаря, я досить швидко покинув цю вену охоплених тугою виливів і виріс більш старанно намагався стати письменником, цей шлях привів мене до поезії, написання пісень, журналістики та, зрештою, романів.

Хоча я продовжував читати й насолоджуватися короткою художньою літературою — у Ellery Queen, Alfred Hitchcock, Playboy (публікація, яка, як мені сказали, також містила фотографії), The New Yorker та антології, — у мене просто не було часу писати щось себе. Але через кілька років після того, як я залишив свою повсякденну роботу, щоб бути романістом на повний робочий день, колега-автор, який збирав антологію оригінальних оповідань, запитав, чи не можу я внести один до того тому.

Чому ні? — запитав я себе й пішов вперед.

Я виявив, на мій подив, що досвід був абсолютно чудовим — і з причини, якої я не очікував. У своїх романах я дотримуюся строгих умовностей; хоч я люблю видавати зло за добро (і навпаки) і виставляти перед моїми читачами потенціал катастрофи, все ж, зрештою, добро є добрим, а погане — поганим, і добре більш-менш переважає. Автори мають контракт зі своїми читачами, і я вважаю себе занадто великим, щоб вони вкладали свій час, гроші та емоції в повноцінний роман, щоб залишити їх розчарованими похмурим, цинічним фіналом.

Однак із коротким оповіданням на тридцяти сторінках усі ставки втрачені.

Читачі не відчувають такого емоційного вкладення, як у романі. Виграш у випадку коротких оповідань — це не американські гірки розворотів сюжету за участю персонажів, яких вони вивчали, любили або ненавиділи, а події відбуваються в місцях із ретельно описаною атмосферою. Новели — як куля снайпера. Швидко і шокуюче. В історії я можу зробити хороше поганим, а погане ще гіршим і, що найсмішніше з усього, справді хороше справді погане.

Я також виявив, що як ремісник мені подобається дисципліна, яку вимагають короткі оповідання. Як я кажу студентам, які пишуть, набагато легше писати довго, ніж писати коротко, але, звичайно, ця справа не про те, що легко для автора ; мова йде про те, що найкраще для читача, а коротка художня проза не дозволяє нам втекти від розслаблення.

Насамкінець хочу подякувати тим, хто заохочував мене писати ці історії, зокрема Джанет Гатчінгс та її безцінному журналу Ellery Queen Mystery Magazine, його дочірньому виданню Альфреду Гічкоку, Марті Грінбергу та команді Teknobooks, Отто Пенцлеру та Евану Хантеру.

Історії, які слідують, досить різноманітні: персонажі варіюються від Вільяма Шекспіра до блискучих адвокатів, кмітливих бідолах і мерзенних убивць до сімей, які можуть бути щедрими. називається дисфункціональним. Я написав оригінальне оповідання Лінкольна Райма та Амелії Сакс «Різдвяний подарунок» саме для цього тому, і подивіться, чи зможете ви помітити включену тут казку про помсту ботаніка, — насмілюсь сказати — викривлене - назад до моїх днів, коли я був письменником-підлітком. На жаль, як і з більшістю моїх творів, я не можу сказати більше, бо побоююся, що опускаю натяки, які зіпсують повороти. Можливо, краще сказати просто: читайте, насолоджуйтесь. . . і пам'ятайте, що не все так, як здається.

—JWD

БЕЗ ДЖОНАТАНА


Марісса Купер повернула свою машину на трасу 232, яка везла її з Портсмута до Грін-Харбор, що за двадцять миль.

Подумавши: це була та сама дорога, якою вони з Джонатаном тисячу разів їздили до торгового центру та назад, везучи назад речі першої необхідності, безглузді предмети розкоші та випадкові скарби.

Дорога, біля якої вони знайшли будинок своєї мрії, коли сім років тому переїхали до Мен.

Дорога, якою вони поїхали на святкування річниці минулого травня.

Але сьогодні ввечері всі ці спогади привели до одного: її життя без Джонатана.

Сонце, яке призаходило позаду, вона йшла крізь ліниві повороти, сподіваючись позбутися цих важких, але наполегливих думок.

Не думай про це!

Озирнись навколо, наказала вона собі. Подивіться на нерівний пейзаж: висять плити фіолетових хмар над кленовим і дубовим листям — то золотим, то червоним, як серце.

Подивіться на сонячне світло, сяючу стрічку, що тягнеться вздовж темної шкури болиголова та сосни. Біля абсурдної черги корів, які йдуть поодинці у своїй спонтанній поїздці назад до хліва.

Біля величних білих шпилів невеликого села, за п’ять миль від шосе.

І подивіться на себе: тридцятичотирьохрічна жінка на блискучій сріблястій Toyota швидко їде назустріч новому життю.

Життя без Джонатана.

Через двадцять хвилин вона приїхала до Даннервіля й загальмувала на першому з двох міських світлофорів. Коли її машина гальмувала, увімкнувши зчеплення, вона глянула праворуч. Від того, що вона побачила, її серце трохи забилося.

Це був магазин, який продавав спорядження для човнів і риболовлі. Вона помітила у вітрині оголошення про якесь лікування морських двигунів. У цій частині прибережного штату Мен ви не можете уникнути човнів. Вони були на туристичних картинах і фотографіях, на кухлях, футболках і брелоках. І, звісно, всюди були тисячі справжніх речей: судна у воді, на трейлерах, у сухих доках, стояли перед дворами — версія пікапів у Новій Англії на кварталах у сільській місцевості на півдні.

Але її сильно вразило те, що човен, зображений в оголошенні, яке вона зараз дивилася, був Chris-Craft. Велика, може, тридцять шість чи тридцять вісім футів.

Так само, як човен Джонатана. Насправді майже ідентичні: однакові кольори, однакова конфігурація.

Він купив свій п'ять років тому, і все ж Марісса думала, що його інтерес до цього зникне (як інтерес будь-якого хлопчика з новою іграшкою), він довів їй неправду і проводив майже кожні вихідні на судні, катаючись уздовж узбережжя, ловлячи рибу, як старий палубний матрос. Її чоловік приносив додому найкращий улов, який вона чистила та готувала.

Ах, Джонатан. . .

Вона важко ковтнула й повільно вдихнула, щоб заспокоїти серце, що калатало. вона-

Сигнал позаду неї. Стоп-сигнал змінився на зелений. Вона поїхала далі, відчайдушно намагаючись утримати свій розум від спекуляцій про його смерть: «Кріс-Крафт» хитався в бурхливій сірій Атлантиці. Джонатан за борт. Можливо, його руки шалено махають, його панікуючий голос, можливо, волає про допомогу.

О, Джонатан. . .

Марісса пройшла крізь другий ліхтар Даннервіля й продовжила рух до узбережжя. Перед собою вона бачила в останніх сонячних променях край Атлантики, усю ту холодну, смертоносну воду.

Вода, відповідальна за життя без Джонатана.

Тоді вона сказала собі: «Ні. Подумай про Дейла».

Дейл О'Баніон, чоловік, з яким вона збиралася повечеряти в Грін-Харборі, вперше за довгий час вийшла з чоловіком.

Вона познайомилася з ним через оголошення в журналі. Вони кілька разів розмовляли по телефону, і після тривалого вальсування обох сторін вона почувалася досить комфортно, щоб запропонувати зустрітися особисто. Вони зупинилися на «Рибалці», популярному ресторані на пристані.

Дейл згадав Oceanside Café, де страви кращі, так, але це було улюблене місце Джонатана; вона просто не могла там зустріти Дейла.

Так це було рибальство.

Вона згадала їхню телефонну розмову вчора ввечері. Дейл сказав їй: «Я високий і гарно складений, трохи лисий зверху».

«Добре, добре, — нервово відповіла вона, — мені п’ять-п’ять, я блондинка, і я буду носити фіолетову сукню».

Думаючи про ці слова зараз, думаючи про те, як цей простий обмін символізував самотнє життя, зустрічі з людьми, яких ти зустрічав лише по телефону.

У неї не було проблем із побаченнями. Насправді вона, в певному сенсі, чекала цього з нетерпінням. Вона познайомилася зі своїм чоловіком, коли він тільки закінчував медичний інститут, а їй був двадцять один. Вони майже одразу заручилися; це був кінець її соціального життя самотньої жінки. Але тепер вона трохи розважиться. Вона зустріне цікавих чоловіків, знову почне насолоджуватися сексом.

Навіть якщо спочатку це була робота, вона намагатиметься просто розслабитися. Вона намагатиметься не бути озлобленою, намагатиметься не бути надто вдовою.

Але навіть коли вона думала про це, її думки йшли кудись в іншому місці: чи закохається вона знову коли- небудь ?

Те, як вона колись була так цілковито закохана в Джонатана?

І хтось би любив її повністю?

На іншому червоному світлі Марісса простягла руку, повернула дзеркало до себе й глянула в нього. Сонце було вже за горизонтом і світло було тьмяним, але вона вважала, що проминула дзеркало заднього виду тест із яскравими красками: повні губи, обличчя без зморшок, що нагадує Мішель Пфайффер (принаймні в погано освітленому аксесуарі Toyota), маленький ніс.

Крім того, її тіло було струнким і досить міцним, і, хоча вона знала, що її цицьки не потрапять на обкладинку останнього каталогу Victoria's Secret, у неї було відчуття, що в гарних вузьких джинсах вона приклад привернув би серйозну увагу.

Принаймні в Портсмуті, штат Мен.

До біса, так, сказала вона собі, вона знайде чоловіка, який підійде їй.

Хтось, хто міг би оцінити пастушка в ній, дівчину, чий техаський дід навчив її їздити верхи та стріляти.

Або, можливо, вона знайде когось, кому сподобається її академічна сторона — її письменництво, поезія та її любов до викладання, яка була її роботою відразу після коледжу.

Або хтось, хто міг би посміятися разом з нею — над фільмами, над видовищами на тротуарі, над смішними й дурними жартами. Як вона любила сміятися (і як мало вона цього робила останнім часом).

Тоді Марісса Купер подумала: «Ні, почекай, почекай». . . Вона знайшла б чоловіка, який любив би все в ній.

Але потім почалися сльози, і вона швидко з'їхала з дороги, віддавшись риданням.

"Ні-ні-ні . . .”

Вона викинула з пам’яті образи свого чоловіка.

Холодна вода, сіра вода. . .

Через п'ять хвилин вона заспокоїлася. Витерла очі насухо, знову наклала макіяж і помаду.

Вона заїхала в центр Грін-Харбор і припаркований на майданчику біля магазинів і ресторанів, півкварталу від пристані.

Погляд на годинник. Була якраз шоста тридцять. Дейл О’Баніон сказав їй, що працюватиме приблизно до сьомої та зустрінеться з нею о сьомій тридцять.

Вона приїхала до міста раніше, щоб зробити шопінг — невелику роздрібну терапію. Після цього вона піде до ресторану чекати Дейла О'Баніона. Але потім вона з тривогою подумала, чи все гаразд, якби вона сиділа в барі сама й випивала келих вина.

Тоді вона суворо сказала собі: «Що, в біса, ти думаєш?» Звичайно , все було б добре. Вона могла робити все, що забажала. Це була її ніч.

Давай, дівчино, виходь туди. Почніть своє нове життя.


На відміну від елітного Грін-Харбора, що за п’ятнадцять миль на південь, Ярмут, штат Мен, є переважно рибальським і пакувальним містом, і, таким чином, усіяне халупами та бунгало, мешканці яких віддають перевагу транспорту, як-от F-150 та японські півтонни. Позашляховики також, звичайно.

Але за межами міста є група гарних будинків, розташованих у лісі на схилі пагорба з видом на затоку. Автомобілі на цих під’їзних алеях — це здебільшого Лексуси та Акури, а позашляховики тут мають шкіряні салони та системи GPS, а не, на відміну від їхніх сусідів у центрі міста, грубі наклейки на бампери чи рибу Ісуса.

Район навіть має назву: Cedar Estates.

Джозеф Бінгем у своєму темно-коричневому комбінезоні йшов під’їздом до одного з цих будинків, дивлячись на його годинник. Він двічі перевірив адресу, щоб переконатися, що має правильний будинок, а потім подзвонив. Через мить двері відчинила вродлива жінка років за тридцять. Вона була худа, волосся трохи кучеряве, і навіть крізь дверну сітку від неї пахло алкоголем. На ній були обтягуючі джинси та білий светр.

"Так?"

«Я з кабельної компанії». Він показав їй посвідчення. «Мені потрібно скинути ваші конвертери».

Вона кліпала очима. «Телевізор?»

"Це вірно."

«Вони працювали вчора». Вона обернулася й туманно подивилася на сірий глянцевий прямокутник великого гарнітура у своїй вітальні. «Почекай, я раніше дивився CNN. Це було добре».

«Ви отримуєте лише половину каналів, які повинні. Вся околиця є. Ми повинні скинути їх вручну. Або я можу перенести, якщо...

«Ні, все гаразд. Не хочу сумувати з ПОЛІЦІЯМИ. Давай в."

Джозеф увійшов досередини й відчув її погляд на собі. Він отримав це багато. Його кар’єра була не найкращою у світі, і він не був класично гарним, але був у чудовій формі — він тренувався щодня — і йому казали, що він «виділяє» якусь чоловічу енергію. Він про це не знав. Йому подобалося думати, що він просто дуже впевнений у собі.

«Хочеш випити?» вона запитала.

«Не можу на роботі».

«Зрозуміло?»

«Так».

Насправді Джозеф був би не проти випити. Але це було не те місце для цього. Крім того, він з нетерпінням чекав чарки гострого Піно Нуар, коли закінчить тут. Людей часто дивувало, що хтось із його професій любить — і знає — про вина.

«Я Барбара».

«Привіт, Барбара».

Вона провела його через будинок до кожної кабельної коробки, потягуючи свій напій на ходу. Здавалося, вона пила чистий бурбон.

«У вас є діти», — сказав Джозеф, киваючи на фотографію двох маленьких дітей на столі в лігві. «Вони чудові, чи не так?»

«Якщо ти любиш шкідників», — пробурмотіла вона.

Він натиснув кнопки на телеприймачі й підвівся. "Будь-які інші?"

«Останній ящик у спальні. Нагорі. Я покажу тобі. Зачекайте . . .” Вона пішла й знову наповнила склянку. Потім знову приєднався до нього. Барбара повела його вгору сходами й зупинилася на сходовому майданчику. Вона знову глянула на нього.

«Де твої діти сьогодні ввечері?» запитав він.

«Шкідники у виродка», — сказала вона, кисло сміючись над власним жартом. «Ми займаємося спільною опікою, мій колишній і я».

— Отже, ти зовсім один у цьому великому будинку?

«Так. Шкода, га?»

Джозеф не знав, так це чи ні. Вона точно не здавалася жалюгідною.

«Отже, — сказав він, — у якій кімнаті коробка?» Вони зупинилися в коридорі.

«Так. звичайно Йди за мною, — сказала вона низьким і спокусливим голосом.

У спальні вона сиділа на незаправленому ліжку й сьорбала напій. Він знайшов коробку кабельного телебачення й натиснув кнопку «увімкнути».

Затріщало до життя. Був CNN.

«Чи не могли б ви спробувати пульт?» — сказав він, оглядаючи кімнату.

«Звичайно», — невпевнено сказала Барбара. Вона відвернулася, і як тільки вона це зробила, Джозеф підійшов до неї з мотузкою, яку він щойно вийняв зі своєї кишені. Він накинув його на її шию і міцно скрутив, використовуючи олівець для важеля. Короткий крик був придушений, коли її горло стиснулося, і вона відчайдушно намагалася втекти, повернутись, подряпати його нігтями. Спиртний напій просочив покривало, бо скло впало на килим і покотилося по стіні.

За кілька хвилин вона була мертва.

Джозеф сів біля тіла, переводячи подих. Барбара боролася напрочуд важко. Йому знадобилися всі сили, щоб утримати її притиснутим і дати гарроті зробити свою роботу.

Він одягнув латексні рукавички й стер усі відбитки, які залишив у кімнаті. Потім він витягнув тіло Барбари з ліжка в центр кімнати. Він стягнув з неї светр, розстібнув ґудзики на джинсах.

Але потім він зробив паузу. Зачекайте. Як його мали звати?

Нахмурившись, він згадав свою вчорашню розмову.

Як він себе назвав?

Тоді він кивнув. Це вірно. Він сказав Марісі Купер, що його звуть Дейл О’Баніон. Погляд на годинник. Ще немає сьомої години вечора, достатньо часу, щоб закінчити тут і дістатися до Грін-Харбор, де вона чекала, а в барі був пристойний Піно Нуар на келих.

Він розстібнув джинси Барбари та почав стягувати їх до її щиколоток.


Марісса Купер сиділа на лавці в маленькому безлюдному парку, притулившись до холодного вітру, що нісся над пристанню Грін-Харбор. Крізь вічнозелені рослини, що гойдалися на вітерці, вона спостерігала за парою, що розвалилася на закритій кормі великого човна, прив’язаного до причалу неподалік.

Як і багато інших назв човнів, ця була каламбуром: Мейн-стріт.

Вона закінчила покупки, купивши якусь цікаву нижню білизну (думаючи, трохи збентежена, чи хтось ще колись побачить, що вона в ній одягнена), і прямувала до ресторану, коли вогні гавані — і легке погойдування цього елегантного човна — привернув її увагу.

Крізь пластикові вікна на задній палубі Мейн- стріт вона побачила пару, яка попивала шампанське й сиділа щільно один до одного, красива пара — він був високий і в дуже гарній формі, з рясним волоссям, а вона, блондинка. і гарна. Вони сміялися і розмовляли. Флірт як божевільний. Потім, допивши шампанського, вони зникли в каюті. Тикові двері зачинилися.

Думаючи про нижню білизну в сумці, яку вона носила, думаючи про відновлення побачень, Марісса знову уявила Дейла О'Баніона. Цікаво, як пройде цей вечір. Її застудило, вона встала й пішла до ресторану.

Сьорбаючи келих прекрасного шардоне (сміливо сидячи в барі сама — так йти, дівчино!), Марісса дозволила своїм думкам переключитися на те, що вона могла б зробити для роботи. Вона не дуже поспішала. Там були страхові гроші. Ощадні рахунки теж. Будинок був майже оплачений. Але справа не в тому, що їй потрібно було працювати. Це було те, що вона хотіла. Викладання. Або писати. Можливо, вона влаштується на роботу в одну з місцевих газет.

Або вона може навіть піти в медичну школу. Вона пригадала, як Джонатан розповідав їй про деякі речі, які він робив у лікарні, і вона їх чудово розуміла. Марісса мала дуже логічний розум і була блискучою студенткою. Якби вона пішла до аспірантури багато років тому, вона могла б отримати повну стипендію на ступінь магістра.

Більше вина.

Почуття смутку, а потім відчуття радості. Її настрій коливався, як помаранчеві буйки, що позначають пастки для омарів, що сидять на дні сірого океану.

Смертельний океан.

Вона знову подумала про чоловіка, якого чекала в цьому романтичному ресторані при свічках.

Хвилина паніки. Чи варто їй подзвонити Дейлу і сказати йому, що вона ще не готова до цього?

Ідіть додому, випийте ще вина, поставте трохи Моцарта, запаліть вогонь. Будьте задоволені власною компанією.

Вона почала піднімати руку, щоб дати сигнал бармену про чек.

Але раптом до неї прийшов спогад. Спогад із життя до Джонатана. Вона згадала, що була а маленька дівчинка верхи на поні поруч зі своїм дідом, який сидів на своїй високій Аппалузі. Вона пригадала, як спостерігала, як худорлявий старий спокійно діставав револьвер і націлився на гримучу змію, яка згорнулася, щоб вдарити по Шетландських островах Марісси. Від раптового пострілу змія перетворилася на криваве місиво на піску.

Він хвилювався, що дівчина засмутиться, ставши свідком смерті. Вгору по стежці вони зійшли з коней. Він присів біля неї й сказав їй, щоб вона не почувалася погано — що він мав застрелити змію. «Але все гаразд, люба. Його душа прямує до небес».

Вона насупилася.

"Що сталося?" — спитав її дід.

"Це дуже погано. Я хочу, щоб він пішов до біса».

Марісса сумувала за тією міцною дівчинкою. І вона знала, що якби подзвонила Дейлу, щоб скасувати, вона б провалила щось важливе. Це було б все одно, що дозволити змії вкусити її поні.

Ні, Дейл був першим кроком, абсолютно необхідним кроком, щоб продовжити своє життя без Джонатана.

І ось він — гарний, лисий чоловік. Чудове тіло теж, зауважила вона, у темному костюмі. Під нею він був одягнений у чорну футболку, а не в білу поліестерову сорочку та важку краватку, які ви так часто бачили в цьому районі.

Вона помахала рукою, і він відповів чарівною усмішкою.

Він підійшов до неї. «Марісса? Я Дейл».

Міцний хват. Вона повернула йому один такий же твердий.

Він сів біля неї в барі й замовив келих Піно Нуар. Понюхав його із задоволенням, а потім цокнув своєю склянкою.

Вони сьорбали.

«Я не була впевнена, чи ти запізнишся», — сказала вона. «Іноді важко піти з роботи, коли хочеться».

Знову нюх вина. «Я майже сам контролюю свій час», — сказав він.

Вони поспілкувалися кілька хвилин, а потім пішли до стенду господині. Жінка показала їх до столика, який він забронював. Через мить вони вже сиділи біля вікна. Прожектори зовні ресторану світили вниз, у сіру воду; Спершу це видовище непокоїло її, коли вона думала про Джонатана в смертоносному океані, але вона змусила відкинути свої думки й зосередилася на Дейлі.

Вони завели світську бесіду. Він був розлучений і не мав дітей, хоча завжди хотів їх. У них з Джонатаном теж не було дітей, пояснила вона. Розмова про погоду в Мені, про політику.

«Бив по магазинах?» — запитав він, усміхаючись. Киваючи на сумку в рожеву та білу смужку, яку вона поставила біля свого стільця.

«Довга білизна», — пожартувала вона. «Зима має бути холодною».

Вони ще трохи поговорили, допили пляшку вина, потім випили ще по склянці, хоча їй здавалося, що вона випила більше, ніж він.

Вона ставала напідпитку. Обережно, дівчино. Тримайте свій розум.

Але потім вона подумала про Джонатана й випила склянку.

Близько десятої вечора він оглянув ресторан, що спорожнів. Він подивився на неї очима і сказав: «Як щодо того, щоб ми вийшли на вулицю?»

Марісса вагалася. Гаразд, ось воно, подумала вона себе. Ви можете піти, або ви можете піти туди з ним.

Вона думала про своє рішення, вона думала про Джонатана.

Вона сказала так. Ходімо."

Надворі вони йшли пліч-о-пліч назад до безлюдного парку, де вона сиділа раніше.

Вони підійшли до тієї самої лавки, і вона кивнула на неї, і вони сіли, Дейл поруч із нею. Вона відчула його присутність — близькість сильного чоловіка, чого вже давно не відчувала. Це було хвилююче, втішно і тривожно водночас.

Вони подивилися на човен, вулицю Мейн, яку було видно крізь дерева.

Кілька хвилин вони сиділи мовчки, притискаючись до холоду.

Дейл потягнувся. Його рука пройшла вздовж спинки лави, а не зовсім навколо її плечей, але вона відчула його м’язи.

Наскільки він сильний, подумала вона.

Саме тоді вона глянула вниз і побачила скручену білу мотузку, що стирчала з його кишені й мала випасти.

Вона кивнула на це. «Ти збираєшся щось втратити».

Він глянув вниз. Підняв його, зігнув мотузку в пальцях. Розмотав його. «Інструмент ремесла», — сказав він, дивлячись на її допитливий погляд.

Потім він посунув його назад у кишеню.

Дейл озирнувся на Мейн-стріт, яку було видно крізь дерева, на пару, яка зараз вийшла зі спальні й знову попивала шампанське на задній палубі.

«Це він там, красень?» запитав він.

«Так, — сказала Марісса, — це мій чоловік. Це Джонатан». Вона знову затремтіла від холоду — і огиди — дивлячись, як він цілує мініатюрну білявку.

Вона хотіла запитати Дейла, чи збирається він зробити це сьогодні ввечері — вбити її чоловіка, — але потім вирішила, що він, мабуть, як і більшість професійних убивць, волів би говорити евфемізмами. Вона просто запитала: «Коли це станеться?»


Тепер вони повільно відходили від пристані; він бачив те, що йому було потрібно.

"Коли?" — запитав Дейл. «Залежить. Та жінка там з ним? Хто вона?"

«Одна з його маленьких медсестер-повій. Не знаю. Карен, можливо».

«Вона ночує?»

"Немає. Я місяць за ним шпигував. Він вижене її близько півночі. Він терпіти не може чіпляються коханок. Завтра буде ще один. Але не раніше полудня».

Дейл кивнув. «Тоді я зроблю це сьогодні ввечері. Після того, як вона піде». Він глянув на Маріссу. — Я впораюся з цим, як я тобі казав — коли він засне, я піднімуся на борт, прив’яжу його й відведу човен на кілька миль. Тоді я зроблю так, ніби він заплутався в якірній тросі й вилетів за борт. Він багато пив?»

«Чи є вода в океані?» — запитала вона іронічно.

«Добре, це допоможе. Тоді я підведу човен ближче Хантінгтона і сядьте на пліт назад. Просто дайте їй попливти». Киває на Мейн-стріт.

«Ти завжди виглядаєш як нещасний випадок?» — запитала Марісса, гадаючи, чи таке запитання не порушує якийсь протокол убивці.

«Як тільки можу. Та робота, яку я виконував сьогодні ввечері, про яку я згадав? Це був догляд за жінкою в Ярмуті. Вона жорстоко поводилася з власними дітьми. Я маю на увазі, бити їх. «Шкідники», — називала вона їх. Огидно. Вона не зупинялася, але чоловік не зміг змусити дітей сказати щось поліції. Вони не хотіли втягнути її в біду».

«Боже, як жахливо».

Дейл кивнув. «Я скажу. Тож чоловік взяв мене на роботу. Я зробив так, ніби той ґвалтівник з Аппер-Фоллз увірвався і вбив її».

Марісса поміркувала над цим. Потім вона запитала: «Ти . . . ? Я маю на увазі, ти прикидався ґвалтівником. . . .”

«О, Боже, ні», — сказав Дейл, нахмурившись. «Я б ніколи цього не зробив. Я просто зробив це так , як я зробив. Повірте мені, було дуже огидно знайти використаний презерватив за тим масажним салоном на Найтсбрідж-стріт».

Отже, у вбивць є стандарти, подумала вона. Принаймні деякі з них так і роблять.

Вона подивилася на нього. «Ти не хвилюєшся, що я поліцейська чи щось таке? Намагається вас підставити? Я маю на увазі, я щойно взяв твоє ім’я з того журналу, Worldwide Soldier. »

«Ви робите це досить довго, ви відчуваєте, хто справжні клієнти, а хто ні. У всякому разі, я провів останній тиждень, перевіряючи вас. Ти законний».

Якщо жінка платить комусь двадцять п'ять тисяч доларів на вбивство чоловіка можна назвати законним.

До речі. . .

Вона витягла з кишені товстий конверт. Передав його Дейлу. Воно зникло в кишені разом із білою мотузкою.

«Дейл. . . зачекай, тебе насправді не звати Дейл?»

«Ні, але це той, який я використовую для цієї роботи».

«Гаразд, Дейл, він нічого не відчує?» вона запитала. "Без болю?"

«Нічого. Навіть якби він усвідомлював, що вода така холодна, він, ймовірно, втратить свідомість і помре від шоку, перш ніж потоне».

Вони дійшли до кінця парку. Дейл запитав: «Ти впевнений, що зробиш це?»

І Марісса запитала себе: чи впевнена я, що хочу смерті Джонатана?

Джонатан—чоловік, який каже мені, що кожні вихідні їздить на риболовлю з хлопцями, але насправді бере своїх медсестер на човен для своїх маленьких побачень. Хто витрачає на них наші заощадження. Хто оголосив через кілька років після одруження, що зробив вазектомію і не хоче дітей, яких він обіцяв мати. Хто говорить зі мною, як із десятирічним підлітком, про свою роботу чи поточні події, навіть не чуючи, щоб я сказав: «Я розумію, люба. Я розумна жінка». Хто змушував мене залишити роботу, яку я любив. Хто впадає в гнів кожного разу, коли я хочу повернутися до роботи. Хто скаржиться, коли я ношу сексуальний одяг у громадських місцях, але хто перестав спати зі мною багато років тому. Хто стає жорстоким кожного разу, коли я говорю про розлучення, тому що лікарю в навчальній лікарні потрібна дружина, щоб досягти успіху. . . і тому, що він хворий на контроль.

Марісса Купер раптом уявила розбитий труп гримучої змії, що лежав закривавлений на гарячій ділянці жовтого техаського піску стільки років тому.

Це дуже погано. Я хочу, щоб він пішов до біса. . . .

«Я впевнена», — сказала вона.

Дейл потиснув їй руку і сказав: «Звідси я подбаю про все. Іди додому. Тобі слід попрактикуватися в ролі скорботної вдови».

«Я впораюся з цим», — сказала Марісса. «Роками я була сумуючою дружиною».

Високо піднявши комір пальта, вона повернулася на стоянку, не оглядаючись ні на чоловіка, ні на чоловіка, який збирався його вбити. Вона залізла в свою Toyota і завела двигун, знайшла рок-н-рол по радіо, збільшила гучність і покинула Грін-Харбор.

Марісса опустила вікна, наповнюючи машину різким осіннім повітрям, насиченим запахом деревного диму та старого листя, і швидко їхала крізь ніч, думаючи про своє майбутнє, про своє життя без Джонатана.

T W EEKENDER


Ніч швидко пройшла погано.

Я подивився в дзеркало заднього виду й не побачив жодного світла, але знав, що вони за нами, і це було лише питанням часу, коли я побачу мигалки.

Тот заговорив, але я сказав йому заткнутися й розігнав Б’юїк до вісімдесяти. Дорога була порожня, лише сосни на милі навколо.

— О, брате, — пробурмотів Тот. Я відчула його очі на собі, але навіть не хотіла на нього дивитися, я була така божевільна.

Вони ніколи не були легкими, аптеки.

Тому що подивіться якось, коли поліцейські обходять аптеки частіше, ніж деінде. Через перко, валіум та інші препарати. Ти знаєш.

Можна подумати, що вони заступають магазини. Але це жарт, і з замкнутим телевізором ви збираєтеся сфотографуватися, ви просто є. Тому ніхто, хто знає бізнес, я маю на увазі знає це, б'є їх. А банки, забудьте про банки. Навіть банкомати. Я маю на увазі, скільки ви можете очистити? Три, чотириста верхівок? А тут кнопка «Швидка готівка» дає лише двадцять. Що вам дещо говорить. То навіщо взагалі турбуватися?

Ні. Ми хотіли готівку, а це означало аптеку, хоча це може бути складно. Ardmore Drugs. Це великий магазин у маленькому містечку. Водоспад Ліггетт. За шістдесят миль від Олбані та приблизно за сто від місця, де ми з Тотом жили, далі на захід у гори. Водоспад Ліггетт бідне місце. Можна подумати, що не має сенсу відвідувати там магазин. Але саме тому — тому що, як і скрізь, людям там потрібні ліки, лак для волосся та макіяж, тільки вони не мають кредитних карток. За винятком, можливо, Sears або Penney's. Тому вони платять готівкою.

— О, брате, — знову прошепотів Тот. «Подивіться».

І він ще більше розлютив мене, сказавши це. Я хотів кричати, подивись на що, сучий сину? Але потім я бачив, про що він говорить, і нічого не сказав. Попереду. Було ніби перед світанком, світло на обрії. Тільки це було червоне і світло не було стабільним. Воно ніби пульсувало, і я знав, що блокпост уже підняли. Це була єдина дорога до міждержавної дороги від водоспаду Ліггетт. Тож я мав здогадатися.

«У мене є ідея», — сказав Тот. Чого я не хотів чути, але я також не збирався проходити через ще одну перестрілку. Звичайно, не на блокпосту, де вони були готові до нас.

"Що?" — огризнувся я.

«Там є місто. Бачите ці вогні? Я знаю, що дорога приведе нас туди».

Тот великий хлопець і виглядає спокійним. Тільки він насправді не такий. Його легко похитнути, і він тепер продовжував обертатися, боязко дивлячись на заднє сидіння. Мені хотілося дати йому ляпаса і сказати, щоб він заспокоївся.

«Де це?» Я запитав. «Це місто?»

«Приблизно чотири-п'ять миль. Розворот, не позначений. Але я це знаю».

Це була та паскудна місцевість на півночі штату, де все зелене. Але брудно-зелений, знаєте. І всі будівлі сірі. Ці огидні халупи, пікапи на блоках. Маленькі міста навіть без 7-Eleven. І повні пагорбів вони називають горами, але ними не є.

Тот опустив вікно, впустив холодне повітря й подивився на небо. «Вони можуть знайти нас за допомогою тих, знаєте, супутників».

«Про що ти говориш?»

«Ви знаєте, вони бачать вас з миль. Я бачив це в кіно».

«Ви думаєте, це роблять державні копи? Ви, горіхи?"

Цей хлопець, я не знаю, чому я з ним працюю. І після того, що сталося в аптеці, більше не буду.

Він показав, куди звернути, і я зробив. Він сказав, що місто було біля бази Lookout. Ну, я пам’ятаю, як проходив повз нього по дорозі до водоспаду Ліггетт сьогодні вдень. Це була величезна скеля заввишки пару сотень футів. Який, якщо поглянути на це правильно, виглядав як людська голова, як профіль, який примружився. Це була велика справа для індіанців тут. Бла-бла-бла. Він сказав мені, але я не звернув уваги. Це дивне обличчя було моторошним, я подивився один раз і продовжив їхати. Мені це не сподобалося. Я не дуже забобонний, але іноді я буває.

«Вінчестер», — сказав він тепер, маючи на увазі назву міста. П'ять-шість тисяч людей. Ми могли б знайти порожній будинок, заховати машину в гараж і просто перечекати пошуки. Зачекайте до завтрашнього дня — неділі, — коли всі вихідні поїдуть назад до Бостона та Нью-Йорка, і ми загубимося в натовпі.

Я бачив оглядовий майданчик попереду, насправді не форму, переважно цю темряву, де не було зірок. А потім хлопець на підлозі позаду раптом почав стогнати і мало не спричинити серцевий напад.

"Ви. Замовкни там». Я ляснув по сидінню, а хлопець ззаду замовк.

Що за ніч. . . .

Ми прийшли до аптеки за п’ятнадцять хвилин до її закриття. Як ти маєш робити. Тому що більшість клієнтів пішли, і багато клерків пішли, і люди втомилися, і коли ти штовхаєш Glock або Smitty їм в обличчя, вони зроблять майже все, що ти попросиш.

Крім сьогоднішнього вечора.

Ми зняли маски й увійшли повільно, Тот виводив менеджера зі свого маленького офісу, товстого хлопця, який почав плакати, і це змусило мене розлютитись, це робив дорослий чоловік. Тот тримав пістолет у клієнтів і клерків, а я казав касиру, цьому хлопцеві, відкрити каси, і, Господи, він мав настрій. Ніби він бачив усі ці фільми Стівена Сігала чи щось таке. Трохи поцілував Смітті в щоку, і він передумав і почав рухатися. Лаяла мене, але він рухався. Я рахував бакси, поки ми йшли один до іншого, і, звичайно, нас було близько трьох тисяч, коли я почув цей шум і обернувся, і, що це було, Тот перекинув полицю з фішками. Я маю на увазі Ісуса. Він отримує Дорітос!

Я на секунду відводжу погляд від дитини, а він що робить? Він кидає цю пляшку. Тільки не на мене. З вікна. Бат, він ламається. Я не чую будильника, але половина з них все одно мовчить, і я справді розлючений. Я міг його вбити. Ось там.

Тільки я ні. Тот зробив.

Він стріляє в хлопця, бах, бах. . . лайно А всі інші розбігаються, а він повертається і стріляє в ще одного з клерків і клієнта, просто б’є, не думаючи чи нічого. Просто без причини. Вдарив цю дівчину-клерка в ногу, але цей хлопець, цей клієнт, ну, він був мертвий. Ви могли бачити. І я кажу: «Що ти робиш, що ти робиш?» І він каже: «Замовкни, замовкни, замовкни. . . .” І ми ніби лаємося один з одним, коли зрозуміли, що нам треба звідти піти.

Тому ми пішли. Трапляється лише те, що надворі поліцейський. Ось чому дитина кинула пляшку, щоб привернути його увагу. І він вийшов зі своєї машини. Тому ми хапаємо іншого клієнта, цього хлопця за двері, використовуємо його як щит і виходимо назовні. І ось поліцейський, він тримає пістолет, дивиться на нашого клієнта, а поліцейський каже: «Все гаразд, усе гаразд, просто спокійно».

І я не міг повірити, Тот його теж застрелив. Я не знаю, чи він його вбив, але була кров, тому він не носив жилет, це не виглядало, і я міг убити Тота на місці. Бо чому він це зробив? Йому не довелося.

Хлопця-замовника ми кинули на заднє сидіння і зв’язали скотчем. Я вибив задні ліхтарі і спалив звідти гуму. Ми вийшли з водоспаду Ліггетт.

Це було лише півгодини тому, але здавалося, що минули тижні.

І ось ми їхали цією трасою через мільйон сосен. Рухаючись праворуч до Lookout.


Вінчестер був темний.

Я не розумію, чому вихідні приходять у такі місця. Мовляв, мій старий мене давно взяв на полювання. Пару разів і мені сподобалось. Але приїжджати в такі місця просто для того, щоб подивитися на листя та купити меблі, які вони називають антикваріатом, але насправді це просто розбите лайно. . . Не знаю.

Ми знайшли будинок за квартал від Мейн-стріт із купою газет попереду, я вчасно з’їхав на під’їзд і поставив «б’юїк» позаду. Дві машини державної поліції проїхали повз. Вони були позаду нас не більше ніж на півмилі, без світлових смуг. Тільки вони нас не бачили, бо розбилися задні ліхтарі, вони миттєво пройшли повз і зникли, прямуючи до центру.

Тот потрапив у будинок, і він був не дуже чистий щодо цього, розбивши вікно ззаду. Це було місце для відпочинку, досить порожнє, і холодильник був вимкнений, і телефон теж, що було добрим знаком — ніхто не повернеться скоро. Крім того, тут пахло затхлою, і там були купи старих літніх книг і журналів.

Ми завели хлопця всередину, і Тот почав знімати капюшон з голови цього хлопця, а я сказав: «Що, в біса, ти робиш?»

«Він нічого не сказав. Можливо, він не може дихати».

Це говорив чоловік, який щойно наклав кепі на трьох людей там, і він хвилювався, що цей хлопець дихає ? людина Я просто засміявся. Огидно сміючись, я маю на увазі. «Можливо, ми не хочемо, щоб він нас бачив ?» Я сказав. «Ти думаєш про це?» Бачите, ми більше не носили лижних масок.

Страшно, коли доводиться нагадувати людям про такі речі. Я думав, Тот знає краще. Але ніколи не знаєш.

Я підійшов до вікна і побачив, що повз проїжджає інша патрульна машина. Тепер вони йшли повільніше. Вони це роблять. Після, як першого шоку, після поспіху, вони розумніють і починають повільно рухатися, справді шукаючи, що смішне — що інше , розумієте? Тому я не став брати папери з двору. Що було б інакше, ніж подвір’я того ранку. Поліцейські справді роблять те, що Коломбо. Я міг би написати книгу про копів.

«Навіщо ти це зробив?»

Це був хлопець, якого ми взяли.

«Чому?» — знову прошепотів він.

Покупець. У нього був низький голос, і це звучало досить спокійно, я маю на увазі. Скажу тобі, коли я вперше брав участь у перестрілці, я був повністю наляканий протягом доби. А в мене був пістолет.

Я подивився на нього. Був одягнений у картату сорочку та джинси. Але він був не місцевий. Я міг би сказати, тому що взуття. Це були черевики для багатих хлопчиків, такі, які носять усі яппі. Я не бачив його обличчя через маску, але я його майже запам’ятав. Він був немолодий. Може, років сорок. Вид зморшкуватої шкіри. І він теж був худий. Skinnier'n me, і я один з тих людей, які можуть їсти, що хочу, і я не товстію. Я не знаю чому. Це просто так працює.

— Тихо, — сказав я. Повз їхала інша машина.

Він засміявся. М'який. Ніби він казав: що? Ти думаєш, вони можуть почути мене аж на вулиці?

Якось сміється з мене, розумієш? Мені це зовсім не сподобалося. І, звісно, я припускаю, що ви нічого не чули, але мені не подобалося, що він мені щось лайно, тому я сказав: «Просто замовкни. Я не хочу чути твій голос».

Він зробив це на хвилину і просто сів на стілець, куди його посадив Тот. Але потім він знову сказав: «Навіщо ви їх застрелили? Тобі не потрібно було».

"Спокійно!"

«Просто скажи мені, чому».

Я вийняв свій ніж і розкрив цю присоску, а потім кинув її так, що вона застрягла в столі. Схоже на звук удару . «Чуєш це? Це був восьмидюймовий ніж Бака. Карбон загартований. З фіксуючим лезом. Він би прорізав металевий болт. Тож мовчи. Або я використаю це на тобі».

І він знову засміявся. Може бути. Або це було просто хрипіння повітря. Але я думав, що це сміх. Я хотів запитати його, що він мав на увазі, але не став.

«У вас є гроші?» — запитав Тот і витягнув гаманець із задньої кишені хлопця. "Подивись це." Він витягнув, мабуть, п’ять-шість сотень. людина

Повз, повільно, проїхала інша патрульна машина. У нього був прожектор, і поліцейський повернув його на під’їзд, але він просто продовжував йти. Я почув сирену в іншому місці. І ще один теж. Це було дивне відчуття, знати, що ці люди були там і шукали нас.

Я взяв у Тота гаманець і переглянув його.

Рендалл С. Веллер молодший. Він жив у Коннектикуті. Вихідний. Так само, як я думав. У нього була купа візитних карток, на яких було написано, що він віце-президент цієї великої комп’ютерної компанії. Той, який був у новинах, намагався заволодіти IBM чи щось таке. Раптом у мене виникла така думка. Ми могли б утримати його за викуп. Я маю на увазі, чому б і ні? Заробити півмільйона. Може більше.

«Моя дружина та діти будуть хворіти, хвилюватися», — сказав Веллер. Це налякало мене, почувши це. Тому що я дивився прямо на фотографію в його гаманці. І з чого це було? Його дружина і діти.

«Я тебе не відпущу. А тепер просто замовкни. Ви можете мені знадобитися».

«Ви маєте на увазі, як заручник? Так тільки в кіно. Вони застрелять вас, коли ви вийдете, і вони також застрелять мене, якщо доведеться. Саме так поліцейські роблять це в реальному житті. Просто віддайте себе. Принаймні, ви врятуєте своє життя».

"Замовкни!" — крикнув я.

«Відпусти мене, і я скажу їм, що ти добре зі мною поводився. Що стрілянина була помилкою. Це не твоя провина».

Я нахилився вперед і притиснув ножа до його горла, але не лезо, тому що воно дійсно гостре, а тупе, і сказав йому мовчати.

Повз проїхала ще одна машина, цього разу без світла, але вона їхала повільніше, і раптом я подумав, що, якщо вони обшукують по дому?

«Чому він це зробив? Чому він їх убив?»

І дивно, те, як він сказав, змусив мене почуватися трохи краще, бо він ніби не звинувачував мене в цьому. Я маю на увазі, це була вина Тота. Не моє.

Веллер продовжував. «Я не розумію. Той чоловік біля прилавка? Той високий. Він просто стояв там. Він нічого не зробив. Він просто збив його».

Але ніхто з нас нічого не сказав. Можливо, Тот, бо він не знав, навіщо їх застрелив. І я, тому що я не була винна цьому хлопцю відповідей. Я тримав його в руках. Цілком, і я мав дати йому це зрозуміти. Мені не довелося з ним говорити.

Але хлопець Веллер більше нічого не сказав. І я отримав це дивне відчуття. Як цей тиск зростає. Знаєте, тому що ніхто не відповідав на його кляте дурне запитання. Я відчув це бажання щось сказати. Що завгодно. І це було останнє, що я хотів зробити. Тому я сказав: «Я перевезу машину в гараж». І я вийшов на вулицю, щоб це зробити.

Я оглянув гараж, щоб побачити, чи є щось варте того, щоб взяти, і там не було нічого, окрім газонокосарки Snapper, але як огородити таку? Тож я заїхав у «б’юік» і зачинив двері. І повернувся в будинок.

А потім я не міг повірити, що сталося. Я маю на увазі Ісуса. Коли я зайшов у вітальню, перше, що я почув, це Тот, який сказав: «Ні в якому разі, чоловіче. Я не доносжу Джека Прескота».

Я просто стояв. І ви повинні були бачити вираз його обличчя. Він знав, що роздув це по-великому.

Тепер цей Веллер знав моє ім’я.

Я нічого не сказав. Мені не довелося. Тот почав говорити дуже швидко і нервово. «Він сказав, що заплатить мені великі гроші, щоб я відпустив його». Намагаючись перевернути це, зробити це провиною Веллера. «Я маю на увазі, що я не збирався. Я навіть не думав про це, чоловіче. Я сказав йому забути».

«Але що з того, щоб сказати йому своє ім’я?»

«Я не знаю, чоловіче. Він мене збив з пантелику. Я не думав».

Я скажу, що ні. Цілу ніч він не думав.

Я зітхнув, щоб дати йому зрозуміти, що я не щасливий, але просто поплескав його по плечу. "Добре", - сказав я. «Це була довга ніч. Такі речі трапляються».

«Вибач, чоловіче. Справді».

«Так. Можливо, тобі краще піти переночувати в гараж чи щось таке. Або нагорі. Якийсь час я не хочу тебе бачити».

«Звичайно».

І найсмішніше те, що саме тоді Веллер хихикнув чи щось таке. Ніби він знав, що буде. Звідки він це знав? я дивувався.

Тот пішов забрати пару магазинів і рюкзак із рушницею та додатковими патронами.

Як правило, вбити когось ножем важко. Я кажу нормально , хоча робив це лише один раз. Але я пам’ятаю це, і це була брудна і важка робота. Але сьогодні ввечері, я не знаю, я був весь сповнений цим. . . відчуття з аптеки. Божевільний. Я маю на увазі, справді. Трохи божевільний. І як тільки Тот повернувся спиною, я взяв його за шию і взявся за роботу, і не минуло й трьох хвилин, і все закінчилося. Я наркотизував його тіло за диваном, а потім — чому б і ні — стягнув з Веллера капюшон. Він уже знав моє ім'я. Він міг би також побачити моє обличчя.

Він був мертвим. Ми обидва це знали.


«Ти думав утримати мене заради викупу, так?»

Я стояв біля вікна і дивився. Ще одна поліцейська машина проїхала повз, і було більше миготливих вогнів, які відбивалися від низьких хмар і від оглядового майданчика прямо над нашими головами.

Веллер мав худорляве обличчя й коротке волосся, дуже акуратно підстрижене. Він був схожий на кожного бізнесмена, який цілував дупу, якого я коли-небудь зустрічав. Його очі були темними й спокійними, як і його голос, і це ще більше розлютило мене, коли він не був приголомшений, дивлячись на цю велику пляму крові на килимі та підлозі.

«Ні», — сказав я йому.

Він подивився на купу всіх речей, які я взяв з його гаманця, і продовжував, наче я нічого не сказав. «Це не спрацює. Викрадення. У мене небагато грошей, і якщо ви бачите мою візитну картку і думаєте, що я керівник компанії, у них близько п’ятисот віце-президентів. Вони не заплатять за мене нічого. А ви бачите тих дітей на фото? Це було зроблено дванадцять років тому. Зараз вони обидва в коледжі. Я плачу за основний курс».

«Де», — запитав я, глузуючи. «Гарвард?»

«Один у Гарварді», — сказав він, наче огризнувся на мене. — А один у Північно-Західному. Отже, будинок закладено до кінця. Крім того, викрасти когось самостійно? Ні, ти не міг це зробити».

Він побачив, як я на нього дивився, і сказав: «Я не маю на увазі тебе особисто, Джеку. Я маю на увазі когось самого. Тобі знадобляться партнери».

І я подумав, що він правий.

Знову та тиша. Ніхто нічого не сказав, і це було так, ніби кімната наповнювалася холодною водою. Я підійшов до вікна, і підлога скрипіла під моїми ногами, і це лише погіршило ситуацію. Я пам’ятаю, як одного разу мій тато сказав, що в будинку є власний голос, і деякі будинки сміються, а інші – занедбані. Ну, це був занедбаний будинок. Так, це було сучасно та чисто, і National Geographics було в порядку, але це все одно було занедбано.

Саме тоді, коли мені захотілося закричати через напругу, Веллер сказав: «Я не хочу, щоб ти мене вбив».

«Хто сказав, що я збираюся тебе вбити?»

Він подарував мені свою смішну посмішку. «Я працюю продавцем двадцять п'ять років. Я продавав домашніх тварин, кадилаки та наборні машини, а останнім часом я продаю мейнфрейми. Я знаю, коли мені вручають лінію. Ти мене вб'єш. Це було перше, про що ти подумав, коли почув його, — кивнувши в бік Тота, — скажи своє ім’я.

Я просто посміявся з нього. «Ну, це до біса зручна штука, ніби ходячий детектор брехні», — сказав я, і я був саркастичним.

Але він просто сказав: «Бяса зручно», ніби погоджуючись зі мною.

«Я не хочу тебе вбивати».

«О, я знаю, що ти не хочеш . Ти теж не хотів, щоб твій друг убив когось там, в аптеці. Я міг це бачити. Але людей вбили , і це підвищує ставки. правильно?»

І ці його очі просто впивалися в мене, і я нічого не могла сказати.

«Але, — сказав він, — я відповім вам від цього».

Він звучав дуже впевнено, і від цього мені стало легше. Тому що я краще вб'ю зухвалого сучого сина, ніж жалюгідного. І так я засміявся. «Відмовити мене від цього?»

«Я збираюся спробувати».

«Так? Як ти збираєшся це зробити?»

Веллер трохи відкашлявся. «По-перше, давайте все на стіл. Я бачив твоє обличчя і знаю твоє ім'я. Джек Прескот. правильно? Ти, що? Близько п’яти дев’яти, сто п’ятдесят фунтів, чорне волосся. Тож ви маєте припустити, що я можу вас ідентифікувати. Я не збираюся грати в ігри і говорити, що я не бачив вас чітко і не чув, хто ви. Або щось подібне. Ми всі погодилися з цим, Джеку?»

Я кивнув, закочуючи очі, наче все це було дурницею. Але мушу визнати, що мені було цікаво, що він мав сказати.

«Я обіцяю, — сказав він, — що я не видам вас. Ні за яких обставин. Поліція ніколи не дізнається від мене твого імені. Або ваш опис. Я ніколи не свідчу проти вас».

Звучить чесно, як священик. Справжня гладка доставка. Ну, він був продавцем, і я не збирався його купувати. Але він не знав, що я на нього. Нехай він дасть мені свою пропозицію, нехай думає, що я піду. Коли це дійшло до цього, коли ми втекли й були десь у лісі на півночі штату, я хотів би, щоб він розслабився. Ні крику, ні клопоту. Лише пара швидких скорочень або знімків, і все.

«Ви розумієте, що я кажу?»

Я намагався виглядати серйозним і сказав: «Звичайно. Ти думаєш, що зможеш відмовити мене вбити тебе. У вас є причини, чому я не повинен?»

«О, у мене є причини, будь ласка. Один зокрема. Такий, з яким не посперечаєшся».

«Так? Що це?"

«Я прийду до цього за хвилину. Дозволь мені назвати тобі кілька практичних причин, чому ти повинен мене відпустити. По-перше, ти думаєш, що маєш убити мене, бо я знаю, хто ти, чи не так? Як довго ти думаєш, що твоя особистість буде таємницею? Твій приятель там застрелив копа. Я не знаю поліцейських речей, крім того, що бачу в кіно. Але вони будуть дивитися на сліди шин і свідків, які бачили номерні знаки та марки автомобілів і заправних станцій, на яких ви могли зупинятися дорогою сюди».

Він просто пускав дим. Буїк вкрали. Я маю на увазі, що я не дурний.

Але він продовжував, дивлячись на мене дуже скромно. «Навіть якщо вашу машину вкрали, вони перевірять кожну інформацію. Кожен відбиток взуття навколо місця, де його вкрали ви або ваш друг, поговоріть з усіма в районі приблизно в той час, коли він зник».

Я продовжував усміхатися, наче це було божевільне те, що він говорив. Але це була правда, частина про стрілянину в копа. Ви це зробите, і у вас великі проблеми. Проблема, яка прилипає до вас. Вони не припиняють шукати, поки не знайдуть вас.

«І коли вони впізнають твого друга, — він кивнув у бік дивана, де лежало тіло Тота, — вони встановлять з тобою якийсь зв’язок».

«Я не знаю його настільки добре. Останні кілька місяців ми просто сиділи разом».

Веллер підхопив це. «Де? Бар? Ресторан? Хтось коли-небудь бачив вас на людях?»

Я розлютився і закричав: «Ну що? що ти кажеш Вони мене все одно затримають, тоді я просто візьму тебе з собою. Як це для суперечки?»

Наскільки міг бути спокійно, він сказав: «Я просто кажу тобі, що одна з причин, чому ти хочеш мене вбити, не має сенсу. А подумайте про це — стрілянину в аптеці? Це не було заздалегідь. Це було, як вони це називають? Жар пристрасті. Але ви вб'єте мене, це буде першого ступеня. Ви отримаєте смертну кару, коли вас знайдуть».

Коли вони тебе знайдуть. Так, я сміявся сам собі. О, те, що він сказав, мало сенс, але справа в тому, що вбивство не має сенсу. До біса, це ніколи не має сенсу, але іноді ви просто повинні це зробити. Але зараз мені було весело. Я хотів відповісти. «Так, добре, я вбив Тота. Це не був розпал пристрастей. Я все одно візьму за це голку».

«Але він нікому наплювати», — відповів він. «Їм байдуже, вбив він себе чи потрапив під машину. Ви можете взагалі вилучити цей шматок сміття з рівняння. Їх хвилює, якщо ти мене вб'єш. Я «невинний спостерігач» у заголовках. Я «батько двох дітей». Якщо ти мене вб’єш, ти будеш мертвий».

Я почав щось говорити, але він продовжував.

«Ось ще одна причина, чому я не збираюся нічого про вас говорити. Тому що ти знаєш моє ім'я і ти знаєш, де я живу. Ви знаєте, що у мене є сім'я, і ви знаєте, наскільки вони важливі для мене. Якщо я здам вас, ви можете прийти за нами. Я б ніколи таким чином не наражав на небезпеку свою сім'ю. Тепер дозвольте запитати вас дещо. Що найгірше, що може з тобою трапитися?»

«Продовжуйте слухати, як ви постійно говорите».

Веллер засміявся з цього. Я бачив, що він був здивований моїм почуттям гумору. Через хвилину він сказав: «Серйозно. Найгірше».

"Не знаю. Я ніколи про це не думав».

«Втратити ногу? Оглухнути? Втратити всі гроші? Осліпнути? . . . Гей, схоже, це вдарило по нервах. Осліпнути?»

«Так, мабуть. Це було б найгірше, про що я міг придумати».

Це була до біса страшна річ, і я думав про це раніше. Тому що це сталося з моїм старим. І це не те, що я більше не бачу, що мене вразило. Ні, це було те, що я повинен був залежати від когось іншого. . . Господи, за все, я думаю.

«Гаразд, подумай про це», — сказав він. «Те, як ти відчуваєш, що осліп, так би відчувала моя сім’я, якби вони мене втратили. Це було б для них погано. Ти ж не хочеш завдавати їм такого болю?»

Я не хотів, ні. Але я знав, що повинен . Я не хотів більше про це думати. Я запитав його: «То що це за остання причина, про яку ти мені розповідаєш?»

«Остання причина», — сказав він ніби пошепки. Але він не пішов далі. Він озирнувся по кімнаті, знаєте, ніби його розум був десь в іншому місці.

"Так?" Я запитав. Мені було дуже цікаво. "Скажи мені."

Але він просто запитав: «Ви думаєте, у цих людей є бар?»

І я просто подумав, що мені теж можна випити. Я пішов на кухню, і, звісно, у них не було пива в холодильнику, оскільки весь будинок був закритий і відключено. Але в них був скотч, і це був мій перший вибір.

Я взяв пару склянок і відніс пляшку назад у вітальню. Вважав, що це гарна ідея. Коли прийшов час це зробити, йому і мені було б легше, якби ми були трохи розбиті. Я штовхнув свого Смітті йому в шию, перерізав стрічку, якою були зв’язані його руки, а потім приклеїв їх перед ним. Я відкинувся на спинку стула й тримав біля себе ніж, готовий піти, якщо він щось спробує. Але не виглядало, що він збирався щось робити. Він перечитав пляшку скотчу, дещо розчарований, що вона дешева. І тут я з ним погодився. Одне я зрозумів давно, ти збираєшся грабувати, грабувати багатих.

Я сів назад, де міг стежити за ним.

«Остання причина. Гаразд, я тобі скажу. Я доведу тобі , що ти повинен відпустити мене».

"Ти є?"

«Усі ці інші причини — практичні, гуманітарні. . . Я визнаю, що вас це не дуже хвилює — ви не виглядаєте дуже переконаним. добре? Тоді давайте подивимося на одну причину, чому ви повинні відпустити мене».

Я думав, що це буде більше лайна. Але те, що він сказав, було те, чого я ніколи не очікував.

«Ви повинні відпустити мене заради себе».

"Для мене? Про що ти говориш?»

«Бачиш, Джеку, я не думаю, що ти заблукав».

«Що ти маєш на увазі, загубив?»

«Я не думаю, що ваша душа невиправдана».

Я сміявся з цього, сміявся вголос, тому що просто повинен був . Я очікував набагато кращого від такого віце-президента-продавця, як він. «Душа? Думаєш, у мене є душа?»

«Ну, у кожного є душа», — сказав він, і що було божевільним, він сказав це так, ніби був здивований, що я так не вважаю. Це було так, ніби я сказав, зачекайте хвилинку, ви маєте на увазі, що земля не плоска? Або щось.

«Ну, якщо я маю душу, то вона поїхала швидкою смугою до пекла». Цю репліку я почув у цьому фільмі, і я спробував засміятися, але вона прозвучала рівно. Ніби Веллер говорив щось глибоке, а я просто пожартував. Це змусило мене почуватися дешевим. Я перестала посміхатися й поглянула на Тота, який лежав у кутку, його мертві очі дивилися, дивилися, і мені хотілося вдарити його ще раз, я так розлютилася.

«Ми говоримо про твою душу».

Я хихикнув і сьорбнув алкоголю. «О, так, я б’юся об заклад, що ти зараз із тих, хто читає книжки про ангелів, якими вони розповсюджені».

«Я ходжу до церкви, але ні, я не говорю про цю дурницю. Я не маю на увазі магію. Я маю на увазі вашу совість. Що таке Джек Прескот».

Я міг би розповісти йому про соціальних працівників, молодіжних радників і всіх тих хлопців, які нічого не знають про те, як влаштовано життя. Вони думають, що так. Але це слова, які вони використовують. Ви можете сказати, що вони нічого не знають. Якісь консультанти чи хтось поговорить до мене, і вони кажуть: О, ти непристосований, ти заперечуєш свій гнів тощо. Коли я це чую, я знаю, що вони нічого не знають ні про душі, ні про духів.

«Не загробне життя», — продовжував Веллер. «Не мораль. Я говорю про важливе життя тут, на землі. О, звичайно, ти виглядаєш скептично. Але послухай мене. Я справді вірю, що якщо у вас є зв’язки з кимось, якщо ви довіряєте їм, якщо ви вірите в них, тоді для вас є надія».

«Надія? Що це значить? На що сподіватися?»

«Що ти станеш справжньою людиною. Живіть справжнім життям».

справжній . . Я не знав, що він мав на увазі, але він сказав це так, ніби те, що він сказав, було настільки зрозумілим, що я мав би бути ідіотом, щоб пропустити це. Тому я нічого не сказав.

Він продовжував. «О, є причини красти і є причини вбивати. Але загалом, ти справді не вважаєш, що краще не робити цього? Тільки подумайте: навіщо ми саджаємо людей у в’язницю, якщо вони можуть вбивати? Не лише ми, але й усі суспільства».

"І що? Ооооо, я покину свої злі шляхи?»

І він просто підняв брову і сказав: «Можливо. Скажи мені, Джеку, що ти відчув, коли твій приятель—як його звати?»

«Джо Рой Тот».

«Тот. Коли він застрелив того клієнта біля прилавка? Як ти почувався?»

"Не знаю."

«Він просто розвернувся і вистрілив у нього. Без причини. Ви знали, що це неправильно, чи не так?» І я почав щось говорити. Але він сказав: «Ні, не відповідай мене. Ви були б схильні брехати. І це все в порядку. Це інстинкт у вашій сфері роботи. Але я не хочу, щоб ти повірив у свою брехню. Гаразд? Я хочу, щоб ти зазирнув у своє серце і сказав мені, чи ти не думав, що щось не так у тому, що зробив Тот. Подумай про це, Джек. Ти знав, що щось не так».

Гаразд, я зробив. Але хто б не хотів? Тот все облажав. Все зіпсувалося. І в усьому він винен.

«Це тобі зачепило, правда, Джеку? Ви б хотіли, щоб він цього не робив».

Я нічого не сказав, а просто випив ще трохи скотчу, подивився у вікно й спостерігав за блимаючими вогниками навколо міста. Іноді вони здавалися близькими, а іноді – далекими.

«Якщо я відпущу вас, ви розкажете їм про мене».

Як і всі. Вони всі мене зрадили. Мій батько — навіть після того, як він осліп, сучий син видав мене. Мій перший PO — судді. Сандра. Мій бос, той, кого я врізав ножем.

«Ні, не буду», — сказав Веллер. «Ми говоримо про угоду. Я не порушую угод. Я пообіцяв, що не скажу про тебе нікому, Джеку. Навіть моя дружина». Він нахилився вперед, обхопивши випивку руками. «Ти відпусти мене, це означатиме для тебе все, що на світі . Це означатиме, що ви не безнадійні. Я гарантую, що твоє життя буде іншим. Ця одна дія — відпустити мене — змінить тебе назавжди. О, можливо, не цього року. Або на п'ять років. Але ти прийдеш. Ти відмовишся від усього цього, від усього, що сталося там, у водоспаді Ліггетт. Усі злочини, вбивства. Ти прийдеш. Я знаю ти будеш."

«Ти просто очікуєш, що я повірю, що ти нікому не скажеш?»

— Ага, — сказав Веллер і підняв зв’язані руки, щоб випити ще скотчу. «Тепер ми переходимо до великої проблеми».

Знову та тиша, і нарешті я сказав: «А що це?»

«Віра».

Надворі почувся вибух сирени, зовсім близько, і я сказав йому заткнутися й приставив пістолет до його голови. Його руки тремтіли, але він не зробив нічого дурного, і через кілька хвилин, коли я відкинувся на спинку стулки, він знову почав говорити. «Віра. Це саме те, про що я кажу. Людина, яка має віру, може бути спасенною».

«Ну, я не маю жодної до біса віри», — сказав я йому.

Але він продовжував говорити. «Якщо ви вірите в іншу людину, ви маєте віру».

«Якого біса тебе хвилює, врятований я чи ні?»

«Тому що життя важке, а люди жорстокі. Я ж казав тобі, що відвідую церкву. Багато в Біблії божевільні. Але дещо з цього я вірю. І одна з речей, у яку я вірю, полягає в тому, що іноді нас ставлять у такі ситуації, щоб змінити ситуацію. Я думаю, що це сталося сьогодні ввечері. Ось чому ми з вами одночасно опинилися в аптеці. Ви це відчули, чи не так? Як прикмета? Ніби щось відбувається і говорить вам, що ви повинні робити це або не повинні робити те».

Це було дивно, тому що весь час, поки ми їхали до водоспаду Ліггетт, я думав, що відбувається щось смішне. Я не знаю, що це таке, але ця робота буде іншою.

«Що, якби, — сказав він, — усе цього вечора сталося з певною метою? Моя дружина застудилася, тому я пішов купити NyQuil. Я пішов у ту аптеку замість 7-Eleven, щоб заощадити долар чи два. Ви випадково потрапили в той магазин саме в той час. З вами випадково був ваш приятель, — він кивнув на тіло Тота, — з вами. Поліцейська машина просто проїхала повз. І службовець за прилавком випадково його побачив. Це багато збігів. Вам не здається?»

А потім — від цього у мене по спині пройшов клятий холодок — він сказав: «Ось ми в тіні того великого каменя, цього обличчя».

Це сто відсотків те, що я думав. Точнісінько так само — я маю на увазі про Lookout. Я не знаю, чому я був. Але я випадково дивився у вікно і думав про це в ту саму мить. Я допив скотч і випив ще один, і, о, чувак, я був дуже наляканий.

«Він ніби дивиться на нас, чекаючи, поки ви приймете рішення. О, не думай, що це був лише ти. Можливо, метою було вплинути на життя кожного там. Того клієнта за прилавком, у якого стріляв ваш друг? Можливо, йому просто пора піти — швидко, знаєте, до того, як він захворів на рак чи отримав інсульт. Можливо, цій дівчині, клерку, довелося отримати поранення в ногу, щоб вона налагодила своє життя, можливо, кинула наркотики чи пити».

"І ти? А ти?»

«Ну, я розповім вам про себе. Можливо, ти добрий вчинок у моєму житті. Я витратив роки, думаючи лише про те, щоб заробити гроші. Подивіться на мій гаманець. Там. В задній."

Я відчинив його. Таких маленьких листівок, як сертифікати, було з півдюжини. Рендалл Веллер — Продавець року. Перевищено ціль два роки поспіль. Кращий продавець 1992 року.

Веллер продовжував. «У моєму офісі багато інших. І трофеї теж. І щоб я їх завоював, мені довелося знехтувати людьми. Моя родина та друзі. Люди, яким, можливо, потрібна моя допомога. І це не правильно. Можливо, ти мене викрадаєш, це один із тих знаків, які змусять мене змінити своє життя».

Найсмішніше те, що це мало сенс. О, важко було уявити, щоб не займатися крадіжками. І я не міг уявити себе, якщо справа дійде до бійки, я не піду на свого Бака чи свого Смітті, щоб вбити іншого хлопця. Це підставляти іншу щоку, це тільки для невдах. Але, можливо, я побачу день, коли моє життя стане прямим часом. Жити з якоюсь жінкою, можливо, з дружиною, і ставитися до неї не так, як я ставився до Сандри, жити в будинку. Робити те, що ніколи не робили мої батько й мати, якою б вона не була.

«Якби я відпустив вас, — сказав я, — тобі доведеться їм щось сказати».

Він знизав плечима. — Я скажу, що ти замкнув мене в багажнику, а потім викинув десь тут неподалік. Я блукав, шукав будинок чи щось таке, і заблукав. Мені може знадобитися день, щоб знайти когось. Це правдоподібно».

«Або ви могли б позначити машину за годину».

"Я можу. Але я не буду».

«Ви постійно це говорите. Але звідки я знаю ?»

«Це частина віри. Ви не знаєте. Жодних гарантій».

«Ну, мабуть, я не маю жодної віри».

«Тоді я мертвий. І твоє життя ніколи не зміниться. Кінець історії." Він сів і знизав плечима.

Знову та тиша, але це було так, ніби це був справжній гуркіт навколо нас. «Ти просто хочеш. . . Що ти хочеш?"

Він випив ще скотчу. «Ось пропозиція. Дозволь мені вийти на вулицю».

"Авжеж. Просто дозволь тобі прогулятися подихати свіжим повітрям чи що?»

«Дозвольте мені вийти на вулицю, і я обіцяю вам, що я знову зайду».

«Як тест?»

Він замислився над цим на секунду. «Так. Тест."

«Де ця віра, про яку ви говорите? Ви вийдете на вулицю, спробуєте втекти, і я вистрелю вам у спину».

«Ні, що ви робите, це кладете пістолет десь у будинку. Кухня чи ще десь. Десь ти не міг би його дістати, якби я втік. Ти стоїш біля вікна, звідки ми бачимо один одного. І я скажу вам наперед, що я можу бігти, як вітер. У коледжі мене називали легкою атлетикою, і я все ще бігаю кожен день у році».

«Знаєш, якщо ти втечеш і повернеш поліцейських, усе буде кривавим. Я вб'ю перших п'ятьох солдатів, які пройдуть через ті двері. Ніщо мене не зупинить, і ця кров буде на ваших руках».

«Звичайно, я це знаю», — сказав він. «Але якщо це спрацює, то не можна так думати. Ви повинні припустити, що станеться найгірше. Що якщо я втечу, то все розповім копам. Де ти і що тут немає заручників і що у тебе тільки є одна або дві гармати. І вони прийдуть і рознесуть вас до біса. І жодного з собою не забереш. Ти помреш і боляче помреш через кілька паршивих доларів. Але, але, але. . .” Він підняв руки і не дав мені нічого сказати. «Ви повинні зрозуміти, віра означає ризик».

«Це дурниця».

«Я думаю, що все якраз навпаки. Це було б найрозумнішим вчинком, який ви могли б зробити у своєму житті».

Я кинув назад ще один скотч і мусив подумати про це.

Веллер сказав: «Я вже бачу це там. Частина цієї віри. Це там. Не багато. Але деякі».

І так, можливо, було трохи. Тому що я думав про те, як я розлютився на Тота і про те, як він усе зіпсував. Я не хотів, щоб сьогодні ввечері когось убили. Мені це набридло . Набридло те, як пройшло моє життя. Іноді це було добре, бути самотнім і все таке. Нікому не відповідаючи. Але іноді це було дуже погано. І цей хлопець Веллер, ніби він показував мені щось інше.

«Отже, — сказав я. «Ви просто хочете, щоб я поклав пістолет?»

Він озирнувся. «Постав на кухню. Ви стоїте в дверях або вікні. Все, що я зроблю, це піду на вулицю і піду назад».

Я дивився у вікно. Це було, може, п’ятдесят футів по під’їзній доріжці. По обидва боки від неї були ці кущі. Він міг просто злетіти, і я ніколи його не знайду.

По всьому небу я бачив, як мерехтіли вогні поліцейських машин.

«Ні, я не збираюся. Ти божевільний».

Я очікував жебракування чи що. Або, швидше за все, він розізлиться — ось що відбувається зі мною, коли люди не роблять того, що я їм кажу. Або не робіть це досить швидко. Але ні, він лише кивнув. «Добре, Джек. Ви думали про це. Це добре. Ви ще не готові. Я поважаю це». Він відпив ще трохи скотчу, дивлячись на склянку. І на цьому все закінчилося.

І раптом засвітилися ці прожектори. Вони були далеко, але я все одно налякався і відступив від вікна. Витяг пістолет. Тільки тоді я зрозумів, що це не має відношення до пограбування. Це була лише пара великих прожекторів, які світили на Lookout. Напевно, цього разу вони тривали щовечора.

Я подивився на це. Звідси це зовсім не було схоже на обличчя. Це був просто камінь. Сірі та коричневі та ці кумедні сосни, що ростуть набік із щілин.

Спостерігаю за ним протягом хвилини або двох. Дивлячись на місто. І щось, що той хлопець говорив, запам’яталося мені в голові. Не ті слова, насправді. Просто думка. І я думав про всіх у тому місті. Ведення нормального життя. Був церковний шпиль і дахи невеликих будинків. У місті багато маленьких жовтих вогників. Можна було лише розгледіти пагорби вдалині. І я на хвилину побажав опинитися в одному з тих будинків. Сидячи там. Дивлюсь телевізор із дружиною поруч.

Я відвернувся від вікна і сказав: «Ти б просто пройшовся до дороги і назад? Це воно?"

"Це все. Я не втечу, ти не бери свого пістолет. Ми довіряємо один одному. Що може бути простіше?»

Слухаючи вітер. Не сильне, але рівне шипіння, яке кумедно втішало, хоча будь-коли мені здавалося, що воно звучало холодно й грубо. Я ніби почув голос. Не знаю. Щось у мені говорило, що я повинен це зробити.

Більше я нічого не сказав, бо був на межі й боявся, що він скаже щось таке, що змусить мене передумати. Я просто взяв Smith & Wesson і подивився на нього хвилину, а потім пішов і поставив на кухонний стіл. Я повернувся з Баком і звільнив йому ноги. Тоді я подумав, що якщо я збираюся це зробити, я повинен йти до кінця. Тому я також звільнив йому руки. Веллер був здивований тим, що я це зробив. Але він усміхнувся, ніби знав, що я граю в гру. Я підняв його на ноги, приставив лезо до його шиї та повів до дверей.

«Ви робите добру справу», — сказав він.

Я думав: О, чувак. Я не можу в це повірити. Це божевілля. Частина мене сказала: «Ріжи його зараз, переріжи йому горло». Зроби це!

Але я цього не зробив. Я відчинив двері й відчув запах холодного осіннього повітря, деревного диму та сосни, і я почув вітер у скелях і деревах над нашими головами.

«Продовжуй», — сказав я йому.

Веллер почав, і він не озирнувся, щоб перевірити мене, чи я пішов за пістолетом. . . віра, я думаю. Він продовжував дуже повільно йти до дороги.

Скажу вам, я почувався смішно, і кілька разів, коли він проходив повз якісь справді темні місця на під’їзді й міг зникнути, я думав: «Ой, чувак, усе це псування». Я божевільний.

Кілька разів я мало не запанікував і кинувся до Смітті, але цього не зробив. Коли Веллер спустився біля тротуару, я справді затамував подих. Я очікував, що він піде, я справді це зробив. Я шукав того моменту — коли люди напружуються, коли вони збираються замахнутися, накинутися на вас або кинутися. Це ніби їхні тіла кричать, що вони збираються робити, перш ніж вони це зроблять. Тільки Веллер нічого цього не робив. Він зійшов на тротуар дуже невимушено. І він обернувся й подивився на оглядовий майданчик, ніби був ще одним вихідним.

Тоді він обернувся. Він кивнув мені.

Саме тоді приїхала поліцейська машина.

Це був державний військовий. Це темні, а світлої смуги у нього не було. Тож він був майже тут, перш ніж я це зрозумів. Здається, я так пильно дивився на Веллера, що більше нічого не бачив.

Ось воно було за два двері, і Веллер побачив його тоді ж, коли я.

І я подумав: це все. Ох, біс!

Але коли я повертався, щоб взяти пістолет, я побачив цей рух біля дороги. І я перестала холодно.

Ви можете повірити в це? Веллер упав на землю й закотився під дерево. Я швидко зачинив двері й дивився з вікна. Поліцейський зупинився й повернув світло на під’їзну доріжку. Промінь — він був дуже яскравий — він рухався вгору-вниз і вдарив усі кущі та фасад будинку, а потім повернувся на дорогу. Але Веллер ніби копався в соснових голках, щоб його не помітили. Я маю на увазі, що він ховався від тих суких синів. Роблячи все можливе, щоб триматися подалі від світла.

Потім машина поїхала, і я побачив, що вогні висвітлювали сусідній будинок, а потім її зникло. Я весь час не зводив очей з Веллера, і він не зробив нічого дурного. Я бачив, як він вилазив з-під дерев і витирав пил. Потім він повернувся до будинку. Легко, ніби він йшов до бару, щоб зустрітися з друзями.

Він зайшов всередину. Зітхнув, як полегшення. І засміявся. Потім простягнув руки. Я навіть не просив його про це. Я знову заклеїв їх, і він сів у крісло, взяв свій скотч і сьорбнув його.

І, блін, я тобі дещо скажу. Божа правда. Мені було добре. Ні, ні, я не бачив світла чи щось подібне. Але я думав, що з усіх людей у моєму житті — мого тата, колишнього, Тота чи будь-кого іншого — я ніколи не довіряв їм. Я б ніколи не дозволив собі йти до кінця. І ось, сьогодні ввечері, я це зробив. З незнайомцем і кимось, хто мав владу завдати мені зла. Це було досить страшне відчуття, але це було також гарне відчуття.

Дрібниця, справжня дрібниця. Але, можливо, саме з цього починаються такі речі. Тоді я зрозумів, що був неправий. Я міг би його відпустити. Ой, я б його тут прив'язав. З кляпом у роті. Минув би день або близько того, перш ніж він вийде. Але він погодився б на це. Я знав, що він буде. І я б записав його ім’я та адресу, щоб він знав, що знаю, де він і його родина живуть. Але це була лише частина причин, чому я відпустив його. Я не був впевнений, що таке решта. Але це було щось у тому, що щойно сталося, щось між мною і ним.

"Як ви себе відчуваєте?" запитав він.

Я не збирався віддавати занадто багато. Ні, сер. Але я не міг не сказати: «Та машина проїжджає? Тоді я думав, що мене нема. Але ти вчинив правильно зі мною».

— І ти теж зробив правильно, Джеку. А потім сказав: «Налий нам ще одну порцію».

Я наповнив келихи доверху. Ми натиснули на них.

«Ось тобі, Джек. І до віри».

«До віри».

Я відкинув віскі і, опустивши голову, вдихнув повітря через ніс, щоб очистити голову, ось тоді він мене дістав. Прямо в обличчя.

Він був добрий, цей сучий син. Підкинув склянку так, що навіть коли я пригнувся, що я, звісно, зробив, випивка потрапила мені в очі, і, чувак, це щекло, як нікого. Я не могла в це повірити. Я завивав від болю і йшов до ножа. Але було вже пізно. Він все спланував, саме те, що я збирався зробити. Як я збирався рухатися. Він підніс коліном моє підборіддя й вибив пару зубів, і я перекинувся на спину, перш ніж встиг дістати ножа з кишені. Потім він опустився коліном мені на живіт — я пам’ятав, що більше ніколи не закріплював йому ноги, — і він перебив вітер, а я лежав, наче паралізований, намагаючись дихати й усе таке. Тільки я не міг. І біль був неймовірним, але найгіршим було відчуття, що він мені не довіряє.

Я шепотів: «Ні, ні, ні! Я збирався це зробити, чоловіче. Ви не розумієте! Я збирався відпустити вас».

Я нічого не бачив і нічого не чув, у мене у вухах так шуміло. я був задихаючи: «Ти не розумієш, ти не розумієш».

Чоловіче, біль був такий сильний. Так погано . . .

Мабуть, Веллер зняв стрічку з рук, пережував її, я думаю, тому що він перевертав мене. Я відчув, як він скріпив мої руки скотчем, потім схопив мене й перетягнув на стілець, прикріпив мої ноги до ніг. Він узяв трохи води й хлинув нею мені в обличчя, щоб змити віскі з моїх очей.

Він сів у крісло переді мною. І він просто довго дивився на мене, поки я переводив подих. Він підняв свою склянку, налив ще скотчу. Я ухилився, думаючи, що він знову кине мені це в обличчя, але він просто сидів, попиваючи і дивлячись на мене.

"Ви . . . Я збирався відпустити тебе. Я був. »

«Я знаю», — сказав він. Все ще спокійно.

"Ти знаєш?"

«Я бачив це на твоєму обличчі. Я багато років був продавцем, пам’ятаєш? Я знаю, коли уклав угоду».

Я досить сильний хлопець, особливо коли я злий, і я дуже старався пробитися крізь цю стрічку, але це не вдалося. — Будь ти проклятий! — крикнув я. «Ти сказав, що не збираєшся видавати мене. Ти, всі твої кляті розмови про віру…»

«Шшшш», — прошепотів Веллер. І він сів назад, схрестивши ноги. Наскільки легко. Дивлячись на мене з ніг до голови. «Того хлопця, якого твій друг застрелив у аптеці? Клієнт біля стійки?»

Я повільно кивнув.

«Він був моїм другом. Це його помешкання, де ми з дружиною зупинимось на ці вихідні. З усіма нашими дітьми».

Я просто дивився на нього. Його друг? Що він говорив? «Я не…»

«Тихіше», — сказав він дуже тихо. «Я знаю його багато років. Джеррі був одним із моїх найкращих друзів».

«Я не хотів, щоб ніхто не помер. я..."

«Але хтось таки помер . І це була твоя вина».

«Тот. . . .”

Він прошепотів: «Це була твоя вина».

«Гаразд, ти мене обдурив. Викличте поліцію. Покінчи з цим, проклятий брехун».

«Ти справді не розумієш, правда?» Веллер похитав головою. Чому він був такий спокійний? Його руки не тремтіли. Він не дивився навколо, нервував і все таке. Нічого подібного. Він сказав: «Якби я хотів видати вас, я б просто поставив ту патрульну машину кілька хвилин тому. Але я сказав, що не буду цього робити. І я не буду. Я дав тобі слово, що не скажу копам нічого про тебе. І я не буду. Здати тебе — це останнє, що я хочу зробити».

«Тоді чого ти хочеш ?» — крикнув я. "Скажи мені!" Намагаюся прорвати цю стрічку. І коли він із клацанням розгорнув мій ніж Бака, я думав про те, що сказав йому.

О, чоловіче, ні. . . О ні.

Так, будучи сліпим, мабуть. Це було б найгірше, що я міг придумати.

«Що ти збираєшся робити?» — прошепотів я.

«Що я буду робити, Джеку?» — сказав Веллер, намацуючи великим пальцем лезо Бака й дивлячись мені в очі. «Ну, я тобі скажу. Сьогодні я витратив багато часу на те, щоб довести тобі, що ти не повинен мене вбивати. І зараз . . .”

«Що, чоловіче? Що?"

«Я збираюся витратити багато часу, щоб довести тобі, що ти повинен був це зробити».

Тоді Веллер дуже повільно допив скотч і підвівся. І він підійшов до мене з тією дивною посмішкою на його обличчі.

ЗА НАДАНІ ПОСЛУГИ


Спочатку я подумав, що це я. . . але тепер я точно знаю: мій чоловік намагається звести мене з розуму».

Доктор Гаррі Бернштейн кивнув і після хвилинної паузи сумлінно записав слова свого пацієнта на стенокардіографі, який лежав у нього на колінах.

«Я не маю на увазі, що він дратує мене, зводить мене з розуму — я маю на увазі, що він змушує мене засумніватися в своєму розумі. І він робить це навмисно».

Петсі Рендолф, відвернувшись від Гаррі на його шкіряному дивані, обернулася й поглянула на свого психіатра. Незважаючи на те, що він тримав свій офіс на Парк-авеню досить темним під час сеансів, він міг помітити, що в її очах були сльози.

«Ти дуже засмучений», — сказав він ласкавим тоном.

«Звичайно, я засмучена», — сказала вона. «І я боюся».

Ця жінка, якій було близько сорока, була його пацієнткою протягом двох місяців. Кілька разів під час їхніх сеансів вона була близька до сліз, але ніколи насправді не плакала. Сльози - важливий емоційний барометр погода. Деякі пацієнти роками не плачуть перед своїми лікарями, і коли очі починають сльозитися, будь-який компетентний терапевт сідає і звертає увагу.

Гаррі уважно дивився на Петсі, коли вона знову відвернулася й чіпнула ґудзик на подушці біля свого стегна.

«Продовжуйте», — підбадьорив він. "Розкажи мені про це."

Вона вихопила клеенекс із коробки біля дивана. Витерла їй очі, але робила це обережно; як завжди, вона мала бездоганний макіяж.

— Будь ласка, — м’яким голосом сказав Гаррі.

«Це траплялося кілька разів, — неохоче почала вона. «Минула ніч була найгіршою. Я лежав у ліжку і почув цей голос. Спочатку я не міг чітко це почути. Потім сказано. . .” Вона вагалася. «Там було написано, що це привид мого батька».

Мотиви в терапії не стали кращими, ніж це, і Гаррі звернув пильну увагу.

«Тобі не снилося?»

«Ні, я не спав. Я не міг заснути і встав, щоб випити склянку води. Тоді я почав ходити по квартирі. Просто ходити. Я почувався шаленим. Я ліг назад у ліжко. І голос — я маю на увазі, голос Піта — сказав, що це був привид мого батька».

"Що він сказав?"

«Він просто бовтався безперервно. Розповідає мені про всілякі речі з мого минулого. Випадки, коли я була дівчиною. Я не впевнений. Це було важко чути».

«І це були речі, які знав ваш чоловік?»

«Не всі». Її голос надломився. — Але він міг їх знайти. Переглядаючи мої листи та мої щорічники». Такі речі.

«Ви впевнені, що це він говорив?»

«Голос звучав ніби як у Пітера. У будь-якому випадку, хто б це був інший?» Вона засміялася, її голос був майже хихотким. «Я маю на увазі, що це навряд чи міг бути привид мого батька, чи не так?»

«Можливо, він просто говорив уві сні».

Вона не відповідала хвилину. «Бачиш, ось у чому справа. . . Його не було в ліжку. Він був у лігві й грав у якусь відеоігру».

Гаррі продовжував робити нотатки.

— І ви чули його з лігва?

«Він, мабуть, був біля дверей. . . Ой, докторе, це звучить смішно. Я знаю, що так. Але мені здається, що він стояв на колінах біля дверей — це прямо біля спальні — і шепотів».

«Ти заходив у лігво? Запитай його про це?»

«Я дуже швидко підійшов до дверей, але коли відчинив їх, він уже був за столом». Вона подивилася на свої руки й виявила, що пошматувала Клінекс. Вона глянула на Гаррі, щоб перевірити, чи він помітив компульсивну поведінку, яка, звісно, була, а потім запхала серветку до кишені своїх дорогих бежевих брюк.

"І потім?"

«Я запитав його, чи чув він щось, якісь голоси. І він подивився на мене, як на божевільного, і повернувся до своєї гри».

«І тієї ночі ти більше не чув жодного голосу?»

"Немає."

Гаррі розглядав свого пацієнта. У молодості вона була гарною дівчиною, припустив він, тому що зараз вона була гарною жінкою (терапевти завжди бачили дитину в дорослому). Її обличчя було гладким, і вона мала трохи задертий ніс світської левиці з Коннектикуту, яка дебатує довго і наполегливо збирався зробити ринопластику, але так і не зробив. Він пригадав, що Петсі казала йому, що її вага ніколи не була проблемою: вона найняла особистого тренера щоразу, коли набирала п’ять фунтів. Вона сказала — із роздратуванням, прихованим таємною гордістю, — що чоловіки часто намагаються підхопити її в барах і кав’ярнях.

Він запитав: «Ви кажете, що це траплялося раніше? Чути голос?»

Ще одне вагання. «Можливо, два-три рази. Усе за останні пару тижнів».

— Але навіщо Пітеру зводити тебе з розуму?

Петсі, яка прийшла до Гаррі з класичними симптомами звичайної кризи середнього віку, ще не дуже обговорювала свого чоловіка. Гаррі знав, що він гарний, на кілька років молодший за Петсі, не надто амбітний. Вони були одружені три роки — другий шлюб для них обох — і, здавалося, у них не було багато спільних інтересів. Але, звичайно, це була лише версія Петсі. «Факти», які відкриваються в кабінеті терапевта, можуть бути дуже сумнівними. Гаррі Бернштейн наполегливо працював, щоб стати детектором брехні, і його враження від шлюбу було таким, що між чоловіком і дружиною було багато невисловленого конфлікту.

Петсі замислилася над його запитанням. "Не знаю. Я розмовляв із Саллі. . . .” Гаррі пригадав, як вона згадувала Саллі, свою найкращу подругу. Вона була ще однією матроною Верхнього Іст-Сайду — однією з жінок, які обідають — і була одружена з президентом одного з найбільших банків Нью-Йорка. «Вона сказала, що, можливо, Пітер ревнує мене. Я маю на увазі, подивіться на нас — у мене є світське життя, у мене є друзі, у мене є гроші. . . .” Він помітив маніакальний відтінок її голосу. Вона теж робила і контролювала це. «Я просто не знаю, чому він це робить. Але він є».

«Ви говорили з ним про це?»

"Я намагався. Але він, природно, все заперечує». Вона похитала головою, і на її очах знову виступили сльози. "І потім . . . птахи."

«Птахи?»

Інший Kleenex був зачеплений, використаний і подрібнений. Цього разу вона не приховувала доказів. «У мене є колекція керамічних птахів. Зроблено Boehm. Ви знаєте про компанію?»

"Немає."

«Вони дуже дорогі. Вони німці. Гарно зроблено. Вони були моїми батьками. Коли наш батько помер, ми зі Стівом розділили спадщину, але він отримав більшість особистих сімейних реліквій. Це мені дуже боляче. Але я отримав птахів».

Гаррі знав, що її мати померла десять років тому, а батько — близько трьох років тому. Чоловік був дуже суворим і прихильно ставився до старшого брата Петсі, Стівена. Він протегував їй усе життя.

«У мене їх чотири. Колись їх було п'ять, але коли мені було дванадцять, я зламав одну. Я забіг усередину — я був чимось дуже схвильований і хотів розповісти про це батькові — і наштовхнувся на стіл і збив одного. Горобець. Він зламався. Батько відшльопнув мене вербовою лопатою і відправив спати без вечері».

Ах, важлива подія. Гаррі зробив записку, але вирішив більше не розповідати про цей інцидент.

«І?»

«На наступний ранок я вперше почув привида свого батька. . .” Її голос став різким. «Я маю на увазі, наступного ранку після того, як Пітер почав шепотіти зі мною... . . Я знайшов одного з птахів зламаним. Воно лежало на підлозі у вітальні. Я запитав Пітера, чому він це зробив — він знає, наскільки вони важливі для мене, — і він заперечив це. Він сказав, що я, мабуть, ходив уві сні і зробив це сам. Але я знаю, що ні. Петро мав бути тим самим». Вона знову ввійшла до свого грубого, ірраціонального голосу.

Гаррі глянув на годинник. Він ненавидів спадщину психоаналітика: ідеально витриману п’ятдесятихвилинну годину. Було ще стільки всього, у що він хотів заглибитися. Але пацієнтам потрібна послідовність і, за старою школою, дисципліна. Він сказав: «Вибачте, але я бачу, що наш час вийшов».

Петсі слухняно підвелася. Гаррі помітив, наскільки вона розпатлана. Так, її макіяж був ретельно нанесений, але ґудзики на її блузці були неправильно застебнуті. Чи то вона одяглася поспішно, чи то не звернула уваги. І один з ремінців на її дорогих темно-коричневих туфлях не був зачеплений.

Вона піднялася. «Дякую, докторе. . . Добре просто мати можливість комусь про це розповісти».

«Ми все владнаємо. Побачимося наступного тижня».

Коли Петсі вийшла з кабінету, Гаррі Бернштейн сів за свій стіл. Він повільно крутнувся в кріслі, дивлячись на свої книжки — DSM-IV, «Психопатологія повсякденного життя», «Довідник APA з неврозів», томи Фройда, Адлера, Юнга, Карен Горні та сотні інших. Потім знову подивилася у вікно, спостерігаючи, як падає сонячне світло пізнього дня автомобілі та таксі мчать на північ Парк-авеню.

Повз пролетів птах.

Він подумав про розбитого керамічного горобця з дитинства Петсі.

І Гаррі подумав: яке це було важливе засідання.

Не тільки для свого пацієнта. Але й для нього.

Петсі Рендолф, яка до сьогодні була просто ще однією злегка незадоволеною пацієнткою середнього віку, стала переломною подією для доктора Гарольда Девіда Бернштейна. Він мав змогу повністю змінити її життя.

І таким чином, можливо, він міг би викупити своє.

Гаррі голосно засміявся, знову закрутився в кріслі, як дитина на дитячому майданчику. Раз, два, три.

У дверях з’явилася постать. «Лікар?» Міріам, його секретарка, підвела голову, вкриту метушливим білим волоссям. "З вами все гаразд?"

"Зі мною все гаразд. Чому ти питаєш?»

«Ну, це просто . . . Мені здається, я давно не чув, як ти смієшся. Здається, я ніколи не чув, щоб ти сміявся у своєму офісі».

Що стало ще одним приводом для сміху. І він це зробив.

Вона нахмурилася, в її очах була занепокоєність.

Гаррі перестав посміхатися. Він серйозно подивився на неї. «Слухай, я хочу, щоб ти взяв вихідний до кінця дня».

Вона виглядала збентеженою. «Але . . . час кидати, докторе».

— Жарт, — пояснив він. "Це був жарт. До завтра."

Міріам обережно подивилася на нього, не в силах, здавалося, позбутися дивного виразу свого обличчя. «Ти впевнений, що з тобою все гаразд?»

"Зі мною все гаразд. Надобраніч."

«Ніч, докторе».

Через мить він почув, як клацнули двері в офіс.

Він знову обернувся в кріслі, розмірковуючи: Петсі Рендолф. . . Я можу врятувати тебе, а ти можеш врятувати мене.

А доктор Гаррі Бернштейн був людиною, яка дуже потребувала порятунку.

Тому що він ненавидів те, чим заробляв на життя.

Не в тому, щоб допомагати пацієнтам із їхніми психічними та емоційними проблемами — о, він був природженим терапевтом. Нічого кращого. Він ненавидів практикувати психіатрію Верхнього Іст-Сайду. Це було останнє, що він коли-небудь хотів зробити. Але на другому курсі Колумбійської медичної школи високий гарний студент зустрів високу красиву помічницю директора з розвитку Музею сучасного мистецтва. Гаррі та Лінда одружилися ще до того, як він почав стажування. Він переїхав зі своєї під’їзди на п’ятому поверсі поблизу Гарлема до її міського будинку на Іст-81. За кілька тижнів вона почала змінювати його життя. Лінда була жінкою, яка дуже прагнула до свого чоловіка (дуже схожа на Петсі, у чиєму ненавмисному коментарі кілька тижнів тому про відсутність амбіцій у її чоловіка Гаррі побачив бурю гніву). Лінда хотіла грошей, вона хотіла бути в списку постійних відвідувачів пільг у Met, вона хотіла побалувати себе в чотиризіркових ресторанах в Езе, Монако та Парижі.

Уважний, спокійний чоловік із скромного передмістя Нью-Йорка, Гаррі знав, що, слухаючи Лінду, він прямував у неправильному напрямку. Але він був закоханий у неї, тому продовжував слухати. Вони купили a кооператив у багатоповерхівці на Медісон-авеню, і він повісив свій гонт (ну, важку латунну табличку) біля цього офісу за три тисячі доларів на місяць на Парковій і Сімдесят восьмій.

Спочатку Гаррі хвилювався через астрономічні рахунки, які вони накопичували. Але незабаром гроші почали надходити. Йому не було проблем із відкриттям бізнесу; Не бракує неврозів серед багатих і застрахованих на острові Мангеттен. Він також був дуже хороший у тому, що робив. Його пацієнти приходили, і він їм подобався, тому вони поверталися щотижня.

«Ніхто мене не розуміє, звичайно, у нас є гроші, але гроші — це ще не все, і днями моя домробітниця дивиться на мене, наче я з космосу, і це не моя провина, і я так злюся, коли мама хоче піти за покупками на мій один вихідний, і я думаю, що Семюел зустрічається з кимось, і я думаю, що мій син гей, і я просто не можу скинути ці п’ятнадцять фунтів. . .”

Можливо, їхні проблеми були плебейськими, іноді навіть смішно незначними, але його клятва, як і його характер, не дозволяли Гаррі применшувати їх. Він багато працював, щоб допомогти своїм пацієнтам.

І весь цей час він нехтував тим, чим справді хотів займатися. Який мав лікувати важкі психічні випадки. Люди, які були хворими на параноїдну шизофренію, люди з біполярною депресією та прикордонними характерами — люди, які вели сумне життя і не могли сховатися від цього горя за гроші, які мали пацієнти Гаррі.

Час від часу він працював волонтером у різних клініках, зокрема в невеликій клініці в Брукліні, де лікували бездомних чоловіків і жінок, але з огляду на те, що він був на Парк-авеню, і режим соціальної допомоги його дружини через обов’язки, він не міг приділяти багато часу клініці. Він боровся з думкою просто кинути практику на Парк-авеню. Звісно, якби він це зробив, його доходи впали б на дев’яносто відсотків. У нього з Ліндою через пару років після одруження народилося двоє дітей — дві милі доньки, яких Гаррі дуже любив, — і їхні потреби, дуже дорогі потреби, потреби приватної школи, були пріоритетнішими за його особисте задоволення. До того ж, яким би ідеалістом він не був у багатьох відношеннях, Гаррі знав, що Лінда миттєво покине його, якби він почав працювати на повний робочий день у Брукліні.

Але іронія полягала в тому, що навіть після того, як Лінда таки залишила його — заради когось, кого вона зустріла на одному з благодійних заходів, які Гаррі не міг відвідати, — він не міг проводити в клініці більше часу, ніж раніше. коли він був одружений. Борги, які Лінда накопичила, поки вони були одружені, були нестерпними. Його старша донька навчалася в дорогому коледжі, а молодша наступного року збиралася до Вассара.

Проте з десятків пацієнтів, які скиглили про дрібні невдоволення, ось прийшла Петсі Рендолф, справді відчайдушна пацієнтка: жінка розповідала йому про привидів, про те, як її чоловік намагався звести її з розуму, жінка, явно на межі.

Нарешті пацієнт, який дав би Гаррі шанс викупити своє життя.

Тієї ночі він не турбувався вечерею. Він повернувся додому й пішов просто до свого лігва, де лежали складені високими стосами професійні журнали за рік, які він ніколи не читав, оскільки вони стосувалися серйозних психіатричних проблем, а не сильно впливають на пацієнтів у своїй практиці. Він скинув черевики й почав переглядати їх, роблячи записи. Він знайшов в Інтернеті сайти, присвячені психотичній поведінці, і годинами проводив онлайн, завантажуючи статті, які могли б допомогти йому в ситуації Петсі.

Гаррі перечитував незрозумілу статтю в «Журналі психозів», яку він дуже зрадів знайти — це був ключ до вирішення її справи, — коли він сів, почувши пронизливий свист. Він був настільки стурбований. . . він забув, що поставив чайник для кави? Але потім він глянув у вікно і зрозумів, що це зовсім не чайник. Звук був від птаха, який сидів на гілці поруч і співав. Година була далеко за світанок.


На наступному сеансі Петсі виглядала гірше, ніж тижнем раніше. Її одяг не був відпрасований. Її волосся було сплутаним і, здавалося, його не мили шампунем кілька днів. Її біла блузка була в плямах бруду, а комірець був порваний, як і спідниця. В її панчохах були пробіжки. Тільки її макіяж був ретельно зроблений.

«Привіт, докторе», — сказала вона тихим голосом. Вона звучала боязко.

«Привіт, Петсі, заходь. . . Ні, сьогодні не диван. Сідайте навпроти мене».

Вона вагалася. «Чому?»

«Думаю, ми відкладемо нашу звичайну роботу і займемося цією кризою. Про голоси. Я хотів би побачити вас віч-на-віч».

«Криза», — обережно повторила вона це слово, сидячи в зручному кріслі навпроти його столу. Вона схрестила руки, подивилася у вікно — усе це були повідомлення мовою тіла, які Гаррі добре розпізнав. Вони означали, що вона нервувала й захищалася.

«Тепер, що сталося з тих пір, як я бачив вас востаннє?» запитав він.

Вона сказала йому. Голосів було більше — її чоловік продовжував прикидатися привидом її батька, нашіптуючи їй жахливі речі. Що, запитав Гаррі, сказав привид? Вона відповіла: якою поганою донькою вона була, якою жахливою дружиною вона стала тепер, яким дрібним другом. Чому вона просто не вбила себе і не перестала завдавати болю всім?

Гаррі записав записку. «Це звучало як голос твого батька? Тон, я маю на увазі?»

«Не мій батько », — сказала вона, її голос надривався від злості. «Це був мій чоловік, який прикидався моїм батьком. Я тобі це сказав».

"Я знаю. Але звук? Тембр?»

Вона думала. "Може бути. Але мій чоловік зустрічав його. І є відео з татом. Пітер, мабуть, почув їх і видав себе за нього».

«Де був Пітер, коли ви його чули?»

Вона вивчала книжкову полицю. «Його точно не було вдома».

«Він не був?»

"Немає. Він вийшов за цигарками. Але я зрозумів, як він це зробив. Мабуть, він прилаштував якийсь динамік і магнітофон. Або, можливо, одну з тих рацій». Її голос згас. «Пітер також добре мімікує. Ви знаєте, уособлення. Тож він міг виконувати всі голоси».

" Усі ?"

Вона відкашлялася. «Цього разу привидів було більше». Її голос знову підвищується, маніакально. "Мій дідусь. Моя мати. інші. Я навіть не знаю, хто». Петсі якусь мить дивилася на нього, а потім опустила очі. Вона нав’язливо клацнула на клямку сумочки, потім зазирнула всередину, дістала свій компактний носок і помаду. Вона подивилася на макіяж і відклала його. Її руки тремтіли.

Гаррі довго чекав. «Петсі. . . Я хочу в тебе дещо запитати."

— Ви можете запитати мене про що завгодно, докторе.

— Просто припустіть — заради суперечки — що Пітер не прикидався привидами. Звідки вони ще могли взятися?»

Вона різко сказала: «Ти не віриш жодному слову з цього, правда?»

Найскладніша частина роботи терапевта — переконатися, що ваші пацієнти знають, що ви на їхньому боці, а ви продовжуєте шукати правду. Він спокійно сказав: «Це, звичайно, можливо — те, що ви говорите про свого чоловіка. Але давайте залишимо це вбік і подумаємо, що є інша причина для голосів».

"Який є?"

«Що ви справді щось чули — можливо, ваш чоловік по телефону, можливо, телевізор, можливо, радіо, але все, що це було, не мало нічого спільного з привидами. Ви спроектували власні думки на те, що почули».

«Ви кажете, що все в моїй голові».

«Я кажу, що, можливо, самі слова виникають у вашій підсвідомості. Що ти думаєш про це?"

Вона замислилася над цим на мить. "Не знаю. . . . Це може бути. Гадаю, це має певний сенс».

Гаррі посміхнувся. «Це добре, Петсі. Це хороший перший крок, визнати це».

Вона виглядала задоволеною, ученицею, якій вчитель дав золоту зірку.

Потім психіатр посерйознішав. «Тепер одне: коли голоси говорять про те, що ти завдаєш собі шкоди. . . ти не збираєшся їх слухати, чи не так?»

«Ні, не буду». Вона сміливо посміхнулася. "Звичайно, ні."

«Добре». Він глянув на годинник. «Я бачу, що наш час майже закінчився, Петсі. Я хочу, щоб ти щось зробив. Я хочу, щоб ви записували в щоденник те, що вам говорять голоси».

"Щоденник? Гаразд».

«Запишіть все, що вони говорять, і ми пройдемо це разом».

Вона піднялася. Звернувся до нього. «Можливо, мені варто попросити одного з привидів прийти на сеанс. . . але тоді вам доведеться стягнути з мене подвійну плату, чи не так?»

Він засміявся. "Побачимось наступного тижня."


ранку о третій ранку Гаррі розбудив телефонний дзвінок.

"Доктор. Бернштейн?»

"Так?"

«Я офіцер Кавано з відділу поліції».

Сідаючи, намагаючись позбутися сонливості, він відразу подумав про Герба, пацієнта клініки в Брукліні. Бідолашний чоловік, легкий шизофренік, який був абсолютно нешкідливим, вічно отримував побиття через свою грубу, погрозливу манеру.

Але це не було причиною дзвінка.

«Ви психіатр місіс Патрисії Рендольф. Це правильно?"

Його серце сильно калатало. "Так я. З нею все гаразд?»

«Нам подзвонили. . . . Ми знайшли її на вулиці біля її квартири. Ніхто не постраждав, але в неї трохи істерика».

«Я зараз буду».


Підійшовши до багатоквартирного будинку Рендолфів, за десять кварталів звідси, Гаррі знайшов Петсі та її чоловіка у вестибюлі. Біля них стояв поліцейський у формі.

Гаррі знав, що Рендолфи багаті, але будівля була набагато гарнішою, ніж він очікував. Це була одна з розкішних багатоповерхівок, які Дональд Трамп побудував у вісімдесятих. Як прочитав Гаррі в «Таймс», пентхауси-триплекси продавалися за 20 мільйонів доларів .

— Лікарю, — скрикнула Петсі, побачивши Гаррі. Вона побігла до нього. Гаррі обережно ставився до фізичного контакту зі своїми пацієнтами. Він знав усе про перенесення та контрперенесення — цілком нормальне потяг між пацієнтами та їхніми терапевтами, — але до контакту треба ставитися обережно. Гаррі взяв Петсі за плечі, щоб вона не могла його обійняти, і повів її назад до дивана у вестибюлі.

"Містер. Рендольф?» — запитав Гаррі, повертаючись до її чоловіка.

"Це вірно."

«Я Гаррі Бернштейн».

Чоловіки потисли один одному руки. Пітер Рендолф був тим, чого Гаррі очікував. Це був підтягнутий, спортивний чоловік років сорока. Красивий. Його очі були сердиті, збентежені й виглядали жертвою. Він нагадав Гаррі про пацієнта, якого він лікував недовго — чоловіка, чия єдина скарга полягала в тому, що йому було важко підтримувати життя з дружиною та двома коханками. На Пітері був бордовий шовковий халат і м’які шкіряні капці.

«Ви не проти, якщо я поговорю з Петсі наодинці?» — запитав його Гаррі.

"Немає. Я буду нагорі, якщо я вам знадоблюся». Він сказав це і Гаррі, і поліцейському.

Гаррі також глянув на поліцейського, який також відійшов і дозволив лікарю поговорити зі своїм пацієнтом.

"Що сталося?" — запитав Гаррі Петсі.

— Птах, — сказала вона, стримуючи сльози.

«Один із керамічних птахів?»

— Так, — прошепотіла вона. «Він зламав це».

Гаррі уважно її розглядав. Сьогодні вона була в поганому стані. Волосся волокнисте, халат брудний, нігті нечисті. Як і на її сесії днями, лише її макіяж був нормальним.

«Розкажи мені про те, що сталося».

«Я спав, а потім почув цей голос: «Біжи! Ви повинні вибратися. Вони майже тут. Вони заподіють тобі біль». І я зіскочив з ліжка і побіг у вітальню, а там — птах Бем. Малінівка. Було розтрощено і розкидано все над підлогою. Я почав кричати, тому що знав, що вони за мною». Її голос піднявся. «Привиди. . . Вони . . . Я маю на увазі, Пітер переслідував мене. Я просто накинув халат і втік».

«І що зробив Пітер?»

«Він побіг за мною».

«Але він не завдав тобі болю?»

Вона вагалася. "Немає." Параноїчними очима вона обвела холодний, мармуровий вестибюль. «Ну, він викликав поліцію. . . . Але хіба ви не бачите? У Петра не було вибору. Йому довелося викликати поліцію. Хіба це не те, що зазвичай роблять люди, якби їхня дружина з криками вибігла з квартири? Не подзвонити їм було б підозріло. . . .” Її голос згас.

Гаррі шукав ознак надмірного прийому ліків або алкоголю. Він нічого не бачив. Вона ще раз оглянула вестибюль.

«Тобі зараз краще?»

Вона кивнула. «Мені шкода, — сказала вона. «Змусити вас пройти сюди сьогодні ввечері».

«Ось для цього я тут. . . . Скажи мені: ти зараз не чуєш голосів?»

"Немає."

«А птах? Чи міг це бути нещасний випадок?»

Вона задумалася над цим на мить. «Ну, Петро спав . . . . Можливо, я дивився на це раніше і залишив на краю столу». Вона звучала цілком розумно. «Можливо, це зробила економка. Я , можливо, вдарився».

Поліцейський подивився на годинник, а потім підійшов. Він запитав: «Чи можу я поговорити з вами, докторе?»

Вони зайшли в куток вестибюлю.

«Я думаю, що мені варто відвезти її в центр міста», — сказав поліцейський, протягнувши в Квінсі. «Раніше вона була неконтрольована. Але це ваш вибір. Ви думаєте, що у неї ЕД?»

Емоційні розлади — тригерний діагноз мимовільної прихильності. Якби він сказав «так», Петсі забрали б і госпіталізували.

Це був критичний момент. — сперечався Гаррі.

Я можу допомогти вам, а ви можете допомогти мені. . . .

Він сказав поліцейському: «Дайте мені хвилину».

Він повернувся до Петсі, сів біля неї. "У нас проблема. Поліція хоче доставити вас до лікарні. І якщо ви стверджуєте, що Пітер намагається звести вас з розуму або заподіяти вам біль, суддя просто не повірить вам».

«Я? Я нічого не роблю! Це голоси! Це вони. . . Я маю на увазі, це Пітер».

— Але вони тобі не повірять. Так воно і є. Тепер ви можете повернутися нагору і продовжувати своє життя, або вони можуть відвезти вас у центр міста до міської лікарні. А ти цього не хочеш. Повір мені. Чи можете ви зберегти контроль?»

Вона опустила голову на руки. Нарешті вона сказала: «Так, докторе, я можу».

«Добре. . . Петсі, я хочу ще щось запитати. Я хочу побачити твого чоловіка наодинці. Чи можу я подзвонити йому, щоб він зайшов?»

«Чому?» — спитала вона з похмурим від підозри обличчям.

«Тому що я ваш лікар і хочу розібратися в тому, що вас турбує».

Вона глянула на копа. Кинув на нього темний погляд. Тоді вона сказала Гаррі: «Звичайно».

«Добре».

Коли Петсі зникла в кабіні ліфта, поліцейський сказав: «Я не знаю, докторе. Вона здається мені божевільною. Такі речі. . . вони можуть стати справді потворними. Я бачив це мільйон разів».

«У неї є деякі проблеми, але вона не небезпечна».

«Ти готовий ризикнути?»

Через мить він сказав: «Так, я готовий ризикнути».


«Як вона була минулої ночі, після того, як я пішов?» — запитав Гаррі Пітера Рендолфа наступного ранку. Двоє чоловіків сиділи в кабінеті Гаррі.

«Здавалося, що з нею все гаразд. Спокійніше». Пітер сьорбнув кави, яку йому принесла Міріам. «Що саме з нею відбувається?»

— Вибачте, — сказав Гаррі. «Я не можу обговорювати з вами особливості стану вашої дружини. Конфіденційність».

Петрові очі на мить сердито спалахнули.

«Тоді чому ти запросив мене сюди?»

«Тому що мені потрібно, щоб ти допоміг мені лікувати її. Ти хочеш, щоб їй стало краще, чи не так?»

«Звичайно, я знаю. Я її дуже люблю». Він сів вперед у крісло. «Але я не розумію, що відбувається. Вона була в порядку до тих пір, поки пару місяців тому вона не почала зустрічатися з вами, якщо вам потрібно знати правду. Потім справи почали йти погано».

«Коли люди звертаються до терапевтів, вони іноді стикаються з проблемами, з якими ніколи не стикалися. Я думаю, це була ситуація Петсі. Вона наближається до деяких важливих питань. І це може дуже дезорієнтувати».

«Вона стверджує, що я прикидаюся привидом», — Пітер сказав саркастично. «Здається, це трохи гірше, ніж просто дезорієнтуватися».

«Вона у спадній спіралі. Я можу витягнути її з цього. . . але це буде важко. І мені знадобиться ваша допомога».

Петро знизав плечима. "Що я можу зробити?"

Гаррі пояснив: «По-перше, ти можеш бути зі мною чесним».

"Звичайно."

«Чомусь вона стала асоціювати вас зі своїм батьком. У неї багато образи на нього, і вона проектує це на вас. Ти знаєш, чому вона сердиться на тебе?»

На мить запала тиша.

«Давай, скажи мені. Усе, що ви тут скажете, є конфіденційним — лише між нами».

«У неї може виникнути дурна думка, що я їй зрадив».

"Чи ти?"

«З якого біса ти вийдеш, ставлячи таке запитання?»

Гаррі розумно сказав: «Я просто намагаюся докопатися до правди».

Рендолф заспокоївся. «Ні, я їй не зраджував. У неї параноїк».

«І ви не сказали й не зробили нічого такого, що могло б її глибоко турбувати чи вплинути на її відчуття реальності?»

— Ні, — сказав Пітер.

«Скільки вона коштує?» — прямо запитав Гаррі.

Петро кліпав очима. «Ви маєте на увазі її портфоліо?»

"Чиста вартість."

«Я точно не знаю. Близько одинадцяти мільйонів».

Гаррі кивнув. «І всі гроші її, чи не так?»

Обличчя Пітера Рендолфа спохмурніло. «Що ти питаєш?»

«Я запитую, якби Петсі збожеволіла або покінчила з собою, ви б отримали її гроші?»

"Йди до біса!" — крикнув Рендолф, швидко підводячись. На мить Гаррі здалося, що чоловік збирається вдарити його. Але він витягнув гаманець із стегнової кишені й дістав картку. Кинув його на стіл Гаррі. «Це наш юрист. Зателефонуйте йому і запитайте про передшлюбний договір. Якщо Патрицію визнають божевільною або якщо вона помре, гроші підуть у траст. Я не отримую ні копійки».

Гаррі відсунув картку назад. «У цьому не буде необхідності. . . . Мені шкода, якщо я образив ваші почуття», – сказав він. «Турбота про мого пацієнта стоїть понад усе. Я повинен був знати, що немає мотивів завдавати їй шкоди».

Рендолф поправив манжети й застібнув піджак. «Прийнято».

Гаррі кивнув і уважно подивився на Пітера Рендолфа. Необхідною умовою для того, щоб бути терапевтом, є здатність швидко оцінювати характер. Тепер він оцінив цю людину і прийняв рішення. «Я хочу спробувати щось радикальне з Петсі, і хочу, щоб ти мені допоміг».

«Радикал? Ви маєте на увазі віддати її?»

«Ні, це було б найгіршим для неї. Коли пацієнти переживають такі часи, їх не можна пестити. Ви повинні бути жорсткими. І змусити їх бути жорсткими».

«Значення?»

«Не будь ворожим, а змушуй її продовжувати брати участь у житті. Вона захоче відійти — щоб бути побалованим. Але не балуйте її. Якщо вона скаже, що занадто засмучена, щоб піти за покупками чи піти повечеряти, не дозволяйте їй це зійти з рук. Наполягайте на тому, щоб вона робила те, що вона повинна робити».

«Ви впевнені, що це найкраще?»

Зрозуміло? — запитав себе Гаррі. Ні, він не був анітрохи впевнений. Але він прийняв своє рішення. Йому довелося сильно штовхнути Петсі. Він сказав Пітеру: «У нас немає вибору».

Але після того, як чоловік вийшов з кабінету, Гаррі випадково згадав вираз, який часто використовував один із професорів його медичної школи. Він сказав, що хворобу потрібно атакувати прямо. «Ви повинні вбити або вилікувати».

Гаррі роками не думав про цей вираз. Він шкодував, що не сьогодні.


Наступного дня Петсі зайшла до його кабінету без домовленості.

У Брукліні, в клініці, це була стандартна процедура, і ніхто про це не думав. Але в кабінеті психолога на Парк-авеню імпровізовані сесії були табу. І все ж Гаррі бачив з її обличчя, що вона дуже засмучена, і не турбувався про її несподівану появу.

Вона впала на диван і міцно обійняла себе, коли він підвівся й зачинив двері.

«Петсі, що сталося?» запитав він.

Він помітив, що її одяг був більш розпатланим, ніж він коли-небудь бачив. Вони були заплямовані та порвані. Волосся скуйовджене. Нігті брудні.

«Все йшло так добре, — схлипнула вона, — а потім рано вранці я сиділа в лігві і знову почув привид мого батька. Він сказав: «Вони майже тут. У вас залишилося небагато часу. . . . І я запитав: "Що ви маєте на увазі?" І він сказав: «Подивіться у вітальні». І я це зробив, і була ще одна моя пташка! Він був розбитий!» Вона відкрила сумочку й показала Гаррі уламки кераміки. «Тепер залишився тільки один! Я помру, коли він зламається. Я знаю, що я є. Пітер збирається зламати це сьогодні ввечері! І тоді він мене вб’є».

«Він не збирається вбивати тебе, Петсі», — спокійно сказав Гаррі, терпляче ігноруючи її істерику.

«Я думаю, що мені слід на деякий час поїхати до лікарні, докторе».

Гаррі встав і сів на диван біля неї. Він взяв її за руку. "Немає."

"Що?"

— Це було б помилкою, — сказав Гаррі.

«Чому?» — скрикнула вона.

«Тому що від цих проблем не сховаєшся. Ви повинні протистояти їм».

«Я почувався б безпечніше в лікарні. Ніхто б не намагався вбити мене в лікарні».

«Ніхто не збирається вбивати тебе, Петсі. Ви повинні мені повірити».

"Немає! Петро..."

«Але ж Пітер ніколи не намагався зробити тобі боляче, чи не так?»

Пауза. "Немає."

«Добре, ось що я хочу, щоб ти зробив. Послухай мене. Ти слухаєш?"

"Так."

«Ти знаєш, що незалежно від того, чи прикидався Пітер, що каже тобі ці слова, чи ти їх уявляв, вони не були справжніми. Повторіть це».

«Я—»

«Повторіть!»

«Вони були несправжніми».

«А тепер скажіть: «Привида не було». Мій батько помер». »

«Привида не було. Мій батько помер».

«Добре!» Гаррі засміявся. «Знову».

Вона повторювала цю мантру кілька разів, щоразу заспокоюючи. Нарешті ледь помітна посмішка промайнула на її губах. Тоді вона насупилася. «Але птах... . .” Вона знову відкрила сумочку й дістала розбиту кераміку, тримаючи її тремтячою рукою.

«Що б трапилося з птахом, це не має значення. Це лише шматок порцеляни».

«Але . . .” Вона подивилася на розбиті осколки.

Гаррі нахилився вперед. «Послухай мене, Петсі. Уважно слухати." Лікар пристрасно сказав: «Я хочу, щоб ти пішов додому, забрав останнього птаха і розбив його до біса».

«Ви хочете, щоб я . . .”

«Візьми молоток і розчави його».

Вона почала протестувати, але потім усміхнулася. «Я можу це зробити?»

«Ви можете посперечатися, що зможете. Просто дайте собі дозвіл. Ідіть додому, випийте келих хорошого вина, знайдіть молоток і розбийте його». Він просунув руку під свій стіл і взяв кошик для сміття. Він простягнув її їй. «Вони просто шматки фарфору, Петсі».

Через мить вона кинула шматки статуї в контейнер.

«Добре, Петсі». І, подумавши, до біса з перенесенням, лікар міцно обійняв свого пацієнта.


Того вечора Петсі Рендолф повернулася додому й знайшла Пітера, що сидів перед телевізором.

«Ти спізнився», - сказав він. «Де ти був?»

«За покупками. Я отримав пляшку вина».

«Ми повинні піти сьогодні ввечері до Джека та Луїзи. Не кажи мені, що ти забув».

«Мені не хочеться», — сказала вона. «Мені погано. я..."

"Немає. Йшли. Ви не вийдете з цього». Він говорив тим самим дивним, різким тоном, яким користувався останній тиждень.

«Ну, чи можу я принаймні подбати про кілька речей спочатку?»

«Звичайно. Але я не хочу запізнюватися».

Петсі зайшла на кухню, відкрила пляшку дорогого Мерло й налила у великий келих, як сказав їй доктор Бернштейн. Вона сьорбнула. Вона почувалася добре. Дуже добре. «Де молоток?» — покликала вона.

«Молоток? Для чого тобі молоток?»

«Я маю щось виправити».

«Мені здається, це в ящику біля холодильника».

Вона знайшла. Відніс у вітальню. Вона глянула на останнього птаха Бема, сову.

Пітер подивився на інструмент, а потім повернувся до телевізора. «Що тобі потрібно виправити?»

— Ти, — відповіла вона і щосили вдарила тупим кінцем йому по маківці.

Знадобилося ще дюжина ударів, щоб убити його, і коли вона закінчила, вона відступила й подивилася на дивовижні візерунки крові на килимі та дивані. Потім вона пішла в спальню й взяла з тумбочки свій щоденник — той, який доктор Бернштейн порадив їй вести. Повернувся до живих Кімната Петсі сіла біля трупа свого чоловіка і написала в брошурі безладний уривок про те, як нарешті вона змусила привидів перестати з нею розмовляти. Нарешті вона заспокоїлася. Вона не додала стільки, скільки хотіла; було дуже довго писати, використовуючи палець замість пера та кров замість чорнила.

Коли Петсі закінчила, вона взяла молоток і розбила керамічну сову Boehm у пил. Тоді вона почала кричати якомога голосніше: «Привиди мертві, привиди мертві, привиди мертві!»

Задовго до того, як вона охрипла, приїхали поліція та медики. Коли її забрали, вона була в гамівній сорочці.


Через тиждень Гаррі Бернштейн сидів у приймальні тюремної лікарні. Він знав, що був видовищем — він не голився кілька днів і був у пом’ятому одязі — в якому він спав минулої ночі. Він дивився на брудну підлогу.

«Ти в порядку?» Це питання надійшло від високого худорлявого чоловіка з ідеальною бородою. На ньому був шикарний костюм і окуляри в оправі Армані. Він був головним адвокатом Петсі.

«Я ніколи не думав, що вона це зробить», — сказав йому Гаррі. «Я знав, що є ризик. Я знав, що щось не так. Але я думав, що все під контролем».

Адвокат глянув на нього співчутливо. «Я чув, що у вас теж були проблеми. Ваші пацієнти. . .”

Гаррі гірко засміявся. «Звільняються масово. Ну, чи не так? Парк-авеню скорочується в копійки. Чому вони повинні ризикувати бачити мене? Я міг би змусити їх убити чи заарештувати».

Двері відчинив тюремник. "Доктор. Бернштейн, тепер ти можеш побачити в’язня».

Він повільно став, спираючись на дверну раму.

Адвокат оглянув його і сказав: «Ми з вами можемо зустрітися в найближчі кілька днів, щоб вирішити, як розглядати справу. Захист від божевілля є жорстким у Нью-Йорку, але з тобою на борту я зможу змусити це спрацювати. Ми утримаємо її від в'язниці. . . . Скажіть, докторе, з вами все буде гаразд?»

Гаррі кивнув.

Адвокат люб'язно сказав: «Я можу організувати для вас трохи готівки. Пару тисяч — за гонорар експерта».

— Дякую, — сказав Гаррі. Але він миттєво забув про гроші. Він уже думав про свого пацієнта.


Кімната була такою похмурою, як він і очікував.

Обличчя біле, очі зморщені, Петсі лежала в ліжку, дивлячись у вікно. Вона глянула на Гаррі, але, здавалося, не впізнала його.

«Як ти почуваєшся?» запитав він.

"Хто ти?" Вона спохмурніла.

Він також не відповів на її запитання. «Ти виглядаєш непогано, Петсі».

«Здається, я тебе знаю. Так, ти . . . Почекай, ти привид?»

«Ні, я не привид». Гаррі поставив свій кейс на столі. Коли він відкрив її, її очі ковзнули на футляр.

«Я не можу залишатися надовго, Петсі. Я закриваю свою практику. Є про що подбати. Але я хотів принести тобі кілька речей».

"Речі?" — запитала вона, мов дитина. "Для мене? Як Різдво. Як мій день народження».

«Гмм». Гаррі понишпорив у футлярі. «Ось перше». Він дістав фотокопію. «Це стаття в Journal of Psychoses. Я знайшов його в ніч після сеансу, коли ти вперше розповів мені про привидів. Ви повинні це прочитати».

«Я не вмію читати, — сказала вона. «Я не знаю як». Вона божевільно засміялася. «Я боюся за їжу тут. Я думаю, що навколо є шпигуни. Вони збираються покласти речі в їжу. Огидні речі. І отрута. Або бите скло». Черговий регіт.

Гаррі поклав предмет на ліжко поруч із нею. Він підійшов до вікна. Тут немає дерев. Без птахів. Просто сірий центр Манхеттена.

Він сказав, озирнувшись на неї: «Це все про привидів. Стаття."

Її очі звузилися, а потім страх поглинув її обличчя. — Привиди, — прошепотіла вона. «Чи є тут привиди?»

Гаррі сильно розсміявся. — Бачиш, Петсі, першою підказкою були привиди. Після того, як ви згадали про них на тому занятті — стверджуючи, що ваш чоловік зводить вас з розуму — я подумала, що щось звучить не зовсім правильно. Тому я пішов додому і почав досліджувати вашу справу».

Вона мовчки дивилася на нього.

«У цій статті йдеться про важливість діагностики у випадках психічного здоров'я. Розумієте, іноді комусь вигідно виглядати психічно неврівноваженим, щоб уникнути відповідальності. Скажімо, солдати, які не хочуть воювати. Люди, які фальсифікують страхові претензії. Люди, які скоїли злочини». Він повернувся назад. «Або хто збирається вчинити злочин».

«Я боюся привидів», — сказала Петсі, підвищуючи голос. «Я боюся привидів. Я не хочу, щоб тут були привиди! Я боюся…”

Гаррі продовжував, як професор, який читає лекцію. «А привиди — одна з класичних галюцинацій, які здорові люди використовують, щоб переконати інших людей, що вони божевільні».

Петсі закрила рота.

— Захоплююча стаття, — продовжив Гаррі, киваючи на неї. «Бачите, привиди та духи здаються продуктами оманливих розумів. Але насправді це складні метафізичні поняття, які людина, яка справді божевільна, взагалі не зрозуміє. Ні, справжні психотики вірять, що з ними розмовляє справжня людина . Вони думають, що Наполеон, чи Гітлер, чи Мерилін Монро дійсно в кімнаті з ними. Ви б не стверджували, що чули привид свого батька. Ви б справді його почули . »

Гаррі насолоджувався вкрай враженим виразом обличчя його пацієнта. Він сказав: «Тоді кілька тижнів тому ви зізналися, що, можливо, голоси були у вашій голові. Справжній психопат ніколи б цього не визнав. Вони присягнуться, що вони абсолютно здорові». Він крокував повільно. «Були й інші речі. Ви, мабуть, десь читали, що неохайний зовнішній вигляд є ознакою психічного захворювання. Твій одяг був порваний і брудний, ти забув зробити ремінці. . . але твій макіяж завжди був ідеальним — навіть тієї ночі, коли поліція викликала мене до твоєї квартири. У справжньому випадку психічного здоров'я макіяж - це перше, що потрібно використовувати. Хворі просто мажуть нею обличчя. Має відношення до проблем маскування їх особистості — якщо вам цікаво.

«О, і пам’ятаєте? Ви запитували, чи може привид прийти на один із наших сеансів? Це було дуже смішно. Але психіатрична література визначає гумор як іронічне зіставлення понять, засноване на спільному досвіді. Звичайно, це суперечить психічним процесам психотиків».

«Що, в біса, це означає?» Петсі виплюнула.

«Що божевільні не жартують», – резюмував він. «Це переконало мене в тому, що ти був здоровим, наскільки це можливо». Гаррі ще раз переглянув кейс. «Далі. . .” Він підняв очі, посміхаючись. «Після того, як я прочитав ту статтю і вирішив, що ти притворюєш свій діагноз, і послухав, що твоя підсвідомість розповідала мені про твій шлюб, я вирішив, що ти використовуєш мене з якоїсь причини, пов’язаної зі своїм чоловіком. Тому я найняв приватного детектива».

«Ісусе Христе, ти зробив що?»

«Ось його звіт». Він впустив папку на ліжко. «В основному йдеться про те, що ваш чоловік мав роман і підробляв чеки на ваш головний інвестиційний рахунок. Ви знали про його коханку та гроші, і ви говорили з адвокатом про розлучення з ним. Але Пітер знав, що у вас теж був роман — із чоловіком вашої подруги Саллі. Пітер використав це, щоб шантажувати вас, щоб ви не розлучалися з ним».

Петсі витріщилася на нього, завмерши.

Він кивнув на звіт. «О, ви також можете подивись на це. Робити вигляд, що не вмієш читати? Не літає. Читання не має нічого спільного з психотичною поведінкою: це проблема розвитку та IQ».

Вона відкрила звіт, прочитала його, а потім з огидою відкинула. «Сучий син».

Гаррі сказав: «Ти хотів убити Пітера, і ти хотів, щоб я підтвердив, що ти божевільний — на твій захист. Ви б пішли в приватну лікарню. Через рік буде обов’язкове повторне слухання, і, бля, ви здасте тести і вас відпустять».

Вона похитала головою. «Але ти знав, що моєю метою було вбити Пітера, і ти дозволив мені це зробити! Чорт, ти спонукав мене до цього».

«І коли я побачив Пітера, я спонукав його протистояти тобі. . . . Настав час рухатися. Я втомився від наших сесій». Тоді обличчя Гаррі потемніло від щирого жалю. «Я ніколи не думав, що ти справді вб’єш його, просто нападеш на нього. Але, привіт, що я можу сказати? Психіатрія — неточна наука».

«А чому ти не звернувся до поліції?» — прошепотіла вона, майже панічно.

«А, це стосується третьої речі, яку я приніс для вас».

Я можу допомогти вам, а ви можете допомогти мені. . . .

Він дістав із портфеля конверт. Він подав її їй.

"Що це?"

«Мій рахунок».

Вона відкрила його. Витяг аркуш паперу.

Зверху було написано «За надані послуги». А нижче: 10 мільйонів доларів.

"Ти здурів?" Петсі ахнула.

З огляду на сучасне розташування та контекст їх розмови, Гаррі сміявся з її вибору слів. «Пітер був досить добрий, щоб сказати мені, чого саме ти вартий. Я залишаю тобі мільйон. . . які вам, ймовірно, доведеться заплатити тому своєму спритному адвокату. Він виглядає дорого. Тепер мені знадобляться готівка або завірений чек, перш ніж дати свідчення на вашому суді. Інакше мені доведеться поділитися з судом своїм чесним діагнозом про ваш стан».

«Ви мене шантажуєте!»

«Здається, я».

«Чому?»

«Тому що за ці гроші я можу дозволити собі зробити щось добре. І допомагати людям, які дійсно потребують допомоги». Він кивнув на рахунок. «Я б виписав цей чек досить скоро — зараз у Нью-Йорку є смертна кара. О, і, до речі, я б забув про те, що їжа отруєна. Якщо тут свариш їжу, тебе просто посадять на трубку». Він узяв свій кейс.

«Почекай, — благала вона. «Не йди! Давайте поговоримо про це!»

«Вибачте». Гаррі кивнув на настінний годинник. «Я бачу, що наш час закінчився».

ГАРНИЙ


Він уже знайшов її.

«О ні, — подумала вона. Господи, ні. . .

Очі, наповнені сльозами відчаю, розбиті нудотою, молода жінка обвисла на віконній рамі, дивлячись крізь щілину в жалюзі.

Пошарпаний пікап Ford — сірий, як бурхливий Атлантичний океан за кілька сотень ярдів вище по дорозі — повільно зупинився перед її будинком у цьому гарному районі Кроуелл, штат Массачусетс, на північ від Бостона. Це була саме та вантажівка, якої вона боялася, вантажівка, яка регулярно проносилася крізь її сни, то з палаючими шинами, то з вихлопною трубою, що б’є кров’ю, то під керуванням невидимого водія, що бажав вирвати її серце з грудей.

О ні . . .

Двигун вимкнувся і постукав, коли він охолонув. Сутінкове світло слабшало, і всередині Пікап був темним, але вона знала, що пасажир дивиться на неї. Подумки вона бачила його риси так чітко, наче він стояв у десяти футах від неї під широким серпневим сонцем. Карі Свонсон знала, що на його обличчі з’явиться ледь помітна посмішка нетерпіння, що він буде смикати мочку вуха, зіпсовану двома пірсингами, давно інфікованими та закритими, залишивши потворний шрам. Вона знала, що його дихання буде утрудненим.

Панічно дихаючи, тремтячи руками, Карі відступила від вікна. Проповзши до передпокою, вона відчинила ящик маленького столика й дістала пістолет. Вона знову виглянула надвір.

Водій до будинку не підійшов. Він просто грав у свою звичну гру: сидів на передньому сидінні свого старого юнкера й дивився на неї.

Він уже знайшов її. Лише через тиждень після того, як вона переїхала сюди! Він пройшов за нею понад дві тисячі миль. Усі спроби замести сліди були марними.

Короткий спокій, яким вона насолоджувалася, зник.

Девід Дейл знайшов її.


Карі, уроджена Кетрін Келлі Свонсон, була розсудливою двадцятивосьмирічною дівчиною з приємними манерами, яка виросла на Середньому Заході в люблячій сім’ї. Вона була природженою студенткою зі ступенем cum laude і планує отримати ступінь доктора філософії. Її кар’єра до переїзду сюди — модельний бізнес — забезпечила їй як великий інвестиційний рахунок, так і можливість регулярно працювати в таких такі місця, як Париж, Кейптаун, Лондон, Ріо, Балі та Бермудські острови. Вона їздила на гарній машині, завжди купувала собі скромні, але комфортабельні будинки і забезпечувала своїм батькам солідну ренту.

Здавалося б, завидне життя. . . і все ж Карі Свонсон вічно страждала від виснажливої проблеми.

Вона була надзвичайно красива.

Вона досягла свого повного зросту — шість футів — у сімнадцять, і її вага не відрізнялася більше ніж на фунт або близько того від теперішньої позначки 121. Її волосся було мерехтливим, природним золотистим (так, так, ви могли це побачити). літаючи в сповільненій зйомці на багатьох рекламних роликах шампуню), а її шкіра мала бездоганний напівпрозорий відтінок яєчної шкаралупи, що часто залишало візажистам мало що робити під час фотосесій, а лише наносити зараз модну помаду та тіні для повік.

People, Details, W, Rolling Stone, Paris Match, London Times і Entertainment Weekly описували Карі Свонсон як «найкрасивішу жінку в світі» або якусь версію цього титулу. І практично кожне видання в індустріально розвиненому світі публікувало її фото в той чи інший час, багато з цих фотографій з’являлися на обкладинках журналів.

Те, що її чарівна краса може бути проблемою, було уроком, який вона засвоїла рано. Молода Кеті — вона не стала «Карі» супермоделлю до двадцяти років — прагнула нормального підліткового віку, але її зовнішній вигляд постійно руйнував це. У середній школі її приваблювали натовпи школярів і артистів, але вони категорично відкидали її, припускаючи, що або вона була легковажною або висміювала незграбних студентів у тих колах.

З іншого боку, за нею люто залицявся кличний натовп уболівальниць і спортсменів, небагато з яких вона могла терпіти. На її збентеження, її регулярно обирали королевою різних шкільних конкурсів і танців, навіть коли вона відмовлялася змагатися за титули.

Ситуація зі знайомством була ще більш неможливою. Більшість милих, цікавих хлопців завмерли перед нею, як кролики, і не мали сміливості запросити її на побачення, припускаючи, що їм відмовить. Спортсмени невпинно переслідували її, хоча їхній мотив, звісно, полягав у тому, щоб їх побачили на публіці з найкрасивішою дівчиною в школі або лягти з нею в ліжко як із трофеєм (звичайно, нікому це не вдалося, але поширювалися жахливі чутки; здавалося, що чим рішучіша була відмова, тим більше відкинутий хлопець хвалився своїми перемогами).

Її чотири роки в Стенфорді були практично однаковими — робота моделлю, шкільні заняття та години самотності, перервані рідкісними вечорами та вихідними з кількома друзями, яким було байдуже, як вона виглядає (що показово, її перший коханець — чоловік, з яким вона все ще була дружньою). з—був сліпим).

Після закінчення школи вона сподівалася, що життя зміниться, що чари її краси не будуть такими сильними для тих, хто був старшим і зайнятим, прокладаючи собі шлях у світ. Як це було неправильно. . . Чоловіки залишилися вірними своїй сумнівній місії і, ігноруючи Карі, переслідували її так само жадібно й бездумно, як завжди. Жінки обурювалися на неї навіть більше, ніж у школі, як і їх фігури змінилися завдяки дітям, віку та сидячому способу життя.

Карі зайнялася моделюванням, легко отримуючи завдання з Ford, Elite та іншими провідними агентствами. Але її успішна кар'єра породила цікаву іронію. Вона була відчайдушно самотньою, але не мала усамітнення. Просто через те, що вона була красива, абсолютно незнайомі люди вважали себе близькими друзями і постійно підходили до неї публічно або надсилали їй довгі листи, в яких описували свої інтимні таємниці, просили поради та пропонували їй власні думки щодо того, що їй робити зі своїм життям.

Вона зненавиділа прості заняття, які їй подобалися в дитинстві — різдвяні покупки, гра в софтбол, риболовля, біг підтюпцем. Похід до продуктового магазину часто був жахом; чоловіки ставали в чергу за нею біля каси й безжально фліртували. Не раз тікала, лишаючи повний віз.

Але вона ніколи не відчувала справжнього жаху, поки не з’явився Девід Дейл, чоловік у сірому пікапі.

два роки тому працювала для Vogue .

Люди завжди дивилися фотосесії, звичайно. Вони були в захваті від статури, якої ніколи б не мали, від дизайнерського одягу, який коштував їхньої місячної зарплати, від чудових облич, які вони бачили, дивлячись на них із газетних кіосків по всій країні. Але щось у цій людині здавалося іншим. Щось тривожне.

Не лише його величезні розміри — понад шість футів зросту з величезними ногами та важкими стегнами, довгими, звисаючими озброєння. Її непокоїло те, як він дивився на неї крізь свої кремезні, що вийшли з моди окуляри — вираз його обличчя був фамільярним.

Ніби він знав про неї дуже багато.

І з холодом Карі зрозуміла, що він їй теж знайомий — вона бачила його на інших зйомках.

До біса, подумала вона, у мене є сталкер.

Спочатку Девід Дейл просто з’являвся на зйомках, подібних до тієї, що проходила в Пасіфік-Гроув, штат Каліфорнія, припаркувавши свій пікап неподалік і мовчки стоячи біля кільця активності. Потім вона почала бачити його в модельних агентствах, які її представляли.

Він почав писати їй довгі листи про себе: своє самотнє, важке дитинство, смерть батьків, своїх колишніх подруг (історії звучали вигаданими), свою теперішню роботу інженером-екологом (Карі читала «двірник»), свою боротьбу з його вагою, його любов’ю до ігор Dungeons & Dragons, телешоу, які він дивився. Він також знав про неї жахливу кількість інформації — де вона виросла, що вивчала в Стенфорді, що їй подобається і що їй не подобається. Він чітко читав усі інтерв’ю, які вона коли-небудь давала. Він надсилав їй подарунки, як правило, нешкідливі речі, такі як тапочки, денні таймери, рамки для картин, набори ручок і олівців. На жаль, він інколи надсилав їй нижню білизну: вишукані речі від Victoria's Secret, її точного розміру, з люб’язно доданою квитанцією про подарунок. Вона все викинула.

Карі зазвичай ігнорувала Дейла, але вперше він припаркував свій сірий пікап перед її будинком у м. Санта-Моніка, штат Каліфорнія, вона підбігла до нього й протистояла йому. Смикаючи своє пошкоджене вухо, дихаючи астматично, моторошно, він не звертав уваги на її гнів і просто дивився на неї захопленим поглядом, вивчаючи її обличчя, бурмочучи: «Прекрасна, прекрасна». Засмучена, вона повернулася додому. Проте Дейл із задоволенням дістав термос і почав попивати каву. Він залишався припаркованим на вулиці до півночі — практика, яка незабаром стала щоденним ритуалом.

Дейл псував її на вулиці. Він сидів у ресторанах, де вона їла, і час від часу до її столу присилали пляшку дешевого вина. Вона не вказувала свій номер телефону, а пошту надсилала в офіс її агента, але йому все одно вдалося доставити їй нотатки. Карі була однією з небагатьох людей в Америці без електронної пошти на комп’ютері; вона була впевнена, що Дейл знайде її адресу і завалить її повідомленнями.

Звісно, вона звернулася до поліції, і вони зробили все, що могли, але це було небагато. Під час першого візиту поліцейських до старої квартири Дейла в районі з низькою орендною платою вони знайшли копію закону штату про боротьбу з переслідуванням, яка лежала на його журнальному столику. Розділи були підкреслені; Девід Дейл точно знав, як далеко він міг зайти. І все ж Карі переконав суддю видати обмежувальний наказ. Однак, оскільки Дейл ніколи не робив нічого протизаконного, наказ обмежувався тим, що він не міг ступити на її власність. Чого він ніколи не робив.

Інцидент, який остаточно підштовхнув її до краю, стався минулого місяця. Дейл попрактикувався слідкуючи за кількома чоловіками, з якими Карі мала зухвалість зустрічатися. У даному випадку це був молодий телепродюсер. Одного разу Дейл зайшов до чоловічого оздоровчого клубу в Сенчурі-Сіті й мав з ним коротку розмову. Того вечора продюсер зірвав їхнє побачення, залишивши суворе повідомлення, що він був би вдячний, якби вона сказала йому, що заручена. Він ніколи не відповідав на дзвінки Карі.

Цей інцидент вимагав ще одного візиту поліції, але коли вони прибули, поліцейські виявили, що квартира Дейла порожня, а пікап зник.

Але Карі знав, що він повернеться. І тому вона вирішила, що настав час покінчити з проблемою раз і назавжди. Вона ніколи не збиралася бути моделлю довше ніж кілька років, і вона подумала, що зараз хороший час, щоб кинути це. Розповівши лише своїм батькам і кільком близьким друзям, вона доручила компанії з нерухомості орендувати її будинок і переїхала до Кровелла, штат Массачусетс, міста, де вона була кілька років тому на фотосесії. Вона провела тут кілька днів після призначення і закохалася в чисте повітря та дивовижне узбережжя, а також у жителів міста. Вони були дружні, але надзвичайно стримані до неї; красиве обличчя не займало високого місця на шкалі суворих цінностей Нової Англії.

Вона виїхала з Лос-Анджелеса о другій ночі в неділю вранці, їдучи здебільшого глухими вулицями, повертаючись і часто зупиняючись, доки не переконалася, що вникла від Дейла. Поки вона їхала по всій країні, радіючи перспективі нового життя, вона присвятила багато часу фантазії про те, як Дейл покінчив життя самогубством.

Але тепер вона знала, що сучий син був дуже живий. І якось дізнався, куди вона переїхала.

Сьогодні ввечері, збившись у вітальні свого нового будинку, вона почула, як запустився двигун його пікапа. Він грубо працював на холостому ходу, вихлоп булькав із іржавої труби — звуки, з якими вона надто звикла за останні кілька років. Машина повільно поїхала.

Тихо плачучи, Карі сперлася головою на килим. Вона закрила очі. Через дев’ять годин вона прокинулася й опинилася на боці, підтягнувши коліна, притискаючи до грудей пістолет тридцять восьмого калібру, так само, як маленькою дівчинкою вона прокидалася щоранку, згорнувшись у клубок. і обнімала плюшевого ведмедика, якого вона назвала Бонні.


Пізніше того ранку озлоблена Карі Свонсон сиділа в офісі детектива Бреда Лоссера, керівника відділу кримінальних злочинів Департаменту поліції Кровелла, штат Массачусетс.

Солідний, лисий чоловік із запеченими сонцем веснянками на переніссі, Лесер вислухав її розповідь із співчуттям. Він похитав головою, а потім запитав: «Як він дізнався, що ти тут?»

Вона знизала плечима. «Наскільки я знаю, найняв приватного оглядача». Девід Дейл був настільки винахідливим, наскільки він мав бути, коли справа дійшла до Карі Свонсон.

«Сід!» — крикнув детектив офіцеру в цивільному, який сидів у кабінці неподалік.

З'явився підтягнутий юнак. Лоссер познайомив Карі з Сідом Гарпером. Льосер поінформував свого помічника і сказав: «Перевірте цього хлопця і принесіть мені записи від . . .” Він глянув на Карі. «У якому відділі поліції його досьє?»

Вона сердито сказала: «Це були б відділи, детективе. множина. Я б почав із Санта-Моніки, Лос-Анджелеса та поліції штату Каліфорнія. Тоді ви можете поговорити з Бербанком, Беверлі-Хіллз, Глендейлом і округом Орандж. Я трохи поворухнувся, щоб відійти від нього».

— Брате, — сказав Лоссер, хитаючи головою.

Сід Гарпер повернувся через кілька хвилин.

«Лос-Анджелес передає нам своє досьє. Санта-Моніка прибуває через два дні. І я вів тут записи про нерухомість Mass». Він глянув на клаптик паперу. «Девід Дейл купив квартиру в Парк-В’ю два дні тому. Це приблизно чверть милі від будинку пані Свонсон.

«Купив?» — здивовано спитав Льосер.

«Він каже, що це робить його ближчим до мене, якщо він володіє будинком у тому ж місті», — пояснила Карі, хитаючи головою.

— Ми поговоримо з ним, міс Свонсон. А ми будемо стежити за вашим будинком. Якщо він зробить щось явне, ти можеш отримати заборонний припис».

«Це його не зупинить», — глузувала вона. "Ти це знаєш."

«У нас дуже зв’язані руки».

Вона сильно ляснула по нозі. «Я чую це роками. Пора щось робити ». Погляд Карі збився на стелаж із рушницями на стіні неподалік. Коли вона озирнулася, то виявила, що детектив уважно її вивчає.

Лоссер відправив Сіда Гарпера назад до його кабінки потім сказав: «Гей, я хочу вам щось показати, пані Свонсон». Льосер потягнувся вперед, підняв рамку зі свого столу й подав їй. «Знімок ліворуч. Як ти думаєш?»

Праворуч була фотографія усміхненого веснянкуватого хлопчика-підлітка. Ліворуч був знімок молодої жінки у випускній сукні та гіпсовій дошці.

«Це моя дочка. Елейн».

"Вона гарна. Ти збираєшся запитати мене, чи є у неї майбутнє в моделі?»

«Ні, пані, не був. Бачиш, моїй дівчині двадцять п'ять, майже ровесниця тобі. Знаєш, у неї все життя попереду. Тонни і тонни хороших речей чекають. Чоловік, діти, подорожі, робота».

Карі підняла погляд із картини на спокійне обличчя детектива. Він продовжив: «У вас є те саме, міс Свонсон. Я знаю, що це було для вас пекло, і це може бути пеклом ще деякий час. Але якщо ви візьмете справу у свої руки, про що, як я відчуваю, ви думали, ну, це буде кінець вашого життя прямо тут».

Вона відмахнулася від цієї поради й запитала: «Який тут закон про самооборону?»

«Чому ти ставиш мені таке запитання?» — пошепки спитав Льосер.

«Яка відповідь?»

Детектив завагався, а потім сказав: «Співдружність дуже сувора щодо цього. Поза власним будинком, навіть на під’їзді, практично неможливо застрелити неозброєного і отримати геть із заявою про самозахист. І, я вам скажу, ми відразу дивимося, чи не було тіло затягнуте після нього, і, можливо, ножа не встромили в руку трупа». Детектив зробив паузу, а потім додав: «І, мушу бути відвертим, пані Свонсон, присяжні подивляться на вас і скажуть: «Ну, звичайно, чоловіки будуть слідкувати за нею. Моль до полум'я. Вона мала б мати товстішу шкіру». »

— Мені краще піти, — сказала Карі.

Лоссер якусь мить дивився на неї, а потім сказав щирим тоном: «Не кидай своє життя на сміття, як цей божевільний».

Вона різко сказала: «У мене немає життя . Ось у чому проблема. Я думав, що зможу отримати один, переїхавши до Кроуелла. Це не спрацювало».

«Ми всі час від часу проходимо через складні ситуації. Бог допомагає нам у них».

«Я не вірю в Бога», — сказала Карі, натягуючи плащ. «Він би цього ні з ким не зробив».

«Бог не посилав Девіда Дейла за тобою», — сказав Лоссер.

«Я не це маю на увазі», — сердито відповіла вона. Вона підняла до обличчя тремтячу розчепірену руку. «Я маю на увазі, якби Він існував, Він не був би настільки жорстоким, щоб зробити мене красивою».


О восьмій вечора біля будинку Карі Свонсон грюкнули двері автомобіля.

Це був пікап Дейла. Вона впізнала звук.

Карі тремтячими руками поставила вино й вимкнула телевізор, який завжди дивилася з вимкненим звуком, щоб отримати попередження, якщо Дейл вирішить підійти до будинку. Вона підбігла до столу в коридорі й дістала пістолет.

Поза власним будинком, навіть на під’їзді, практично неможливо застрелити неозброєного і втекти з заяви про самооборону. . . .

Стиснувши пістолет, Карі визирнула крізь завісу вхідних дверей. Девід Дейл повільно йшов до її двору, стискаючи величезний букет квітів. Він знав достатньо, щоб не ступати на її власність, і тому, все ще стоячи на вулиці, він вклонився до пояса, як це роблять люди, коли зустрічають королівську сім’ю, і поклав букет на траву паркувальної смуги, поклавши конверт поруч із ним. це. Він обережно розклав квіти, ніби вони сиділи на могилі, потім підвівся й милувався ними. Він повернувся до вантажівки й поїхав у вітряну ніч.

Босоніж Карі вийшла під холодний дощ, схопила квіти й викинула їх у смітник. Повернувшись на ґанок, вона зупинилася під ліхтарем і розірвала конверт, сподіваючись, що, можливо, детектив Лоссер розмовляв з Дейлом і налякав його, щоб піти. Можливо, це було прощальне повідомлення.

Але, звичайно, це було не так.

Моєму найкрасивішому коханому —

У вас була чудова ідея, я маю на увазі переїзд на східне узбережжя. У Каліфорнії було надто багато людей, які змагалися за твою любов і увагу (чи що там... ха, ти знаєш, що я погано говорю!!!), і для мене дуже важливо, що ти хотів, щоб вони зникли з вашого життя. І покинути модельну роботу, щоб мені більше не довелося ділитися тобою зі світом. . . Ви зробили це ВСЕ для мене!!!!

Я знаю, що ми тут будемо щасливі.

Я люблю тебе завжди і назавжди.

— Девід

PS Вгадай що? Я НАРЕШТІ знайшов той старий журнал New York Scene, де ти моделював ті шкіряні спідниці. Так, той, якого я шукав роками! Ти можеш у це повірити!!!! Я був такий щасливий! Я вас вирізав і заклеїв (так би мовити, га!!!). У моїй новій квартирі є кімната «Карі», така ж, як та, що була в моїй старій квартирі в Ґлендейлі (яку ви ніколи не відвідували — бух-га!!!), але я вирішив розмістити ці фотографії у своїй спальні. У мене гарне світло, воно дуже слабке, як свічка, і я залишаю його горіти всю ніч. Тепер я навіть з нетерпінням чекаю поганих снів, щоб я міг прокинутися і побачити тебе.

Зайшовши всередину, вона грюкнула дверима й клацнула трьома засувами. Опустившись на коліна, вона люто ридала, поки не знемоглася й у грудях не заболіло. Нарешті вона заспокоїлася, перевела подих і витерла обличчя рукавом.

Карі довго дивився на пістолет, а потім поклав його назад у ящик. Вона зайшла в лігво і, сидячи на кріслі з прямою спинкою, дивилася на свій провітряний двір. Зрозумівши нарешті, що цей кошмар закінчиться лише смертю Девіда Дейла або її самої.

Вона відвернулася до свого столу й почала ритися у великій стосі паперів.


У барі на Західній Сорок другій вулиці було тьмяно й смерділо лізолом.

Навіть незважаючи на те, що Карі була одягнена в спортивний одяг, сонцезахисні окуляри та бейсболку, троє з чотирьох відвідувачів і бармен здивовано витріщилися на неї, один чоловік із затуманеними очима кинув їй кокетливу посмішку, яка показувала більше ясен, ніж зубів. Четвертий клієнт неохайно хропів у кінці бару. Курили всі, крім дрімота.

Вона замовила модельний коктейль — дієтичну кока-колу з лимоном — і сіла за столик у глибині обшарпаного закладу.

Через десять хвилин до бару увійшов високий чоловік з чорною шкірою, масивними грудьми і величезними руками. Він примружився крізь сигаретний дим і попрямував до столика Карі.

Він кивнув їй і сів, з огидою оглядаючи стару барну стійку. Він виглядав саме таким, яким вона пам’ятала його з першої зустрічі. Це було рік тому в Домініканській Республіці, коли вона виконувала завдання фотографувати для Elle , а він взяв вихідний під час проекту, над яким працював на сусідньому Гаїті. Коли після кількох чарок він розповів їй про свою роботу і подумав, чи може їй знадобитися хтось із його особливими навичками, вона розсміялася над цією абсурдною думкою. І все-таки на думку прийшов Девід Дейл, і вона взяла його номер телефону.

«Чому ти не хотів зустрітися у мене?» — запитав він її тепер.

«Через нього», — сказала вона, стишивши голос, ніби лише вимовлення цього займенника могло магічним чином викликати Девіда Дейла, як демона. «Він всюди ходить за мною. Не думаю, що він знає, що я приїхав до Нью-Йорка. Але я не можу ризикувати, що він дізнається про вас».

«Йой, — хрипкий голос гукнув бармена, — хочеш чогось? Я маю на увазі, що у нас немає обслуговування столиків».

Чоловік обернувся до бармена, який замовк під його пильним поглядом і повернувся до інвентаризації пляшок дешевого міцного алкоголю.

Чоловік навпроти Карі прочистив горло. Серйозним голосом він сказав: «Ви сказали мені, що хотіли, але я маю дещо сказати. Перший-"

Карі підняв руку, щоб зупинити його. Вона прошепотіла: «Ти скажеш мені, що це ризиковано, ти скажеш мені, що це може назавжди зруйнувати моє життя, ти скажеш мені піти додому і дозволити поліції розібратися з ним».

«Так, майже все». Він подивився в її блискучі очі, і коли вона більше нічого не сказала, він запитав її: «Ти впевнена, що хочеш впоратися з цим саме так?»

Карі витягла з сумочки товстий білий конверт і посунула йому. «Ось сто тисяч доларів. Це моя відповідь».

Чоловік вагався, потім підняв конверт і поклав його до кишені.


Приблизно через місяць після зустрічі з Карі Свонсон детектив Бред Лоссер сидів у своєму кабінеті й розсіяно дивився на дощ, що текла по його вікнах. Він почув задиханий голос із дверей.

— У нас проблема, детективе, — сказав Сід Гарпер.

"Який є?" Льосер обернувся. Проблеми в таку ніч. . . це просто чудово. Що б це не було, він побився об заклад, що йому доведеться вийти на вулицю, щоб впоратися з цим.

Харпер сказав: «Ми отримали влучне повідомлення про прослуховування».

Після того як Карі Свонсон зустрілася з ним, Лоссер кілька разів розмовляв з Девідом Дейлом, закликаючи — фактично погрожуючи — йому припинити переслідування жінки. Чоловік був розлючений. Здавалося, він розумно слухав детектива, але, очевидно, не звернув уваги на лекцію і з психотичною наполегливістю пояснював, як вони з Карі кохають одне одного і що це лише питання часу, коли вони отримають одружений. Під час їхньої останньої зустрічі Дейл холодно оглянув Лессера з ніг до голови, а потім почав перехресний допит , мабуть, переконаний, що поліцейський сам закохався в неї.

Цей інцидент настільки знервував детектива, що він переконав суддю з державних органів дозволити прослуховування телефону Дейла.

"Що сталося?" — запитав Льосер свого помічника.

« Вона подзвонила йому. Карі Свонсон на ім'я Дейл. Близько півгодини тому. Вона була такою гарною, як могла бути. Попросив його побачити».

"Що?"

«Вона, напевно, його підставляє», — запропонував Харпер.

Льосер з огидою похитав головою. Він був стурбований цим самим. З того моменту, як у своєму кабінеті він побачив, як вона дивиться рушниці департаменту, він знав, що вона була сповнена рішучості покласти край переслідуванню Дейла так чи інакше. Лоссер уважно стежив за ситуацією, часто телефонуючи Карі додому протягом останніх тижнів. Його непокоїла її поведінка. Вона здавалася відчуженою, майже веселою, навіть коли Дейл припаркувався на своєму звичайному місці, прямо перед її будинком. Льосер міг лише зробити висновок, що вона нарешті вирішила зупинити його і чекає сприятливого моменту.

Що було, здавалося, сьогодні ввечері.

«Де вона збирається його зустріти? У неї вдома?»

"Немає. На старому пірсі біля Чарльз-стріт».

«О, біс, — подумав Лесер. Пірс був ідеальним місцем для вбивства — поблизу не було будинків і його було практично не видно з головних доріг міста. А неподалік були сходи, що вели вниз до невеликого плавучого доку, де Карі або хтось, кого вона найняла, міг легко винести тіло в море, щоб позбутися його.

Але вона не знала ні про прослуховування, ні про те, що тепер у них є підказка про її плани. Якби вона вбила Дейла, її спіймали б. Вона отримала б довічне ув'язнення за підготовлене вбивство.

Лесер схопив своє пальто й помчав до дверей.


Патрульний автомобіль занесло і зупинився біля сітки на Чарльз-стріт. Льосер вискочив. Він подивився на пристань, ярдів за сто.

Крізь туман і дощ детектив міг нечітко розгледіти Девіда Дейла в плащі, який стискав букет троянд, повільно прямуючи до Карі Свонсон. Висока жінка стояла спиною до Дейла, спершись руками про гнилі поручні, дивлячись на бурхливу сіру Атлантику.

Детектив крикнув, щоб Дейл зупинився. Проте шум вітру та хвиль був оглушливим — ні сталкер, ні його здобич не чули.

«Підживи мене», — кричав Лессер своєму помічнику.

"Ти хочеш-?"

Детектив сам склав пальці Харпера в люльку, міцно поставив праву ногу в руки чоловіка, а потім перестрибнув через ланцюг. Він втратив рівновагу й боляче впав на кам’янисту землю.

Поки офіцер піднявся на ноги й зорієнтувався, Дейл був лише за двадцять футів від Карі.

«Викличте підкріплення та швидку допомогу», — крикнув він Гарперу, а потім злетів вниз по багнистому схилу до пірсу, виймаючи зброю з кобури на бігу. «Не рухайся! Поліція!»

Але він побачив, що запізнився.

Карі раптом розвернулась і підійшла до Дейла. Лоссер не чув пострілу з-за ревучих хвиль або чітко бачив крізь туманний дощ, але не було сумніву, що Девіда Дейла застрелили. Його руки злетіли до грудей і, скинувши квіти, відштовхнувся назад і розвалився на пірсі.

"Немає!" — безнадійно пробурмотів Лесер, розуміючи, що він сам стане очевидцем, який посадить Карі Свонсон у в’язницю. Чому вона не послухала його? Але Лессер був досвідченим професіоналом і він стримував свої емоції, точно дотримуючись процедури. Він підняв пістолет до моделі та крикнув: «На землю, Карі! Зараз!»

Її злякала раптова поява поліцейського, але вона негайно зробила, як їй було сказано, і лягла обличчям уперед на мокре дерево пірсу.

«Руки за спину», — наказав Лесер, підбігаючи до неї. Він швидко одягнув на неї наручники, а потім повернувся до Девіда Дейла, який силкувався підвестися на коліна серед розчавлених троянд, звиваючись і завиваючи від агонії. Принаймні він ще не помер. Лоссер перекинув Дейла на спину й розпоров його сорочку, шукаючи вхідну рану. "Залишайся спокійним. Не рухайся!»

Але він не міг знайти кульову дірку.

"Куди тебе вдарили?" — крикнув детектив. "Говори зі мною. Говори зі мною!"

Але великий чоловік продовжував ридати й істерично труситися й не відповідав.

Сід Гарпер підбіг, важко дихаючи. Він упав на коліна біля Дейла. «Швидка допомога приїде за п’ять хвилин. Куди він потрапив?»

Детектив сказав: «Я не знаю. Я не можу знайти рану».

Молодий поліцейський теж оглянув сталкера. «Крові немає».

Проте Дейл продовжував стогнати, наче відчував нестерпний біль. «О, Боже, ні . . . Немає . . .”

Нарешті Лоссер почув, як Карі Свонсон вигукнула: «Він у порядку. Я не зробив йому боляче».

«Підніми її», — сказав детектив Гарперу, продовжуючи оглядати Дейла. «Я цього не розумію. Він-"

— Ісусе Христе, — прошепотів приголомшений голос Сіда Гарпера.

Льосер глянув на свого помічника, який дивився на Карі з відкритим ротом.

Сам детектив обернувся на неї. Він здивовано кліпав очима.

«Я справді не стріляв у нього», — наполягав Карі.

Крім . . . Це була Карі Свонсон? Жінка була такого ж росту, такої ж фігури та волосся. І голос був той самий. Але замість незвичайної краси, яка запам’яталася Лессеру під час їхньої першої зустрічі, обличчя цієї жінки було зовсім іншим: у неї був горбкий, нещасний ніс, тонкі нерівні губи, м’ясисте підборіддя, зморшки на лобі та навколо нього. очі.

"Ти . . . Хто ти?" Льосер запнувся.

Вона ледь помітно посміхнулася. «Це я, Карі».

«Але . . . Я не розумію».

Вона кинула презирливий погляд на Дейла, який все ще лежав на пірсі, і сказала Лоссеру: «Коли він пішов за мною до Кровелла, я нарешті зрозуміла, що мало статися: один із нас мав померти... . . і я вибрав себе».

"Ви?"

Вона кивнула. «Я вбив людину, якою він був одержимий: супермодель Карі». Дивлячись на море, глибоко дихаючи, вона продовжувала. «Минулого року на Карибах я зустрів цього пластичного хірурга. Його офіс був на Манхеттені, але він також керував безкоштовною клінікою на Гаїті, де він народився. Він відновив би обличчя місцевих жителів, які постраждали в аваріях». Вона засміялася. «Звичайно, він намагався мене підняти, жартуючи, що якщо мені колись знадобиться пластичний хірург, подзвони йому. Але він не був огидним, і мені подобалася його волонтерська робота. Ми влучили. Коли минулого місяця я вирішив, що потрібно щось зробити з Дейлом, я подзвонив йому. Я подумав, що якщо він може зробити так, щоб дійсно деформовані люди виглядали нормальними, він міг би зробити так, щоб красива людина також виглядала нормально. Я зустрівся з ним у Нью-Йорку. Він спочатку не хотів робити операцію, але я дав йому сто тисяч на його клініку. Це змінило його думку».

Льосер уважно її оглянув. Вона не була потворною. Вона просто виглядала середньостатистично — як будь-яка з десяти мільйонів жінок, яких можна зустріти на вулиці й не глянути на неї двічі.

Над шумом вітру здійнявся жахливий стогін Девіда Дейла, не від фізичного болю, а від жаху — від того, що краса, яка одержила його, тепер зникла. "Ні-ні-ні . . .”

Карі запитала Лессера: «Чи можете ви зняти з мене ці речі?» Тримаючи манжети.

Гарпер відчепив їх.

Коли Карі міцніше затягнула пальто, божевільний голос раптово наповнив повітря, піднявшись над шумом хвиль. "Як ти міг?" — скрикнув Дейл, підводячись на коліна. «Як ти міг це зробити зі мною?»

Карі присів перед ним. "Тобі ? " — лютувала вона. «Як я виглядаю, хто я, як живу . . . вони не мають до вас ніякого діла і ніколи не мали!» Вона схопила його голову обома руками й спробувала повернути до себе. "Подивись на мене."

"Немає." Він насилу намагався відвернути обличчя.

"Подивись на мене!"

Нарешті він це зробив.

«Ти кохаєш мене зараз, Девіде?» — запитала вона з холодною посмішкою на новому обличчі.

Він з відразою відскочив геть і почав тікати на вулицю. Він спіткнувся, потім підвівся й продовжив мчати геть від пірсу.

Карі Свонсон підвелася і крикнула йому вслід: «Ти кохаєш мене, Девіде? ти мене зараз любиш? Чи ти? Чи ти?"


«Гей, Кет», — сказав чоловік, оглядаючи продуктовий візок, який вона штовхала.

"Що?" вона запитала. Пластична хірургія офіційно поклала «Карі» на спочинок, і тепер вона приймала лише варіації Кетрін.

«Мені здається, ми чогось упускаємо», — відповів Карл із перебільшеною серйозністю.

"Що?"

«Нездорова їжа», — відповів він.

"О ні." Вона теж нахмурилася з удаваною тривогою, оглядаючи візок. Тоді вона запропонувала: «Начос би вирішив проблему».

«Ах. Гарний вибір. Повертаюся за хвилину». Карл — людина з легким темпераментом і нескінченним запасом громіздких рибальських светрів — помчав по коридору із закусками. Він був пізнім розквітом, юристом другої кар’єри, який був рівно на п’ять років старший і на два дюйми вищий за Кеті. Десять днів тому він забрав її на щорічному фестивалі Кроуелла до Дня святого Патріка, і вони провели разом півдюжини чудових післяобідніх і вечорів, абсолютно нічого не роблячи.

Чи було між ними майбутнє? Кеті поняття не мала. Їм, безумовно, подобалося товариство один одного, але Карл ще мав провести ніч. І він досі не дав їй худого на свою колишню дружину.

Обидва вони, звичайно, були життєво важливими орієнтирами в житті стосунків.

Але поспішати було нікуди. Кетрін Свонсон не шукала чоловіка. Її життя було комфортним поєднанням викладання історії в середній школі, пробіжки вздовж скелястого узбережжя Массачусетса, роботи над магістерською програмою в університеті та проведення часу з чудовим терапевтом, який допомагав їй забути Девіда Дейла — вона нічого не чула від сталкера. за останні шість місяців.

Вона просунулася вперед у черзі, намагаючись пригадати, чи є в неї вугілля для гриля. Вона думала-

— Скажіть, міс, вибачте, — тихо пробурмотів позаду неї чоловік. Вона одразу впізнала його інтонацію — різкий, інтимний звук одержимості.

Задихаючись, Кеті обернулася й побачила молодого чоловіка в плащі й шапці-панчосі. Миттєво вона подумала про сотні незнайомців, які безжально переслідували її на вулицях, у ресторанах і в чергах до кас, як ця. Її долоні почали пітніти. Її серце почало шалено калатати, щелепа тремтіла. Її рот відкрився, але вона не могла говорити.

Але потім Кеті побачила, що чоловік зовсім не дивиться на неї. Його очі були прикуті до журнальної стійки біля каси. Він пробурмотів: «Там той Entertainment Weekly ? Чи не могли б ви передати його мені?»

Вона передала йому журнал. Не подякувавши, він швидко перейшов до статті всередині. Кеті не могла сказати, про що була ця історія, лише те, що в ній було три чи чотири сирних фотографії якоїсь молодої брюнетки, на які він пильно дивився.

Кеті повільно змусила себе заспокоїтися. Потім раптом її тремтячі руки піднялися до рота, і вона почала голосно сміятися. Чоловік одного разу підвів очі від фотографій дівчини своєї мрії, а потім повернувся до свого журналу, не в останню чергу зацікавлений цією високою, простою жінкою та тим, що вона знайшла такого смішного. Кеті витерла сльози сміху з очей, повернулася до візка й почала вантажити свої продукти на ремінь.

Т О П А Н Н Я ХЛОПЕЦЬ


Фари освітлювали чуттєвий розмах дороги перед нею.

Курсує між темними соснами, гойдається вліво вправо, вліво вправо. Вогкий вечір, холодна весна. Її «Лексус» трохи збочив над осьовою лінією мокрого асфальту, і вона подумала, чи випила вона з Доном два мартіні чи три.

Тільки два, вирішила вона і пришвидшила крок.

Вона їздила цією самою дорогою зі своєї роботи в Нью-Гемпширі до свого дому біля кордону з Массачусетсом щодня ввечері — і щовечора вона думала про те саме на цьому відрізку дороги 28: чуттєві вигини.

Як кліше знака за дві милі тому: М’яке плече.

Багато ночей — трохи п’яна, слухаючи Майкла Болтона по радіо — вона сміялася над цими словами на жовтому діаманті. Сьогодні ввечері вона була похмурою.

За дванадцять миль від дому.

Керолін зняла свою ногу в панчосі з газу. Її білі шпильки Ferragamo спиралися на сидіння поруч (вона часто їздила босоніж, не для контролю, ніж для того, щоб уникнути подряпин). Потім вона пілотувала машину через останні, так, чуттєві вигини, які привели до мініатюрного містечка Даннінг.

Заправна станція, універсальний магазин, компанія з виробництва пропану, старий мотель, магазин алкогольних напоїв і антикварний магазин, у якому вона ніколи — за п’ять років поїздок до лікарні та назад — не бачила, щоб хтось купував хоч одну річ.

Вона пригальмувала до тридцяти біля іржавого комбайна, де завзяті молоді поліцейські з Даннінга ловили своїх спідерів і мучили всіх, хто керував транспортним засобом, кращим за Б’юїк. Вона зупинялася тут щовечора по дорозі додому з роботи — купувала бензин і велику каву, — але працівники СТО, здавалося, ніколи не помічали, що вона була завсідником.

Коли вона вилазила з машини, вона побачила ще одного клієнта, чоловіка з грубим обличчям і тінню у вигляді п’ятої години, який прихилився до своєї машини та розмовляв по мобільному телефону. Він невдоволено кивнув; хто б не говорив на іншому кінці лінії, повідомляв погані новини.

Керолін вставила насадку в бензобак і зафіксувала ручку. Вона встала, відчула холод. На ній був бежевий костюм Evan Picone з глибоким вирізом, без блузи та коротка спідниця. З деяким задоволенням вона помітила, як очі клієнта піднялися з асфальту й оглядали її тіло. Хоча в ньому було щось грубе — скелясте обличчя м’ясисті руки — він був добре одягнений. Гладкий сірий костюм і темний тренч із великою кількістю клапанів. Його машина була «Лінкольн», золотисто-коричневого кольору. Вона вважала, що коштує приблизно стільки ж, скільки й у неї. Вона схвалювала чоловіків на дорогих автомобілях.

Насадка відірвалась, і вона пішла всередину, щоб заплатити.

Чашка чорної кави, булочка Рятувальників. Pep-O-Mint. Без жодного натяку на впізнання, молодий клерк підвів очі від свого портативного телевізора лише на стільки часу, щоб поглянути на її груди, поки він давав їй здачу; можливо, він не впізнав просто її обличчя.

Вона вийшла на вулицю, глянувши на чоловіка з «Лінкольном», який кинув телефон на сидіння автомобіля й поліз у кишеню, шукаючи гроші. Він знову глянув на неї.

Тоді він завмер. Його очі розширилися, дивлячись повз неї.

І вона відчула, як змія обхопила її за талію, холодний метал біля вуха.

"О, Боже . . .”

«Замовкни, леді», — пролунав їй на вухо молодий голос. Він нервував і пахло віскі. «Ми сядемо в твою машину і поїдемо. Ти кричиш, ти мертвий».

Керолін ніколи не була пограбована. Вона жила в Чикаго та Нью-Йорку, а також недовго в Парижі, але єдиний раз, коли їй фізично погрожували, злочинцем був не шахрай, а дружина чоловіка, який жив навпроти неї ліворуч. банк. Тепер вона була паралізована від страху.

Коли грабіжник тягнув її до машини, вона затиналася: «Будь ласка, просто візьміть ключі».

«Ні в якому разі, дитино. Я хочу вас так само, як я хочу ваші колеса».

"Будь ласка, ні!" — простогнала вона. «Я дам тобі багато грошей. Я буду..."

"Замовкни. Ти підеш зі мною».

«Ні, ні». Лінкольн підійшов до пасажирської сторони її Лексуса. Він стояв між ними та автомобілем. Його очі були нерухомі. Здавалося, він не боявся. Худий хлопець, навпаки, здавався наляканим. Він штовхнув рушницю вперед. — Геть геть з дороги, містере. Ніхто не постраждає, ви робіть те, що я скажу».

Чоловік спокійно сказав: «Хочеш машину, бери машину. Візьми мою машину. Це нове. Проїхав дванадцять тисяч миль». Він підняв ключі.

«Я забираю її та її машину, а ти мені заважаєш. Я не хочу вас стріляти». Пістолет захитався. Це був сухорлявий молодий хлопець із глухої глибини, з каштановим, як посудна вода, волоссям, зібраним у змійчастий хвіст.

Лінкольн посміхнувся і спокійно продовжив розмову. «Дивись, друже. Викрадення автомобіля – нічого страшного. Але викрадення чи зґвалтування зараховується? Забудь про це. Ти підеш назавжди».

«Геть до біса!» — пролунав його голос. Він просунувся на кілька футів уперед, змусивши Керолін за собою. Вона скиглила. Ненавиділа себе за це, але не контролювала.

Лінкольн стояв на своєму, і хлопець тицьнув пістолет прямо йому в обличчя.

Те, що сталося потім, сталося швидко.

Вона побачила:

Чоловік Лінкольн повертає долоні до грабіжника в знак капітуляції, трохи відступаючи.

Пасажирські двері відчиняються, і дитина штовхає її всередину. (Каролін, божевільно розмірковує: я ніколи раніше не сиділа на пасажирському сидінні своєї машини, сидіння занадто далеко вперед, я порву свої колготки...)

Грабіжник обходить передню частину автомобіля до сторони водія Lexus, змушуючи Lincoln Man з піднятими руками геть із дороги.

Каролін безнадійно глянула у вікно заправки. Молодий служитель усе ще сидів за прилавком, усе ще їв картопляні чіпси, все ще дивився на Розанну на крихітному телевізорі.

Грабіжник почав залазити в машину, потім зупинився, озирнувшись, зрозумівши, що сопло все ще в бензобаку автомобіля.

Потім Лінкольн кинувся, схопивши грабіжника за пістолет. Він ахнув від несподіванки і люто боровся, щоб звільнити руку.

Але Лінкольн виявився сильнішим. Керолін штовхнула двері й вискочила, коли двоє чоловіків впали на капот Lexus і схопилися за пістолет. Лінкольн кілька разів вдарив свого супротивника зап’ястком об лобове скло, і чорний пістолет вилетів з його рук. Керолін примружилася, коли він приземлився біля її ніг. Рушниця не вистрілила.

Вона ніколи в житті не тримала рушницю, принаймні пістолет, і тепер вона присіла й підняла його, відчувши його важку вагу, відчувши його тепло. Вона тицьнула дуло грабіжнику в обличчя. Він обм’як, як сукно.

Лінкольн, вищий за хлопця на цілий фут, скотився з капюшона й узяв його за комір.

Грабіжник подивився на неспокійні очі Каролін і Мабуть, прийшла до висновку, що вона не збирається нікого стріляти. Він з дивовижною силою відштовхнув Lincoln Man і помчав галопом у чагарники біля АЗС.

Керолін спрямувала рушницю в його бік.

Лінкольн наполегливо сказав: «Просто стріляйте йому в ноги, а не в спину. У вас будуть проблеми, ви його вб'єте».

Але її руки почали тремтіти, і поки вона змусила себе заспокоїтися, він зник.

Вдалині рушила машина, машина з гуркотом вихлопної труби. Потім скрегіт шин.

«О, Боже, о, Боже . . .” Керолін закрила очі й притулилася до машини.

До неї підійшов Лінкольн. «Ти в порядку?»

Вона кивнула. "Так. Ні, я не знаю. . . . Що я можу сказати? Дякую тобі."

"Гм . . . Він кивнув у бік пістолета, який вона недбало направила йому на живіт.

"Ой, вибачте." Вона запропонувала це йому. Але він глянув униз і сказав: «Краще потримай це, поки не приїдуть копи. Я не повинен мати занадто багато спільного зі зброєю».

Каролін цього не розуміла. На мить вона подумала, що він одужує, і доторкнутися до пістолета було б схоже на те, що хтось із AA п’є. Можливо, люди пристрастилися до зброї так само, як інші люди — наприклад, її чоловік — захопилися азартними іграми, жінками чи кока-колою.

"Що?"

«У мене є запис». Він сказав це без сорому чи гордості, але таким тоном, який вважав, що він звик згадати про це на початку розмови, усунути цей факт і побачити, якою була реакція. У Керолін їх не було, і він продовжив: «Хтось знайшов мене з пістолетом . . . ну, це була б проблема».

«О, — сказала вона, ніби він був клерком Safeway, який пояснював про прострочений купон на соус для спагетті. Його погляд знову опустився на її бежевий костюм. А точніше: до тієї частини тіла, де не було костюма.

Він зазирнув усередину станції, де службовець продовжував непомітно дивитися свою телепрограму, а потім сказав: «Нам краще викликати поліцію. Він точно цього не зробить».

«Почекай, — сказала вона. "Чи можу я запитати?"

«Звичайно».

«На що ти витрачав час?»

Він вагався. — Ну, — повільно сказав він. А потім, мабуть, вирішила, що Керолін з її гарним костюмом, вузькою спідницею, чорними мереживними панчохами від Victoria's Secret, цей чудовий ароматний пакет (Opium, 49 доларів за унцію) ніколи не буде його, тому йому нічого втрачати. Він сказав: «Напад зі смертельною зброєю. П'ять пунктів. Винні на всіх. Ну і змова з метою вчинення нападу. То чи варто викликати тих копів?»

«Ні», — відповіла вона, кладучи пістолет у бардачок свого автомобіля. «Я думаю, нам варто випити».

І кивнув у бік вітальні мотелю через дорогу.


Вони прокинулися через три години.

Він був схожий на курця, але ним не було. Він теж був схожий на алкоголіка, і він випив, але він випив лише одне пиво для неї, три з шести упаковок, які вони купили в вечірньому магазині біля мотелю, після одного мартіні в барі.

Вони дивилися на потріскану стелю.

«Ти маєш десь бути?» вона запитала.

«Чи не всі?»

«Я маю на увазі зараз. Сьогодні ввечері».

"Немає. Я лише на день у зоні. Повертаюся додому завтра».

За мартіні він пояснив, що домом є Бостон. Він зупинився на ніч у готелі Courtyard Inn у Кламматі.

Його звали Лоуренс — категорично не Ларрі. Після в’язниці він пішов назустріч і залишив роботу зі збору боргів для деяких людей, яких він туманно назвав «місцевими бізнесменами».

«Я зібрав vig, вони це називають», — пояснив він. «Відсотки за кредитами лихварів. Ви повинні заплатити vig.

«Як Роккі».

«Так, начебто», — сказав Лоуренс.

Коли вона запитала його прізвище, його очі помутніли, і хоча він сказав «Андерсон», він міг би відповісти «Сміт».

На її запитання про дружину та сім’ю він сказав: «Нічого з перерахованого вище», і вона була схильна йому повірити.

Єдине, що вона знала про нього напевно, це те, що він був неймовірним коханцем.

Чуттєва дорога, чуттєві вигини. . .

Нічого м'якого на його плечах.

Майже дві години вони цілувалися, торкалися, смакували, притискалися одне до одного. У ньому не було нічого дивного, нічого дивного. Він був просто, ну, приголомшливим. Тільки так вона могла це описати. Його сильні руки обіймають її, його велике тіло на її... . .

Коли вони лежали в теплому дешевому ліжку, вона спостерігала, як піднімаються й опускаються його груди. На ньому був неприємний шрам, який чітко виднівся під чорним кучерявим волоссям. Вона хотіла запитати його про це, але не могла змусити себе.

«Лоуренс?»

Він обережно глянув на неї. Це був шанований момент після шлюбу. Ризикований час. Треба було дотримуватися певних конвенцій. Чесність була небезпечною, але щирість була обов’язковою. Синоніми відданості , любові та майбутнього — якби не самі ці слова — зіпсували багато рожевих вечорів.

Але Керолін не думала про жодне з цих питань. Вона уявляла чорний пістолет у своєму бардачку та високий, несамовитий голос чоловіка, який ледь не викрав її.

«Чим ви зараз заробляєте на життя?» — спитала вона його.

Пауза.

«Раніше я продавав автозапчастини. Ну, керуйте магазином. Зараз я між справами».

«Звільнили?»

«Так, звільнили». Потягнувся, тріснула кістка. «У вас є послужний список, вони звільнять вас, якщо якась дитина з пошти принесе додому коробку скоб. Ти завжди підозрюваний номер один. Я підійшов до a співбесіда на роботу в Хаммонд сьогодні. Не вийшло».

Вона згадала його похмуре обличчя під час розмови по мобільному:

"Можна задати тобі питання?" запитав він.

«Звичайно. Я заміжня, дітей немає. Я люблю секс і я занадто багато п'ю. Будь-що інше?"

«Чому ти не хотів викликати поліцію?»

Але замість відповіді вона запитала: «Чому вас там не потрясло?»

Він знову знизав своїми великими плечима. «Раніше на мене націлювали зброю. Я можу сказати, коли хтось використовуватиме предмет, а коли ні. О, ця дитина була професіоналом, я б так довго казав, леді, і сподівався, що державні поліцейські дістануться вас, поки не буде надто пізно».

«Ви коли-небудь вбивали когось?»

Його відповіддю було вагання.

«Більше ніяких запитань від вас, поки ви не відповісте на мої», — сказав він. «Чому немає копів?»

«Тому що в мене є для вас бізнес-пропозиція».

«Що, вам потрібні автозапчастини?»

«Ні, я хочу, щоб ви вбили мого чоловіка».


«Розлучись з ним», — сказав Лоуренс. «Саме для цього вони роблять адвокатів».

«Він коштує великих грошей».

«Якщо він зраджує, ти отримаєш половину. Можливо, більше».

"Добре . . .”

«Ой. Він не єдиний винний». Лоуренс засміявся і вказав на ліжко, на якому вони лежали. «Мабуть, ні. Хто перший зрадив?»

"Він зробив." Потім вона додала: «Ну, його спіймали першим».

«Не пощастило. Але я не вбивця. Я ніколи не був».

«Що я можу сказати, щоб переконати вас?»

«Нічого. ні Річ."

«Що я можу зробити , щоб переконати вас?» Вона провела руками вздовж його тіла, грайливо вщипнула його за стегно.

Він засміявся.

Він перестав усміхатися, коли вона запитала: «П’ятдесят тисяч?»

Але через мить: «Я відпрацював свій час. Мені це не сподобалося».

"Сто?"

Вагання тривало, ймовірно, лише мілісекунди, але для Керолін це було досить довго.

Лоуренс сказав: «Я так не думаю».

« Я не думаю — це не те саме, що ні. »

«Вбити когось нелегко. Ну, насправді, ця частина проста . Але втекти складно. Це майже неможлива частина».

Як вона часто робила під час зустрічей, які вона проводила в лікарні — коли люди, які на неї працювали, вигадували виправдання, чому не надходили вчасно їхні звіти чи пропозиції, — Керолін сказала: «Я майже чую. Я чую хитро. Але все, що говорить мені, що це можливо».

«Ви йому коли-небудь погрожували?»

Вона знизала плечима. «Одного разу я знайшов його з дівчиною в торговому центрі. Я втратив це. Я сказав, що вб'ю їх обох. . . . Ні, здається, я сказав, що вони б побажали, щоб вони були мертві до того часу, коли я з ними розберусь».

«Ой».

«Я не думаю, що мене ніхто почув».

— Ну, — сказав він повільно, як лікар, що формулює думку. «У вас є причина вбити його. Це проблема. Це означає, що вам потрібно знайти хлопця-падіння. Ви повинні зробити так, щоб це виглядало так, ніби злочин скоїв хтось інший, ніж ви, навіть якщо у вас є мотив. Нам потрібно-"

«Ще один підозрюваний?»

«Так».

Вона посміхнулася й притулилася до нього грудьми. «Як викрадач автомобіля. Чи грабіжник?»

«Звичайно». Його погляд перевів у бік заправки. Він кивнув. «Той хлопець, у нас є його пістолет. . .”

Стен мав кілька рушниць. Керолін згадала форми, які йому довелося заповнити, щоб їх купити; вона знала, що збройові магазини ведуть хороший облік власності. Вона згадала про це зараз.

«Може бути вкраденим, а може бути не його», — сказав Лоуренс.

«На ньому були б його відбитки пальців».

«Нам довелося б його витерти — ти торкався його, пам’ятаєш?» Але потім він засміявся.

"Що?"

«Ну, навіть якби ми витерли пістолет, на кулях все одно залишилися б його відбитки».

Вона притиснулася до його шиї.

«Але, — додав Лоуренс, — він просто викрадач. Ви справді хочете висунути йому звинувачення у вбивстві?»

«Він збирався мене зґвалтувати», — зазначила вона. «Може, вбий мене. Подивіться на це так: ми зробимо добру справу, змусимо його позбутися, перш ніж він заподіє комусь біль».

«Сто тисяч?» Лоуренс подивився на стелю. «Знаєте, ці соціальні працівники та консультанти . . . у в'язниці, я маю на увазі? Вони запитували про всілякі божевільні речі. Що мені сподобалося в антисоціальній поведінці? На що я розсердився? Чи було моє дитинство конфліктним? Він засміявся. «Їм не сподобалися мої відповіді. Я сказав їм, що можу заробити п’ять тисяч на день, щоб лише зламати бідолашному чму руку. Кому, в біса, не потрібна така робота?»

«Що ж, ось шанс отримати твій гніздо». Вона поцілувала його у вухо й прошепотіла слова, які її завжди хвилювали: «Без податків».

Він на мить замислився. «Ми мали б це ретельно налаштувати. Може, ми знайдемо мотель, де він зустрічається зі своєю дівчиною…

"Я це знаю. Вони завжди ходять в те саме місце».

"Як це працює?" Він засміявся. «Я був одружений десять років і у мене ніколи не було романів. Чи залишила б вона це місце першою? Чи він?»

«Вона пішла б першою. Він почекає, заплатить за кімнату».

«Добре, після того як він заплатить, він сідає в машину. Я там чекаю на нього».

— І ти його застрелив?

Лоуренс засміявся. «На стоянці мотелю? З людьми навколо? Я так не думаю. Ні, я примушу його відвезти мене в безлюдне місце. Зробіть це там. Зроби так, ніби ми посварилися, і я застрелив його. Потім я запанікувала, вискочила з машини і втекла. По дорозі пістолет кину. Ти слідуй і підніми мене. . . . Коли ми повинні це зробити? Чим раніше, тим краще. Мені дуже потрібні гроші. Я багато в боргу за цей Лінкольн».

«Стен зазвичай ходить до неї у вівторок і четвер ввечері».

«Сьогодні вівторок, — сказав він.

Вона кивнула. «Ось де він зараз».

«Ну післязавтра. звичайно Це гарне налаштування. У нас є знаряддя вбивства, яке неможливо відстежити, це хороший мотив. І падіння хлопця».

Керолін знову перекинулася на Лоуренса, осідлала його, відчуваючи, як швидко відроджується його інтерес до її тіла Памели Андерсон. І вона подумала: Лоуренс, у нас справді є хлопець, який впав. Ви. Колишній ув'язнений без роботи, людина з великим мотивом пограбувати Стена — і при цьому вбити його.

"Я думаю, що це спрацює", - сказав він.

«Я думаю, що так і буде», — сказала Керолін. І почав жувати нижню губу.


Чуттєві вигини. . .

Автомобіль м'яко гойдається вперед-назад.

Був четвер, ще один похмурий весняний вечір, і Керолін була одягнена в темно-синю блузку з довгими рукавами та плісировану спідницю, яка закінчувалася посередині між колінами та щиколотками. Кілька асистентів у лікарняному кабінеті дивилися на неї здивовано. Сьогодні без декольте, без стегна, без натягнутих ґудзиків. AquaNet залишалася в шапочці, а її волосся було зібрано в звичайний хвіст. Вона вирішила, що після того, як зробила анонімний дзвінок у поліцію та повідомила про те, що один чоловік застрелив іншого в зеленому кадилаку, їй доведеться швидше повернутися додому й підготуватися до того, щоб бути скромною, невинною вдовою. Змінити костюм може бути важко вчасно.

Вона опинилася в дивному стані: майже збуджена. Шкід автомобіля, прохолодне повітря на її шкірі. І вона мусила визнати, що думка про смерть Стена її збудила.

Так само, як вона заволоділа його грошима. Він був такий скнара. Він навіть не купив би їй клятий Лексус. Це мала бути оренда.

Також думаю про Лоуренса.

Такий великий коханець.

Але краще падіння хлопець.

Шкода, Ларрі.

Однак це було б нелегко. Вона, звісно, не могла зателефонувати поліцейським із автомобільного телефону; був би запис дзвінка. Тому вона вирішила сама вибрати місце для хіта. Це мало б сенс для Ларрі — вона була тубількою; він би не знав місцевості. Вона б запропонувала йому відвезти Стена до Кардіфф Фоллз. Там стрімкою долиною простяглася земська дорога. За милю вище по дорозі був міні-маркет із двома телефонами надворі.

Вона слідувала за ними, і після того, як Ларрі вбив Стена та пішов їй назустріч, вона вислизнула зі своєї машини та розбила заднє колесо Стенового Кадилака кухонним ножем, який мав у сумочці (вона випустила повітря запасного колеса того ранку). Потім вона залишила Лоуренса там і помчала до магазину, зателефонувала поліцейським і помчала додому. Лоуренс опинився б у пастці в долині. Йому знадобилося б сорок хвилин, щоб вибратися пішки; копи будуть там за хвилини.

ідеально

Її думки знову звернулися до готелю «Спадщина», де в цей момент був її чоловік.

Вона уявила їх разом у ліжку.

На фото його дівчина: Лоретта Семплз. . . Лорі . . . нічим не примітна жінка. Блондинка, нудно вродлива. Коли Керолін переслідувала їх до торгового центру, Лоррі носила смішний чорний капелюх і йшла біля Стена, міцно притулившись ліктем до її грудей. Вони різко загальмували перед дружиною банші. О, якби Каролін насолоджувалася цією маленькою сценкою.

Лор-рі . . .

Що вони робили в цю хвилину? — здивувалася Керолін, стискаючи кермо «Лексуса» так сильно, що в неї звело пальці. Пити вино? Він цілував їй ноги? Лягти на неї і зачепити своє довге каштанове волосся за вуха?

Потім замаячив мотель Лоуренса, і вона різко загальмувала. Вона проїхала повз нього, ніби вони домовилися, а він вийшов із-за кущів і заліз у машину, перш ніж вона зупинилася.

«Іди, — сказав він.

Вона помчала назад на дорогу.

Вона очікувала, що він буде одягнений у, ну, вбивчий одяг. Як спецназ, можливо. Хоча б чорний светр і джинси, чи що. Але на ньому був просто один зі своїх ділових костюмів під вишуканим тренчем. Його краватка була з малюсінькими жовтими рибками. Гидкий, несмачний. Чомусь це змусило її здати його.

— Ви впевнені, що він у готелі?

«Він подзвонив і сказав, що запізниться на обід. У нього була зустріч з Біллом Матіссоном».

«А він ні?»

«Ні, якщо це не в Лондоні, де Білл перебуває цього тижня. Згідно з його офісом».

Лоуренс гірко розсміявся. «Брешеш, бреши розумно». Він глянув на годинник. «Що ти знаєш про його дівчину?»

Ще один спалах ревнощів охопив її. «У неї маленькі сиськи, і їй потрібна операція носа».

— Вона теж вийшла заміж?

«Так. Вона така сама, як Стен. Багата сука. Успадкувала татові гроші і думає, що їй все може зійти з рук. Вони заслуговують один одного».

«Що ж, будемо сподіватися, що вона вийде з кімнати першою. Свідки не годяться». Він натягнув щільні бавовняні робочі рукавички.

«Ви не носите гумові рукавички?»

— Ні, — сказав він. «Тканина краще. Без відбитків пальців всередині. Щоб відстежити вас до рукавичок».

«О». Вона припустила, що Лоуренс Андерсон Сміт, він же Чоловік Лінкольн, він же Любовник, дуже добре вміє стягувати борги.

Він відкрив бардачок і дістав пістолет. Каролін глянула на нього. Усі вони були їй схожі. Чорний, небезпечний.

Він клацнув його відкритим. Вона побачила, що в шести патронниках було шість куль. Лоуренс запитав: «Ти витер це?»

— Ні, — сказала вона. «Я не знаю як».

Він засміявся. "Ви просто . . . витріть це». Він витягнув із коробки на її приладовій панелі клейнекс і обережно протер метал.

— Ось, — сказала вона. "Там."

Попереду був готель. Червоне світло Вакансії непривабливо пульсувало. Це було занедбане місце. (Каролін наполягла на тому, щоб її коханці взяли її в готелі типу "ліжко та сніданок". Або принаймні в "Хаят".)

Вона припаркувалася на вулиці, з видом на автостоянку. Був кадилак Стена. Їй було цікаво, яка машина Лоррі.

«О, я знаю гарне місце, щоб це зробити», — сказала вона, ніби їй щойно спала на думку ця ідея. «Кардіфф-Фоллз, маршрут п’ятдесят вісім. Це приблизно п’ять миль звідси. Тут справді безлюдно. Просто продовжуйте рухатись по Maple Branch приблизно милю до станції Mobil, а потім поверніть ліворуч. Це буде п'ятдесят восьма дорога.

«Добре». Він кивнув і сказав: «Ти залишайся тут. Я сховаюся в кущах. Я посаджу його в Caddy і поїду туди, знайду місце на узбіччі дороги. Ви слідкуйте за нами».

Каролін глибоко вдихнула. "Гаразд."

«Після цього ви відсадите мене в готель і поїдете додому. Коли він не з’явиться сьогодні ввечері, викликайте поліцію. Пам’ятайте, що не перестарайтеся, коли дізнаєтеся, що сталося. Краще виглядати приголомшеним, ніж істерикою. Начебто зонований».

«Приголомшений, а не істеричний». Каролін кивнула.

Тоді він нахилився вперед і міцно схопив її за шию, притягнув її губи до своїх. Вона поцілувала у відповідь, так само сильно. Вона насолоджувалася легким тремтінням, відчуваючи рукавички на своїй шиї. Можливо, їй доведеться якось пограти в одягання з Доном. Або якийсь інший коханець. Можливо, шкіра буде веселою. . . .

Він відпустив її, і вона подивилася йому в очі. «Удачі, — сказала вона.

Він виліз, присів біля машини, озирнувся. Вулиця була безлюдна. Все ще згорбившись, він пробіг крізь тінь біля готелю й зник за самшитовим деревом.

Керолін поклала голову на шкіряну підставку й увімкнула Lite FM.

Тепер, нарешті, нервозність спала, як бризки холодного дощу. Жах вечора розкрився всередині неї, і її руки почали тремтіти.

що я роблю — дивувалася вона.

Їй прийшла відповідь: те, що я мав зробити давно. Раптом її неспокій змінився на лють. Я ненавиджу цей клятий одяг, я хочу бути одягненим, я хочу піти випити смачного вина та мартіні, я хочу, щоб той ідіот Стен геть із мого життя, я хочу покінчити з усім. Мені потрібно-

Дві різкі тріщини від готелю.

Сидячи вперед, дивлячись на стоянку на Cadillac Стена.

Ще дві чубчика. Вони нагадували постріли.

У деяких вікнах готелю спалахнуло світло.

Керолін відчула страх у собі, як холодний камінь.

Ні ні. Це були лише протипоказання. Це все. Вона оглядала автостоянку. Засвітилося більше вогників. Двері відчинилися. Кілька людей вийшли на балкони, озираючись.

Потім праворуч від неї почувся рух. Вона глянула на нього.

Лоуренс стояв у тіні. Його очі були широко розплющені; на його обличчі вираз жаху. Він тримався за живіт? Його застрелили? Вона не могла сказати.

"Що?" Каролін скрикнула.

Він у паніці озирнувся навколо, а потім несамовито жестом запросив її піти. Вимовляючи ротом, «Іди . . . йти. Швидко додому». Він знову зник у кущах.

Чи бачив його зі зброєю охоронець чи поліцейський, який не був на службі? Стен мав із собою пістолет?

З кабінету менеджера готелю вийшли двоє людей — товста жінка в бірюзовому комбінезоні та худий чоловік у білій сорочці з короткими рукавами. Вони оглянули П-подібну будівлю, сказали щось між собою, потім слухали деяких людей на балконах і тротуарі перед кімнатами на першому поверсі. Керолін не могла зрозуміти, що вони говорили.

Вона озирнулася туди, де Лоуренс прошепотів своє попередження. Ніяких ознак його.

Час йти, подумала вона. Це біда.

Вона натиснула на педаль газу.

Але коли машина мчала вперед, вона почула тихий тріск і цв цв цв цв цв цв спущеної шини.

Немає! Не зараз! будь ласка . .

Вона продовжувала йти. Гості готелю та подружжя з офісу менеджера витріщилися на Lexus, який повертав вулицею. Тоді гума відвалилася від обода спущеного заднього колеса, і автомобіль різко зупинився на бордюрі.

«Блін! Прокляття, прокляття!» — скрикнула вона, вдаривши кулаком по керму.

У дзеркалі заднього виду мигали вогні — до готелю мчала поліцейська машина.

Ні ні . . .

Молоді офіцери глянули на її машину, але пропустили її й припаркували на вулиці. Вони підбігли до натовпу гостей біля кабінету завідуючої. Кілька з них показали на кімнату на першому поверсі, і копи поспішили туди.

З’явилися ще дві патрульні машини, а потім — карета швидкої допомоги.

Біжи чи залишайся?

До біса, вони можуть відстежити мою машину. Це здавалося б більш підозрілим, якби вона втекла.

Я придумаю історію. Мені подзвонив чоловік і попросив підвезти.

Мій чоловік хотів, щоб я зустрілася з ним тут. . . .

Випадково побачила машину мого чоловіка. . .

Поліцейські постукали в двері кімнати 103, і, коли ніхто не відповів, худий чоловік у білій сорочці відімкнув двері. Він відступив, коли поліцейські, вихопивши рушниці, пропхалися всередину.

Один вийшов на вулицю та поговорив із санітарами швидкої допомоги. Вони повільно зайшли всередину. Якщо це була кімната Стена і якщо Стен був усередині, Каролін здогадалася, що він мертвий.

Але що сталося? Що-

Стук у вікно її машини. Вона скрикнула і обернулася. Біля неї стояв великий поліцейський. Вона дивилася на нього, роззявивши рота.

«Міс, не могли б ви перемістити свою машину?» — чемно спитав кремезний поліцейський.

«Я — шина. Він плоский».

«Щось не так, пані?»

"Немає. нічого страшного Я просто . . . Просто у мене лопнуло колесо».

«Чи можу я побачити вашу ліцензію та реєстрацію?»

«Чому?»

«Будь ласка? Ваша ліцензія та реєстрація».

«Ну, звичайно», — сказала вона, дивлячись на нього, його бейдж, його рацію. Вона не рухалася.

Минула мить. «Зараз».

«Я—»

«Пані, ви якось дивно поводитесь. Я хотів би попросити вас вийти з вашого автомобіля».

«Ну а тепер, офіцер. . .” Вона посміхнулася й нахилилася до нього, звівши руки. Лише глянувши на його спантеличене обличчя, вона зрозуміла, що привертає увагу западина між її грудьми була прихована її консервативною блакитною блузою.

Вона вилізла з машини, віддала йому документи.

«Ти пив?»

«Ні, офіцер. Ну, пару годин тому я випив пива. Ну два».

"Розумію."

Потім вона глянула на заднє колесо, нахмурившись. Здавалося, під шину хтось поставив пастку — шматок дерева з парою цвяхів, забитих у нього.

Поліцейський помітив її погляд. «Прокляті діти. Вони іноді роблять це заради розіграшу. Кинь їх на дорогу. Подумайте, що це смішно. Це ваша поточна адреса?» Киває на її ліцензію.

— Так, — сказала вона неуважно. Очі на номер готелю. Прибуло більше поліцейських машин; тепер їх було з дюжина, їхні вогні спалахували тривожно червоним і синім. Двоє чоловіків у костюмах із значками на шиї — один із густим волоссям, другий лисий — прибули й увійшли до кімнати 103.

Поліцейський підійшов до задньої частини Lexus, щоб перевірити номерний знак. Він виглядав спокійним і розсудливим. Каролін розслабилася. Він відпустив би її. Звичайно, він би. Все буде добре. Просто зберігай спокій, і вони ніколи нічого не зведуть.

Потім затріщала рація поліцейського. «У нас багато вбивств у готелі Heritage. Жертвами є Лоретта Семплс, жінка-каук, тридцять два роки, і Стенлі Чіареллі, чоловік-каук, тридцять дев'ять».

"Що?" — випалив поліцейський, відриваючись від водійського посвідчення, яке він тримав.

«О, Господи, — сказала Керолін Чіареллі.

«Детектив!» — гукнув даішник до лисого зі значком на шиї. «Думаю, вам краще підійти сюди».

Через п’ять хвилин вона сиділа позаду патрульної машини — принаймні без наручників — де її попросили залишитися, доки все не вирішиться.

До оперативників підбіг молодий патрульний. Він тримав великий поліетиленовий пакет з пістолетом, який Лоуренс, мабуть, упустив під час втечі.

«Що ми тут маємо?» — запитав один детектив.

— Ймовірне знаряддя вбивства, — сказав молодий офіцер трохи надто охоче. Він викликав сміх у досвідчених детективів Матта та Джеффа.

«Подивимося», — сказав лисіючий детектив. «Гей, Чарлі, є приховані?»

Офіцер у латексних рукавичках підійшов до них. Він ніс коробку з прикріпленою паличкою, схожою на маленьку неонову трубку. Він посвітив зеленуватим світлом на пістолет, уважно його розглядаючи.

«Нуп, а не закрутка чи гребінь».

Слава Богу, Лоуренс стер відбитки.

«Але, — додав Чарлі, натягуючи лупу на очі, — у нас тут щось є. Схоже, шматок блакитної тканини застряг у фіксаторі циліндра». Він уважно оглянув його. «Так, впевнений, що це Kleenex».

Боже мій, ні. . .

Вона озирнулася позаду й побачила поліцейського в стриженому костюмі, який підійшов до Лексуса, щось дістав і повернувся. — Подивіться, що я тут знайшов, сер.

Він показав на пачку блакитних клейнексів, яку Лоуренс упустив на підлогу після того, як витер пістолет.

Ну і що? По всій країні були сотні тисяч коробок Kleenex. Як вони могли довести -

Чарлі обережно вичистив Клінекс. У центрі була трикутна розрив. Де брухт пістолета поміститься, як останній шматок у мозаїці.

Інший офіцер підійшов до детективів, тримаючи в руках тканинні рукавички, які носив Лоуренс. Кущоволосий детектив, який тепер сам був у латексних рукавичках, підняв їх. Понюхала долоню. «Жіночі парфуми».

Керолін теж відчула запах. Опіум. Вона почала гіпервентилювати.

«Пане, — викликав інший поліцейський, — перевірив реєстрацію цієї зброї. Це жертва. Стенлі Чіареллі».

Ні, неможливо! Це був той самий пістолет, який був у грабіжника! Вона була впевнена. Він вкрав його з лігва Стена? Але як він міг?

Керолін зрозуміла, що всі копи витріщилися на неї.

"Місіс. Чіареллі?» — спитав пишноголовий детектив, витягаючи з-за пояса наручники. «Не могли б ви встати й обернутися, будь ласка?»

«Ні, ні, ти не розумієш», — вигукнула вона.

Після того, як він прочитав їй права Міранди та посадив її назад на заднє сидіння патрульної машини, вона почула вдалині тихий вереск шин. Вона дивилася на машину, що наближалася, але її думки були деінде.

Гаразд, давай розберемося, подумала вона. Скажімо, Лоуренс і грабіжник разом. Можливо, грабіжник його друг. Вони крадуть рушницю Стена. Я зупиняюся в Даннінгу, щоб випити кави та бензину. Вони могли стежити за мною і дізнатися, що я зупиняюся там щовечора. Вони створюють враження, що це пограбування, я сплю з Лоуренсом. . . .

Але чому?

Що він задумав? Хто він ?

Саме тоді автомобіль, який мчав у бік готелю, занесло і зупинився неподалік. Це був золотисто-коричневий Лінкольн.

Лоуренс вискочив, залишивши двері відчиненими, і в паніці побіг до дверей кімнати 103.

"Ні ні! Моя дружина . . .”

Поліцейський стримав його і відтягнув від дверей. Він ридав. «Я прийшов, як тільки ви подзвонили! Я не можу в це повірити! Ні-ні-ні . . .”

Рука поліцейського ковзнула за плечі в шикарному темно-синьому плащі й повела ридаючого чоловіка назад до детективів, які дивилися на нього зі співчуттям. Лисий тихо запитав: «Ваше ім'я Семплс?»

«Це правильно», — сказав він, намагаючись стримати свій сум. «Лоуренс Семплс». Затамувавши подих, він запитав: «Ви маєте на увазі... . . вона мені зраджувала? Моя дружина мені зраджувала? І її хтось убив?»

Ви повинні зробити так, щоб це виглядало так, ніби злочин скоїв хтось інший, ніж ви, навіть якщо у вас є мотив. . . .

І на мить, непомітний для офіцерів, Лоуренс кинув погляд на Керолін, таким поглядом, який можна було описати лише як потіху. Потім, коли вона почала кричати на нього в люті, стукаючи руками в кайдани по вікну, його очі знову потьмяніли, і він закрив їх тремтячими руками. «О, Лоррі. . . Лорі . . . Я просто не вірю! Ні-ні-ні . . .”

ВІЧ -НА - ВІЧ


«Я б допоміг тобі, якби міг», — сказав хлопець. «Але я не можу».

«Не можна, хм?» — запитав Боз, стоячи над ним. Дивлячись на верхівку коричневого ковбіка. « Не можна? Або не хочеш?»

Його партнер, Ед, сказав: «Так, він щось знає».

«Не сумнівайтеся», — додав Боз, обхопивши великим пальцем свій поліцейський кийок за 79,99 доларів, справжній імпортований і блискучий чорний.

«Ні, Боз. Я не. Дійсно. Давай."

Двигун-блок-жаркі сутінки. У долині Шенандоа був серпень, і широка річка, що текла за вікном кімнати для допитів у відділі шерифа, не вплинула на температуру. В інших містах спека змусила місцевих жителів різати та розпускати. Але Колдон, штат Вірджинія, приблизно за десять миль від Лурея — так, це той, де знаходиться печера — був невеликим місцем із населенням 8400 осіб. Така погана спека зазвичай змушує більшість байкерів, сміття та підлітки додому у свої бунгало та трейлери, де вони, запаморочені від джойнтів чи Бад, дивилися на HBO чи ESPN (супутникові антени є важливими антикримінальними заходами).

Але сьогоднішній вечір був іншим. Депутатів вивело з власного заціпеніння перше в місті збройне пограбування/стрілянина за останні чотири роки — чесний напад на броньовану машину, не менше. Шериф Елм Таппін неохоче повертався з риболовлі в Північній Кароліні, а агенти ФБР із округу Колумбія також повинні були сьогодні ввечері.

Що не завадило цим двом самостійно завершити справу. У них був підозрюваний у ізоляторі, а перед ними — очевидець. Хоч і неохоче.

Ед сів навпроти Нейта Споди. За спиною його називали хлопчиком , але він зовсім не хлопчик. Йому було під двадцять і лише на три роки молодше самих депутатів. Вони всі разом навчалися в школі Натаніеля Готорна протягом року, Нейт був першокурсником, двоє інших - старшокурсниками. Нейт усе ще був худий, як стовп, мав різкі та запалі очі, як у будь-якого серійного вбивці, і був відомий у всьому місті тим, що він був таким же дурним, як і в середній школі.

«Тепер, Нейте, — ласкаво сказав Ед, — ми знаємо, що ти щось бачив. »

— Давай, — сказав хлопець плаксивим голосом, неспокійно барабанячи пальцями по його кістлявому коліну. «Я не знав. Справді».

Боз, товстий поліцейський, задиханий поліцейський, спітнілий поліцейський, захопив, коли його партнер глянув на нього. «Нейт, це не збігається з тим, що ми знаємо. Ти сидиш на своєму ганку, і ви проводите години і години і години, не роблячи нічого. Просто сиджу там і дивлюся на річку». Він замовк, витер лоба. «Навіщо ти це робиш?» — запитав він із цікавістю.

"Не знаю."

Хоча відповідь у місті знали всі. Коли Нейт був у молодшій школі, його батьки потонули в аварії на човні на тій самій річці, на яку хлопець дивився цілими днями, читаючи книжки та журнали (Френсіс на пошті сказала, що він підписався на деякі «болісно ” дивні журнали, про які вона не могла сказати більше, будучи федеральним службовцем і таке інше) і слухав якусь погану музику, яку він грав надто голосно. Після смерті його батьків до хлопчика приїхав дядько — не менш хлюпавий старий із Західної Вірджинії (ну, все місто мало свою думку щодо такого способу життя). Він бачив хлопчика в старшій школі, а коли Нейту виповнилося вісімнадцять, хлопець пішов до коледжу. Через чотири роки Ед і Боз відслужили свій термін служби, ставши всіма, ким могли бути, і повернулися додому. І хто з’явився того червня, здивувавши їх і решту міста? Так, Нейт. Він відправив свого дядька назад на захід і почав жити сам у тому темному, моторошному будинку з видом на річку, виживаючи, як вони припускали, на ощадний рахунок своїх батьків (ніхто в Колдоні ніколи не накопичував нічого, що відповідало б слову « спадок »).

Депутати не любили Нейта в середній школі. Не те, як він одягався, не те, як він ходив, не те, як він не зачісував волосся (яке було до біса занадто довге, страшно довге). Їм не подобалося, як він розмовляв з іншими дітьми хворобливим шепотом. Мені не подобалося, як він спілкувався з дівчатами, не здоровим способом, не жартував і не пліткував, а просто говорив тихо, у такий дивний спосіб, який їх ніби гіпнотизував. Він був у Французькому клубі. Він був у комп’ютерному клубі. Шаховий клуб, ради Бога. Звісно, він не займався жодним видом спорту, і подумайте лише про ті часи в класі, коли ніхто не міг відповісти на запитання місіс Хард-Он, і Нейт — школа підвищила цього ботаніка на пару років — би sashay підійде до дошки, щоб написати правильну відповідь своїм педиковим почерком, при цьому весь себе покриває крейдяним пилом. Тоді просто поверніться до класу, і всі перестануть хихікати через його страшні очі. Звісно, мене обібрали. Його Keds боло через високовольтні дроти. Але хто ні? Крім того, він про це просив. Сидячи на своєму ґанку, читаючи книжки (ймовірно, порно) і слухаючи цю моторошну музику (ймовірно, сатанинську, як припустив інший депутат). . . Ну, сер, він був просто неприродним.

І якщо говорити про природне: кожного разу, коли надходило повідомлення про сексуальний злочин, Боз і Ед думали про Нейта. Їм ніколи нічого не вдавалося прив’язати до нього, але він зникав на довгі періоди часу, і депутати були майже впевнені, що він зникне в лісах і полях навколо Лурея, щоб зазирнути у вікна спалень дівчат (чи, швидше за все, хлопчиків). '). Вони знали, що Нейт був вуайєристом; у нього на ґанку, поруч із качалкою, на якій він завжди сидів, стояв телескоп — крісло його матері (і, так, у всьому місті теж була думка про це ). Неприродно. Так, це було слово.

Тож заступники департаменту шерифа Колдона — принаймні Ед і Боз — ніколи не втрачали нагоди зробити свою роль, щоб, ну, виправити Нейта. Так само, як вони робили в середній школі. Вони бачили, як він купує продукти, усміхалися й казали: «Потрібна допомога?» Значення: Чому ти не одружуєшся, чоловік?

Або він їхав би на велосипеді вгору Рейберн-Хілл, а вони під'їхали б позаду нього на своєму крейсері, увімкнули сирену та кричали через гучномовець: «Зліва!» Котрий колись налякав його до кущів ожини.

Але він ніколи не приймав натяків. Він просто продовжував робити те, що він робив, носив темний плащ більшу частину часу, жив своїм ганебним життям і йшов на шляху Еда та Боза, коли зустрічав їх на Мейн-стріт. Так само, як у залах Hawthorne High.

Тож Ед мусив визнати, що почувався дуже добре, коли він був у пастці в кімнаті для допитів. Наляканий, посмиканий і вологий у літню спеку.

«Він мав пройти прямо повз вас», — продовжив Боз буркотливим голосом. «Ви, мабуть, бачили його».

«Гмм. Я цього не зробив».

Ним був Лестер Боттс, який зараз сидів неголений і смердів у сусідній ізоляторі. Недбалий тридцятип’ятирічний невдаха роками був хворим місцем департаменту шерифа Колдона. Його ніколи ні за що не засуджували, але депутати знали, що він стоїть за багатьма дрібними злочинами по всій країні. Він був білим сміттям, показував неприємні очі хорошим дівчатам у місті і навіть не був християнином на словах.

Наразі Лестер був підозрюваним номер один сьогоднішнє вечірнє пограбування. У нього не було алібі на п’ять-шість вечора — час пограбування. І хоча водій бронемашини та його напарник не бачили його обличчя, але лижна маска, грабіжник мав при собі нікельований револьвер Кольт — саме той пістолет, яким нещодавно Лестер п’яний розмахував на узбіччі Ірва. . Минулого тижня надійшло повідомлення про те, що хтось із статурою Лестера вкрав півфунта Tovex з Amundson Construction. Це була та сама вибухівка, якою розірвали двері вантажівки «Броньований кур’єр». Сьогодні о шостій тридцять вони забрали його — він сильно пітнів і вів себе дуже винним — їхав додому автошляхом 334, хоча вдома мав чудовий пікап Chevy, який загорівся, коли Ед повернув ключ вперше. , просто щоб перевірити, чи правдиве твердження Лестера, що він «не бігав». Він також носив із собою довгий мисливський ніж і навпомацки відповів, коли його запитали, чому («Ну, я просто, знаєте, є. »).

Інструкція з процедури департаменту шерифа пояснила все про мотиви, засоби та можливості розслідування злочинів. У цьому випадку Боз і Ед усе це з’ясували. Це було мило і просто. Ні, вони не сумнівалися, що Лестер виконав цю роботу. А оскільки власність Нейта була на прямій лінії від місця пограбування до місця, де вони забрали Лестера, не було жодних сумнівів, що Нейт міг поставити його поблизу місця злочину.

Боз зітхнув. «Просто скажи нам, що ти його бачив».

«Але я цього не зробив. Це не було б правдою».

Ботан тоді, ботан зараз. Христос. . .

«Слухай, Нейт, — продовжив Боз, ніби звертаючись до а п'ятирічний. «Можливо, ви не розумієте, наскільки це серйозно. Лестер вдарив водія того броньованого автомобіля гайковим ключем по голові, коли той мочився в чоловічому туалеті в Texaco на четвертій трасі. Потім вийшов до вантажівки, вистрілив у бік напарнику водія…

"О ні. Він у порядку?»

«Ніхто не в порядку, їм стріляють у бік», — виплюнув Боз. «Дайте закінчити».

«Вибачте».

«Потім везе вантажівку на Мортон-Вудс-роуд, зриває задні двері. Він вантажить гроші в іншу машину і їде на захід — прямо до вас. Ми забрали Лестера з іншого боку вашої власності годину тому. Йому довелося пройти повз ваш будинок, щоб дістатися туди, де ми його знайшли. Що ти про це думаєш?»

"Я думаю це . . . Що ж, здається, це має сенс. Але я його не бачив. Мені шкода».

Боз на хвилину задумався. «Нейт, подивись, — нарешті сказав він, — ми тут просто не бачимо віч-на-віч».

"Віч-на-віч?" — невпевнено запитав Нейт.

«Ви в іншому світі, ніж ми», — роздратовано продовжив депутат. «Ми знаємо, який чоловік Лестер. Ми щодня живемо в цій каналізації».

«Каналізація?»

«Ти думаєш, що просто замовкнеш, і все буде гаразд, — додав Ед. — Але це не так. Ми знаємо Лестера. Ми знаємо, на що він здатний».

"Що це?" — запитав Нейт. Намагаюся здатися сміливим. Але його руки тремтячі лежали на колінах.

«Використовував на тобі його клятий ніж, що ти думаєш ?» — крикнув Боз. «Ісус. Ти справді не розумієш , чи не так?»

Вони робили справу з добрими та поганими поліцейськими. Інструкція з процедури мала цілий розділ про це.

«Скажи, що ти не торкаєш його пальцями», — м’яко запропонував Ед. «Він виходить. Як ти думаєш, скільки часу йому знадобиться, щоб знайти тебе?»

«Ти маєш на увазі, що він думає, що я свідок?»

«Знайди тебе і випотроши», — різко сказав Боз. «Ну, це не буде часу. І мені це починає байдуже».

— Давай, — сказав Ед своєму партнеру. «Давайте пощадимося з бідною дитиною». Потім подивився на перелякане обличчя Нейта. «Але якщо ми затримаємо його за збройне пограбування та замах на вбивство... . . Він піде на тридцять років. Ти будеш у безпеці».

«Я хочу вчинити правильно», — сказав Нейт. «Але . . .” Його голос замовк.

«Боз, він хоче допомогти. Я знаю, що він знає».

— Я так, — щиро сказав Нейт. І заплющив очі, напружено розмірковуючи. «Але я не вмію брехати. я не можу Мій батько . . . Ти пам'ятаєш мого тата. Він навчив мене ніколи не брехати».

Його тато був нікчемою і не вмів плавати. Це все, що вони знали про його тата. Боз відірвав сорочку від товстих грудей і оглянув чорні плями поту під пахвами. Він повільно обійшов хлопчика, зітхаючи.

Нейт злегка зіщулився, наче боявся знову втратити свої кеди.

Нарешті Ед сказав легким голосом: «Нейт, ти знаєш, що у нас були свої суперечки».

«Ну, хлопці, ви часто приставали до мене в школі».

«Чорт, це? Це просто жарт, — щиро сказав Ед. «Ми робили це лише з дітьми, які нам подобалися».

"Так?" — запитав Нейт.

«Але інколи, — продовжив Ед, — я думаю, це трохи виходило з-під контролю. Ви знаєте як це? Дурієш, накачаєшся».

Ніхто з них не думав, що цю маленьку саламандру коли-небудь накачували (біля Бога, чоловік займається хоча б одним видом спорту).

«Слухай, Нейт, ти дозволиш минулому залишитися минулим?» Ед простяг руку. «Я приношу вибачення за все те, що ми зробили».

Нейт витріщився на Едову м’ясисту руку.

Палаючі кущі, подумав Ед, він заплаче. Він глянув на Боза, який сказав: «Я підтримаю це, Нейт». У Посібнику з процедури сказано, що після того, як суб’єкт знесилений, поганий поліцейський приходить і починає поводитися як хороший поліцейський. «Мені шкода за те, що ми зробили».

Ед сказав: «Давай, Нейт. Що ти скажеш? Давайте залишимо наші розбіжності позаду».

Моторошне обличчя Нейта переводило погляд з одного заступника на іншого. Він взяв Еда за руку, обережно потис її. Ед хотів витерти його після того, як вони відпустили ручку. Але він лише посміхнувся і сказав: «Тепер, людина до людини, що ви можете нам сказати?»

"Гаразд. Я бачив когось. Але я не можу присягтися, що це був Лестер».

Ед і Боз обмінялися холодними поглядами.

Нейт швидко продовжував. «Почекай. Дозвольте мені розповісти вам, що я бачив».

Боз, який із них мав гірший почерк, але краще писав, відкрив блокнот і почав писати.

«Я сидів на ґанку й читав».

Порно, мабуть.

«І слухати музику».

«Я люблю тебе, Сатано. Візьми мене, візьми мене, візьми мене. . .”

Ед зберіг підбадьорливу посмішку. «Продовжуйте».

"Гаразд. Я почув автомобіль на Барлоу-роуд. Я пам’ятаю це, тому що Барлоу-роуд не дуже близько, але машина створювала тону шуму, тому я подумав, що у неї поганий глушник чи щось таке».

"І потім?"

"Гаразд . . .” Голос Нейта надломився. «Тоді я побачив, як хтось біжить по траві, прямуючи до річки навпроти мого будинку. І, можливо, він ніс якісь великі білі сумки».

Бінго!

Боз: «Це біля печер, так?»

Можливо, не такий сексуальний, як Лурей, але досить великий, щоб приховати півмільйона доларів. Ед глянув на нього й кивнув. «І він зайшов в одну з них?» — запитав він Нейта.

"Я вважаю. Я не бачив точно через ту стару чорну вербу».

«Ви не можете дати нам опис ?» — запитав Боз, усміхаючись, але дуже бажаючи, щоб він знову міг стати поганим поліцейським.

«Вибачте, хлопці», — скиглив Нейт. «Я б допоміг тобі, якби міг. Вся ця трава, дерево. Я просто не бачив».

Кицька педик . . .

Але принаймні він скерував їх у правильному напрямку. Вони знайдуть якісь речові докази, які приведуть до Лестера.

«Гаразд, Нейте, — сказав Ед, — це велика допомога. Ми збираюся перевірити кілька речей. Думаю, нам краще залишити вас тут, поки ми не повернемося. Для вашого власного захисту».

«Я не можу піти?» Він чистив ковпак. «Я дуже хочу додому. Я маю багато справ».

Залучення Playboy і ваша права рука? — мовчки запитав Боз.

«Ні, ти краще залишайся тут. Ми недовго».

— Почекай, — неспокійно сказав Нейт. «Може Лестер вибратися?»

Боз подивився на Еда. «О, привіт, для нього практично неможливо вибратися з цього ув’язнення». Ед кивнув.

«Практично?» — спитав хлопець.

«Ні, все гаразд».

«Звичайно, усе гаразд».

«Зачекай…»

Надворі вони підійшли до патрульної машини. Боз виграв жеребкування й сів на водійське місце.

«Оооо-е-е». Ед сказав: «Цей хлопець буде потіти щоразу, коли Лестер потреться дупою об стілець».

— Добре, — сказав Боз і помчав на дорогу.


Вони були здивовані.

Вони розмовляли в машині й вирішили, що Нейт вигадав більшу частину того, що він їм розповідав, лише щоб повернутися додому. Але ні, щойно вони вирушили на Барлоу-роуд, вони помітили свіжі сліди від шин, навіть у тьмяному вечірньому світлі.

«Ну, дивіться це».

Вони пішли стежкою в гай низьких болиголова та ялівцю і, вихопивши зброю, як Процедура Керівництво продиктувало, вони підійшли з обох боків низької їзди Pontiac.

«Я тут не давно», — сказав Боз, простягаючи руку крізь решітку й торкаючись радіатора.

«Ключі всередині. Запаліть, перевірте, чи це те, що почув хлопець».

Боз закрутив двигун, і з вихлопної труби почувся звук маленького літака.

«Дурно для машини для втечі», — крикнув він. «У того Лестера дрова замість мізків».

«Віддай її. Давайте подивимося».

Боз відвів стару машину на галявину, де було краще світла. Він заглушив двигун.

Жодних речових доказів ні на передніх, ні на задніх сидіннях не знайшли.

— Блін, — пробурмотів Боз, нишпорячи в бардачку.

"Так Так Так." Подзвонив Ед. Він заглядав у багажник.

Він дістав велику сумку з готівкою «Бронекур’єра», пухку й важку. Він відкрив його й витяг звідти товсті пачки стодоларових купюр.

«Фу». Ед порахував. «Я заробляю дев’ятнадцять тисяч доларів».

«Блін, моя зарплата без понаднормових. Просто сиджу там. Подивіться це».

«Цікаво, де решта».

«У який бік річка?»

«Там. Там."

Пішки вони рушили через траву, осоку та рогозу, що межували з Шенандоа. Вони шукали сліди у високій траві, але не знайшли. «Ми можемо шукати їх у ранок. Ходімо до печер, подивимося там».

Ед і Боз підійшли до краю води. Вони чітко бачили будинок Нейта з видом на обрив. Поруч було кілька входів у печеру.

«Ось ті печери. Мабуть, це ті».

Вони продовжили берег річки до чорної веретени, про яку згадував Нейт.

Цього разу Боз програв жеребок і впав навколішки. Важко вдихаючи гаряче каламутне повітря, він зник у найбільшій з печер.

Через п’ять хвилин Ед нахилився й покликав: «Ти в порядку?»

І довелося ухилитися від іншого полотняного мішка, який вилетів із входу в печеру.

«Лорді, що ми тут маємо?»

Вісімдесят тисяч доларів, вийшло.

«Там єдиний», — сказав Боз, вилізаючи, важко дихаючи. «Мабуть, Лестер закинув мішки в різні печери».

«Чому?» — здивувався Ед. «Ми знайдемо один тут, ми просто продовжимо пошуки, поки не знайдемо решту».

«Деревина для мізків – ось чому».

Вони перерили кілька інших печер, відчуваючи жар і свербіж, піт і нудоту від сморіду мертвого сома, але більше грошей не знайшли.

Вони поглянули на сумку. Жоден не сказав ні слова. Ед поглянув на небо крізь виїмку в Массанаттенсі, на майже повний місяць, що світився блиском і багатообіцянням. Стоячи по обидва боки сумки, двоє чоловіків гойдалися на підборах, наче нервові хлопці на танцях у середній школі. Мілина під їхніми ногами було гладке, чорне й м’яке, як і тисячі інших берегів уздовж Шенандоа, берегів, де ці двоє провели стільки годин, ловлячи рибу та пиючи пиво, і — у своїх мріях — кохаючись із офіціантками та вболівальницями.

Ед сказав: «Це багато грошей».

«Так», — сказав Боз, витягуючи зі слова багато складів. — Що ти кажеш, Едварде?

"Я..."

«Не ходіть навколо куща».

«Я думаю, тільки двоє людей знають про це, «біля нас».

Нейт і Лестер. "Продовжувати йти."

«То що б сталося. . . Я тут просто міркую вголос. Що станеться, якби вони зібралися — звичайно, випадково — в кімнаті на станції? Якби, скажімо, у Лестера повернувся ніж».

«Випадково».

«Звичайно».

«Ну, він би випотрошив Нейта і залишив його, як того сома там».

«Звичайно, якби це сталося, — продовжив Ед, — нам довелося б застрелити Лестера, правда?»

"Маю. Ув'язнений звільняється, має зброю. . .”

«Будь сумно, що це сталося».

— Але необхідно, — запропонував Боз. Потім: «Цей Нейт, він небезпечний».

«Він ніколи не любив».

«Він такий, що за рік чи два його відправлять поштою. Підніміться на вежу баптистської церкви Південного берега та відпустіть AR-15».

«Не сумнівайся».

«Де той ніж Лестера?»

«Шафка для доказів. Але він може знайти дорогу назад нагору».

«Ми впевнені, що хочемо це зробити?»

Ед відкрив полотняну сумку. Зазирнув всередину. Так само зробив і Боз. Деякий час дивився.

«Давай вип’ємо пива», — сказав Боз.

«Добре, давайте».

Незважаючи на те, що вживання алкоголю на службі було чітко заборонено Інструкцією з процедур.


Через годину вони прокралися через чорний хід станції.

Боз спустився до кімнати доказів і знайшов ніж Лестера. Він піднявся нагору, переконався, що шериф Теппін ще не повернувся, і прослизнув до головної кімнати для допитів. Він залишив ніж на столі — під папкою, захований, але не надто — і невинно ступив назад у коридор.

Ед підвів Лестера Боттса до дверей із зв’язаними наручниками руками, що явно суперечило процедурі, і супроводжував його всередину.

«Я не розумію, на біса, навіщо ти мене тримаєш», — сказав сухожилий чоловік. Його рідке волосся було жирним і стирчало на всі боки. Його одяг був брудним і його не прали місяцями, як це виглядало.

«Сідай, заткнись», — гаркнув Боз. «Ми затримуємо вас, тому що Нейт Спода ідентифікував вас як того, хто сьогодні вночі ховає сумки Armored Courier біля річки».

«Цей сучий син!» Лестер заревів і почав підводитися.

Боз штовхнув його на місце. «Так, я ідентифікував вас аж до вашого татуювання, яке , до речі, є найпотворнішою жінкою, яку я коли-небудь бачив. Скажи, це твоя мати?»

«Той Нейт, — пробурмотів Лестер, дивлячись на двері, — він м’ясо. О, цей хлопець заплатить».

«Досить цих розмов», — сказав Ед. Потім: «Ми йдемо вниз на п’ять хвилин, зверніться до прокурора Співдружності. Він захоче з тобою поговорити. Тож ви просто охолодіть свої п’яти тут і не влаштовуйте галасу».

Вони вийшли на вулицю й замкнули двері. Боз схилив голову й почув, як ланцюги рухаються до столу. Він показав Еду великий палець.

У кінці коридору, вкритого серпневою спекою та вогкістю, біля торгових автоматів вони знайшли Нейта Споду, який сидів за розбитим столиком «Форміка», потягував «Пепсі» та їв «Твінкі».

«Іди сюди, Нейт, у мене є ще кілька запитань».

— Після вас, сер, — сказав Ед, показуючи рукою.

Нейт знову відкусив Твінкі й пішов перед ними коридором до кімнати для допитів. Ед прошепотів Бозу: «Він закричить. Але ми повинні дати Лестеру час закінчити це, перш ніж ми підемо».

«Добре, звичайно. Привіт, Ед?»

"Що?"

«Ви знаєте, я ніколи нікого не стріляв раніше».

«Це не хтось. Це Лестер Боттс. Все одно зніматимемо разом. В той самий час. Як це? Зробити тобі краще?»

"Гаразд."

— І якщо Нейт ще живий, застреліть його теж, і ми скажемо, що це було…

«—випадково».

«Правильно».

За дверима Нейт повернувся до них і запив «Твінкі» содою. На його підборідді був крем Твінкі. Огидно.

«О, одна річ...» - почав хлопець.

«Нейт, це не займе багато часу. Ми доставимо вас додому миттєво». Ед відімкнув двері. «Проходьте всередину. Ми будемо за хвилину».

«Звичайно. Але є дещо...

«Просто заходь».

Нейт невпевнено вагався. Він почав відкривати двері.

— Нейт, — покликав чоловічий голос.

Боз і Ед обернулися й побачили трьох чоловіків, що йшли коридором. Вони були в костюмах. І якби вони не були федеральними агентами, — подумав Боз, — я — привид Елвіса. лайно

«Привіт, агенте Бігелоу», — весело сказав Нейт.

Він їх знає ? Едове серце забилося. Вони взяли в нього інтерв'ю, поки нас не було? . . . Гаразд, подумай, біса. Що він їм сказав? Що ми робимо?

Але він не міг думати.

Дерево для мізків. . .

Агент був високим, похмурим чоловіком, лисим, з коротким світлим волоссям, зібраним у чернечу чубчик трохи вище вузьких вух. Він та інші показали посвідчення — так, ФБР — і запитали: «Ви заступник Босуорт Пеллер, а ви заступник Едвард Ренкін?»

«Так, сер», — запропонували вони.

Боз думав: «Господи, неспроможність убезпечити в’язня — це правопорушення, яке підлягає призупинці.

Ед, думаючи приблизно так само, повернувся до Нейта й сказав: «Що тобі скажу, Нейт, давай повернемося до їдальні. Взяти ще одну газовану воду?»

«Або Твінкі. Вони хороші, чи не так?»

«Тут прохолодніше», — сказав Нейт і проштовхнувся до кімнати, де чекав Лестер і його добре відточений ніж.

"Немає!" — крикнув Боз.

«У чому справа, депутате?» — запитав один із агентів ФБР.

— Ну, нічого, — швидко сказав Боз.

І Боз, і Ед помітили, що витріщилися на двері, за якими в цю мить, ймовірно, зарізали Нейта. Вони змусили повернути свою увагу до федеральних правоохоронців.

Цікаво, як вони могли б це врятувати. Ну, звичайно. . . якби Лестер кинувся звідти, увесь закривавлений, із ножем у руках, вони все одно могли б його вбити. Агенти можуть навіть приєднатися.

Блін, там було тихо. Можливо, Лестер раптово перерізав Нейту горло і намагався вибратися через вікно.

«Ходімо всередину», — запропонував Бігелоу, киваючи на двері. «Ми повинні поговорити про справу».

«Ну, я не знаю, чи хочемо ми це зробити».

"Чому ні?" – сказав інший агент. «Нейт сказав, що було крутіше».

«Після вас», — сказав Бігелоу та вказав на двох заступників.

Які дивилися один на одного і тримали руки біля своїх службових револьверів, коли вони ступили в двері.

Лестер сидів у кріслі, схрестивши ноги, тримаючи руки в наручниках на колінах. Навпроти нього за столом сидів Нейт Спода й гортав потерту копію Посібника з процедур шерифа . Ніж був там, де його залишив Боз.

Дякую, Господи на небесах. . .

Боз подивився на Еда. Тиша. Першим видужав Ед. — Мабуть, вам цікаво, чому цей підозрюваний тут, агенте Біґелоу. Здається, виникла плутанина, боз, тобі не здається? Хіба прокурор Співдружності не мав бути тут?»

"Це те, що я думав. звичайно Плутанина».

«Якого підозрюваного?» — запитав Бігелоу.

«Гм, добре, Лестер тут».

«Краще вам пред’явити мені звинувачення або звільнити мене до біса швидше», — гаркнув чоловік.

Бігелоу запитав: «Хто він ? Що він тут робить?»

«Ну, ми заарештували його за пограбування сьогодні ввечері», — сказав Боз. Його тон запитував: «Я щось пропускаю?»

"Ти зробив?" — буркнув агент. «Чому?»

«Гм» — це все, що зміг вимовити Боз. Невже вони поставили під загрозу справу неохайною судовою експертизою?

Четвертий агент ФБР увійшов до кімнати і передав Бігелоу файл. Він уважно прочитав, киваючи. Потім підняв очі. "Гаразд. У нас є ймовірна причина».

Боз здригнувся від полегшення й посміхнувся до Лестера. «Я думав, ти знявся з гачка, га? Добре-"

Бігелоу кивнув своєю блискучою головою, і інші агенти миттєво звільнили Боза й Еда від зброя та ремені, включно із завищеною ціною, виготовленою в тайванському біллі-клубі, якою так пишався Боз.

«Офіцери, ви маєте право зберігати мовчання. . .”

Залишок попередження Міранди зірвався з його похмурих вуст, і коли воно закінчилося, вони були скуті.

«Про що це все?» — крикнув Боз.

Бігелоу торкнувся папки, яку отримав. «Група реагування на докази щойно перевірила машину для втечі. На ньому були відбитки обох пальців. І ми знайшли десятки слідів, схожих на поліцейські туфлі, як і ваші обидва, які ведуть до води біля будинку містера Споди».

«Я виїхав заднім ходом, щоб обшукати його», — запротестував Боз. "Це все."

«Без рукавичок? Без підрозділу на місці злочину?»

«Ну, це була відкрита справа. . .”

«Ми також випадково знайшли понад дев’яносто тисяч доларів у кузові вашого особистого автомобіля, офіцере Ранкіне».

«Ми просто не мали можливості ввійти в систему. Що з усім…»

«Хвилювання», — сказав Боз. "Ти знаєш."

Ед сказав: «Погляньте на ці сумки. На них будуть відбитки Лестера».

«Насправді, — сказав Біґелоу спокійно, як продавець Макдональдса, — вони цього не роблять. Тільки твої двоє. А у твоєму бардачку — хромована тридцять вісімка. Орієнтовна балістика збігається зі зброєю, використаною під час пограбування. А ще лижна маска. Збігається з волокнами, знайденими в броньованій вантажівці».

«Зачекай. . . це установка. У вас тут немає справи. Це все випадково!»

«Боюсь, ні. У нас є очевидець».

"ВООЗ?" Боз глянув у бік коридору.

«Нейт, це ті чоловіки, яких ви бачили сьогодні вдень після пограбування біля річки біля вашого будинку?»

Нейт перевів погляд з Боза на Еда. "Так, сер. Це вони».

"Ти брехун!" Ед плакав.

— І вони були у формі?

«Так само, як зараз».

«Що, в біса, тут відбувається?» — огризнувся Боз.

Ед ледь чутно задихнувся, а потім холодним поглядом перевів на Нейта. «Ти маленький...»

Бігелоу сказав: «Панове, ми переводимо вас до федерального ізолятора в Арлінгтоні. Ви можете викликати адвокатів звідти».

— Він бреше, — крикнув Боз. «Він сказав нам, що не бачив, хто був у кущах».

Нарешті Бігелоу посміхнувся. «Ну, він навряд чи скаже вам , що він бачив вас, чи не так? Двоє хуліганів зі зброєю та кийками стоять над ним? Він був достатньо наляканий, щоб сказати нам правду».

«Ні, послухай мене», — благав Ед. «Ти не розумієш. Він просто збирається дістати нас, тому що ми приставали до нього в середній школі».

Агент біля Біґелоу захихкав. «Жалюгідно».

«Відвези їх до фургона».

Чоловіки зникли. Бігелоу наказав зняти наручники з Лестера Боттса. «Ви можете йти зараз».

Сухий чоловік зневажливо окинув кімнату поглядом і вийшов надвір.

«Я теж можу піти?» — запитав Нейт.

«Звичайно можу, сер». Бігелоу потиснув йому руку. "Б'юся об заклад, це був довгий день".


Нейт Спода записав компакт-диск. Натисніть кнопку «відтворити».

Здебільшого пізно ввечері він слухав Дебюссі чи Равеля — щось заспокійливе. Але сьогодні ввечері він грав твір Сергія Прокоф’єва. Це було бурхливо й збудливо. Як і настрій Нейта.

Цілий день він слухав класичну музику, яка виносилася на ґанок через динаміки за 1000 доларів. Нейт часто сміявся сам собі, пригадуючи той час, коли він випадково почув, як хтось у місті згадував про «сатанинську» музику, яку він слухав. Він не був упевнений, що це за твір про вітання диявола, але час коментаря показав, що те, що продавець зерна почув, був Рахманінов.

Друзі, вибачте, що це не Гарт. . . .

Він пройшов будинком, вимкнувши світло, але залишив увімкненими вогні на картині, які освітлювали Міро та Джексона Поллока — знову його настрій. Він повинен був незабаром приїхати в Париж. Його друг-дилер придбав два маленьких Пікассо і пообіцяв Нейту вибрати першим. Він також сумував за Жанет; він не бачив її місяць.

Він вийшов на ґанок.

Була близько півночі. Він сів у мамину качалку JFK і подивився вгору. Цієї пори року небо над долиною Шенандоа зазвичай було надто туманним, щоб чітко бачити небо — місцеві жартували, що Калдона слід було назвати Колдроном. Але сьогодні ввечері, де чорнота дерев стала чорнотою неба, блискучий пил зірок розкинувся півкулею над ним. Він сидів так кілька хвилин, насолоджуючись сузір'ями та місяцем.

Він почув кроки задовго до того, як побачив постать, що рухалася стежкою.

«Гей, — покликав він.

«Гей, — відповів Лестер Боттс. Він піднявся сходами, важко дихаючи, і впустив чотири важкі полотняні мішки на пофарбований у сірий ґанок. Він сидів, як завжди, не на одному зі стільців, а на самій палубі, притулившись спиною до стовпа.

— Ти залишив понад дев’яносто тисяч? — запитав Нейт.

«Вибачте», — сказав Лестер, зіщулившись, завжди шанобливо ставлячись до свого боса. «Я неправильно порахував».

Нейт засміявся. «Мабуть, це була гарна ідея». Він думав, що Боз і Ед попадуться на аферу, якби посіяли лише тридцять-сорок тисяч у печері та машині для втечі. Ви розмахуєте перед обличчям подвійної річної зарплати людини, без оподаткування, і дев’ять разів із десяти ви її купуєте. Але для такої великої роботи було, мабуть, гарною ідеєю мати трохи додаткової наживки.

Нейт і Лестер все одно отримали б майже 400 000 доларів.

«Ми повинні трохи посидіти над цим, навіть якщо це готівка?» — запитав Лестер.

«З цим краще бути дуже обережним», — сказав Нейт. Як правило, вони ніколи не діяли у Вірджинії. Зазвичай для своїх пограбувань вони їздили до Нью-Йорка, Каліфорнії чи Флориди. Але коли Нейт дізнався від свого партнера в округу Колумбія, що місцеве відділення Armored Courier переміщує готівковий вантаж до нового банку в м. Люрей, він не втримався. Нейт знав, що охоронці будуть легковажними, і, мабуть, ніколи не займався нічим іншим, окрім готівки чеків на місцевих підприємствах. Гроші, звичайно, привабливі. Але чашу терезів перевернуло те, що Нейт вирішив, що для здійснення афери потрібні двоє мимовільних учасників, бажано правоохоронців. У нього не було сумнівів, кого вибрати; підліткові образи тривають так само довго, як і образи відкинутих коханців.

«Ви повинні застрелити його?» — запитав Нейт. Мається на увазі охоронець. Одним із його правил було заборона стріляти без крайньої необхідності.

«Він був дитиною. Виглядало так, ніби він збирався вдарити Глока по стегну. Я був обережний, постукав лише по одному чи двом ребрам».

Нейт кивнув, дивлячись у небо. Сподіваючись на падаючу зірку. Не бачив жодного.

«Тобі їх шкода?» — запитав Лестер за мить.

«Хто, охоронці?»

«Ні, Ед і Боз».

Нейт на мить замислився над цим. Музика, духмяне повітря пізнього літа та ритмічна симфонія комах і жаб викликали у Нейта філософію. «Я думаю про те, що сказав Боз. Про те, як я не бачився віч-на-віч з ним і Едом. Він говорив про пограбування, але насправді він говорив про моє та їхнє життя — знав він про це чи ні».

«Швидше за все, ні».

«Але це має сенс», — подумав він. «Досить добре підсумовує речі. Різниця між нами. . . . я міг би з цим жити, якби ті хлопці просто пішли своїм шляхом, у школі та після неї. Але вони цього не зробили. ні. Вони робили з цього проблему щоразу, коли могли. Шкода. Але це був їхній вибір».

«Ну, добре для нас, що ви не побачили один одного», — сказав Лестер, занурившись у себе. «Ось до відмінностей».

«Ось до відмінностей».

Чоловіки цокнули банками з пивом і випили.

Нейт нахилився вперед і почав ділити готівку на дві однакові купки.

ТРИКУТНИК


« Можливо, я поїду до Балтімора».

"Ти маєш на увазі . . .” Вона глянула на нього.

"Наступних вихідних. Коли ти приймаєш душ для Крісті».

"Бачити . . .”

«Дуг», — відповів він.

«Справді?» Мо Андерсон уважно подивилася на свої нігті, які вона фарбувала яскраво-червоним. Йому не сподобався колір, але він нічого про це не сказав. Вона продовжувала. «Тут купа жінок — нудно. Тобі буде весело в Меріленді. Це буде весело», – сказала вона.

«Я теж так думаю», — сказав Піт Андерсон. Він сидів навпроти Мо на ганку їхнього дворівневого будинку в передмісті округу Вестчестер. Стояв червень, і повітря було насичене запахом жасмину, який Мо посадила навесні. Піту подобався цей запах. Тепер, однак, від цього йому стало погано.

Мо оглянув її нігті на наявність смуг і вдав, що йому набридла думка про те, що він збирається зустрітися з Дугом, який був її босом, «важливим» хлопцем, який охоплював всю територію Східного узбережжя. Він запросив і Мо, і Піта до себе на дачу, але вона запланувала весільний вечір для своєї племінниці. Дуг сказав Піту: «Ну, чому б тобі не прийти соло?» Піт сказав, що подумає.

О, звісно, їй, здавалося, набридла думка про те, щоб він пішов сам. Але вона була кепською актрисою; Піт міг сказати, що вона була дуже схвильована цією думкою, і він знав чому. Але він просто дивився на жуків-блискавок і мовчав. Зіграв дурня. На відміну від Мо, він міг діяти.

Вони мовчали й попивали напої, лід глухо брязкав у пластикових склянках. Це був перший день літа, і на їхньому подвір’ї, мабуть, було тисячі жуків-блискавок.

«Знаю, я ніби сказав, що приберу гараж», — сказав він, злегка зморщившись. «Але...»

«Ні, це можна зберегти. Я думаю, що це чудова ідея, спуститися туди».

«Я знаю, ти думаєш, що це була б чудова ідея», — подумав Піт. Але він не сказав їй цього. Останнім часом він багато про що думав і не говорив.

Піт спітнів — більше від хвилювання, ніж від спеки, — і серветкою витер вологу з обличчя та коротко підстриженого світлого волосся.

Задзвенів телефон, і Мо пішов відповісти.

Вона повернулася і сказала: «Це твій батько », — своїм кислим голосом. Вона сіла й більше нічого не сказала, лише взяла свій напій і знову оглянула свої нігті.

Піт встав і пішов на кухню. Його батько жив у Вісконсині, неподалік від озера Мічіган. Він любив цього чоловіка і хотів, щоб вони жили ближче разом. Мо, однак, зовсім не любив його і завжди піднімав смердіння, коли Піт хотів піти в гості. Піт ніколи не був точно впевнений, у чому проблема між Мо та цим чоловіком. Але його розлютило те, що вона погано з ним поводилася і ніколи не говорила про це з Пітом.

І він також був божевільний, що Мо, здається, поставив Піта в центр подій. Іноді Піт навіть відчував провину за те, що є батько.

Йому подобалося розмовляти, але він поклав трубку лише через п’ять хвилин, бо відчував, що Мо не хоче, щоб він розмовляв по телефону.

Піт вийшов на ґанок. «Субота. Тоді я піду відвідати Дага».

Мо сказав: «Думаю, у суботу буде добре».

Добре . . .

Вони зайшли всередину і деякий час дивилися телевізор. Потім, об одинадцятій, Мо подивилася на годинник, потягнулась і сказала: «Вже пізно. Час лягати спати."

І коли Мо сказав, що настав час спати, це точно настав час спати.


Пізніше тієї ночі, коли вона спала, Піт спустився в офіс. Він потягнувся за ряд книжок, що стояли на вбудованих книжкових полицях, і витяг великий запечатаний конверт.

Він відніс його до своєї майстерні в підвалі. Він відкрив конверт і дістав книжку. Він називався Трикутник , і Піт знайшов його в відділ правдивих злочинів у місцевому букіністичному магазині після того, як перегорнув майже двадцять книжок про реальні вбивства. Піт ніколи в житті нічого не крав, але того дня він оглянув магазин і посунув книгу в свою вітровку, а потім недбало вийшов з магазину. Йому довелося його вкрасти; він боявся, що якщо все піде так, як він планував, клерк може згадати, як він купив книгу, і поліція використає її як доказ.

Трикутник був справжньою історією пари в Колорадо-Спрінгс. Дружина була одружена з чоловіком на ім'я Рой. Але вона також зустрічалася з іншим чоловіком — Хенком, місцевим теслею та другом родини. Рой дізнався про це й дочекався, поки Хенк пішов у похід гірською стежкою, а потім підкрався й штовхнув його зі скелі. Хенк схопився за корінь дерева, але втратив хватку — або Рой розтрощив собі руки; це було незрозуміло — і Хенк упав із ста футів на смерть на скелі в долині. Рой повернувся додому і випив зі своєю дружиною, щоб подивитися на її реакцію, коли надійшов дзвінок, що Хенк мертвий.

Піт не знав нічого про злочини. Він знав лише те, що бачив по телевізору та в кіно. Жоден із злочинців у тих шоу не здавався дуже розумним, і їх завжди ловили хороші хлопці, хоча насправді вони не здавалися набагато розумнішими за поганих хлопців. Але той злочин у Колорадо був розумним злочином. Тому що не було знарядь вбивства і дуже мало зачіпок. Єдина причина, чому Роя спіймали, це те, що він забув шукати свідків.

Якби вбивця тільки знайшов час озирнутися Він би побачив туристів, які мали чудовий вид на Хенка Ґібсона, який падав до кривавої смерті, кричав, коли падав, і Роя, який стояв на скелі й дивився на нього. . . .

Трикутник став Біблією Піта. Він прочитав його від кірки до кірки — щоб побачити, як Рой планував злочин, і дізнатися, як поліція його розслідувала.

Сьогодні ввечері, коли Мо спав, Піт ще раз прочитав «Трикутник» . Звертаючи особливу увагу на частини, які він підкреслив. Потім він піднявся нагору, спакував книгу на дно валізи й ліг на диван у офісі, дивлячись у вікно на туманні літні зірки й обмірковуючи свою подорож до Меріленду з усіх боків.

Тому що він хотів переконатися, що йому вийде з рук злочин. Він не хотів сидіти у в’язниці на все життя, як Рой.

О, певно, були ризики. Піт знав це. Але ніщо не збиралося його зупиняти.

Дуг мав померти.

Піт зрозумів, що думав над цією ідеєю, у глибині свого розуму, місяцями, невдовзі після того, як Мо зустрів Дага.

Вона працювала на фармацевтичну компанію у Вестчестері — ту саму компанію, у якій Даг був менеджером із продажу, і його офіс був у штаб-квартирі компанії в Балтиморі. Вони познайомилися, коли він приїхав до філії в Нью-Йорку на конференцію з продажу. Мо сказала Піту, що вечеряла з «кимось» із компанії, але не сказала, з ким. Піт не думав про це, поки не почув, як вона розповіла одній зі своїх подруг по телефону про цього справді цікавого хлопця, яким вона була працюючи на. Але потім вона зрозуміла, що Піт стоїть достатньо близько, щоб чути, і змінила тему.

Протягом наступних кількох місяців Піт помітив, що Мо починає відволікатися, звертаючи на нього все менше уваги. І він чув, як вона все частіше згадувала Дуга.

Одного вечора Піт запитав її про нього.

«О, Дуг?» - сказала вона роздратовано. «Ну він же мій бос. І друг. Це все. Хіба я не можу мати друзів? Хіба мені не дозволено?»

Піт помітив, що Мо почав проводити багато часу за телефоном і в Інтернеті. Він намагався перевірити телефонні рахунки, щоб дізнатися, чи телефонувала вона в Балтімор, але вона їх сховала або викинула. Він також спробував прочитати її електронну пошту, але виявив, що вона змінила свій пароль. Однак Піт спеціалізувався на комп’ютерах, і він легко зламав її обліковий запис. Але коли він пішов прочитати її електронні листи, то виявив, що вона видалила їх усі на головному сервері.

Він був настільки розлючений, що ледь не розбив комп’ютер.

Потім, на розчарування Піта, Мо почав запрошувати Дуга на вечерю до них додому, коли той був у Вестчестері у службових справах. Він був старший за Мо і якийсь важкий. Слизький-слизкий, на думку Піта. Ці обіди були найгіршими. . . . Вони всі троє сиділи за обіднім столом, а Дуг намагався зачарувати Піта й розпитував його про комп’ютери, спорт і речі, які Мо, очевидно, сказав Дугу, що Піт захоплюється. Але це було незручно, і можна було сказати, що йому наплювати на Піта. Він весь час дивився на Мо, хоча йому здавалося, що Піт не дивиться.

На той час Піт весь час перевіряв Мо. Іноді він удавав, що йде на гру з друзями, але повертався додому раніше й виявляв, що її теж немає. Тоді вона приходила додому о восьмій чи дев’ятій і виглядала розгубленою, не сподіваючись знайти його, і вона казала, що працювала допізна, хоча була просто офіс-менеджером і майже ніколи не працювала пізніше п’ятої години до зустрічі Дуг. Одного разу, коли вона заявила, що була в офісі, Піт зателефонував на номер Дага в Балтіморі, і в повідомленні було сказано, що він буде за містом на пару днів.

Все змінювалося. Мо і Піт вечеряли разом, але це було не те, що було раніше. Не влаштовували пікніків і не гуляли вечорами. І вони майже ніколи більше не сиділи разом на ґанку, дивилися на світлячків і планували подорожі, які хотіли б здійснити.

— Він мені не подобається, — сказав Піт. «Я маю на увазі Дуга».

«Ой, перестань так ревнувати. Він хороший друг, от і все. Ми обоє йому подобаємося».

«Ні, я йому не подобаюся».

«Звичайно знає. Вам не потрібно хвилюватися».

Але Піт хвилювався, і він хвилювався ще більше, коли минулого місяця знайшов у її сумочці листок Post-It. Було написано: DG — неділя, мотель о 14:00

Прізвище Дага було Грант.

Того недільного ранку Піт намагався не реагувати, коли Мо сказав: «Я йду на деякий час, любий».

"Де?"

«Шопінг. Я повернусь до п’ятої».

Він думав запитати її, де саме вона збирався, але він не вважав це гарною ідеєю. Це може викликати у неї підозри. Тому він весело сказав: «Добре, побачимося пізніше».

Щойно її машина з’їхала з під’їзної доріжки, він почав дзвонити в мотелі в околицях і запитувати Дугласа Гранта.

Клерк Westchester Motor Inn сказав: «Хвилину, будь ласка. Я вас з’єднаю».

Піт швидко поклав трубку.

Він був у мотелі за п’ятнадцять хвилин, і, так, перед одним із дверей була припаркована машина Мо. Піт підкрався до кімнати. Тінь була засунута, світло не було, але вікно було частково відчинене. Піт чув уривки розмови.

«Мені це не подобається».

«Це . . . ?» вона запитала.

«Цей колір. Я хочу, щоб ти нафарбувала нігті в червоний колір. Це сексуально. Мені не подобається ваш колір. Що це?"

«Персик».

"Мені подобається яскраво-червоний", - сказав Дуг.

«Ну добре».

Був якийсь сміх. Потім довга тиша. Піт спробував зазирнути всередину, але нічого не побачив. Нарешті Мо сказав: «Ми повинні поговорити. Про Піта».

«Він щось знає», — казав Дуг. «Я знаю, що він знає».

«Останнім часом він був як клятий шпигун», — сказала вона з тією різкістю в голосі, яку Піт ненавидів. «Іноді я хотів би його задушити».

Піт заплющив очі, коли почув це Мо. Натиснув на кришки так сильно, що думав, що, можливо, більше ніколи їх не відкриє.

Він почув звук консервної банки, що відкривається. Пиво, здогадався він.

Дуг сказав: «А що, якщо він дізнається?»

"І що? Я казав тобі, як любовний зв’язок впливає на аліменти в цьому штаті? Це усуває його. Ми повинні бути обережні. Я маю спосіб життя, до якого я звик».

«Тоді що нам робити?» — запитав Дуг.

«Я думав про це. Думаю, тобі варто з ним щось зробити».

«Зробити з ним щось?» Даг теж мав перевагу в голосі. «Придбайте йому квиток в один кінець. . .”

"Давай."

«Добре, дитинко, вибач. Але що означає робити щось?»

«Познайомтеся з ним».

"Ти жартуєш."

«Доведіть йому, що ви просто мій бос».

Дуг розсміявся й сказав тихим низьким голосом: «Чи таке враження, що я просто бос?»

Вона теж засміялася. "Зупини це. Я намагаюся тут серйозно поговорити».

"І що? Підемо разом на гру в м'яч?»

«Ні, це має бути більше, ніж це. Попроси його відвідати тебе».

«О, це було б весело». З тим самим сопливим тоном, яким іноді користувався Мо.

Вона продовжила: «Ні, мені це подобається. Попроси нас обох прийти — можливо, на вихідних я прийму душ для своєї племінниці. Я не встигну. Може, прийде сам. Ви двоє гуляєте, малюєте місто. Уявіть, що у вас є дівчина чи щось таке».

«Він не повірить».

«Піт розумний лише тоді, коли справа стосується комп’ютерів і спорту. Він дурний щодо всього іншого».

Піт заломив руки. Ледь не вивихнув великий палець, як того разу, коли він затиснув його на баскетбольному майданчику.

«Це означає, що я маю вдавати, що він мені подобається».

«Так, це саме те, що це означає. Це вас не вб’є».

«Вибери інший вихідний. Ти йди з ним».

— Ні, — сказала вона. «Мені було б важко відвести руки від вас».

Пауза. Тоді Дуг сказав: «О, чорт, гаразд. Я зроблю це."

Піт, присівши на смужку жовтої трави біля трьох викинутих банок газованої води, трусився від люті. Знадобилася вся його сила волі, щоб не закричати.

Він поспішив додому, кинувся на диван у кабінеті й увімкнув гру.

Коли Мо прийшов додому — а це було зовсім не о п’ятій, як вона обіцяла, а о шостій тридцять — він удав, ніби заснув.

Тієї ночі він вирішив, що йому робити. Наступного дня він пішов у книжковий магазин і вкрав примірник « Трикутника».


У суботу Мо відвіз його в аеропорт.

«Вам двом буде весело разом?»

«Безперечно, — сказав Піт. Він звучав бадьоро, тому що він був веселим. «Ми добре проведемо час».

У день вбивства, коли його дружина та її коханець попивали вино в кімнаті Mountain View Lodge, Рой обідав із діловим партнером. Чоловік, який побажав залишитися неназваним, повідомив, що Рой був у надзвичайно гарному настрої. Здавалося, його депресія пройшла, і він знову був щасливий.

Добре, добре, добре. . .

Мо поцілував його, а потім міцно обійняв. Він не поцілував її у відповідь, хоча обійняв, нагадуючи собі, що він повинен бути хорошим актором.

«Ти з нетерпінням чекаєш, що ми поїдемо, чи не так?» вона запитала.

«Звичайно, — відповів він. Це було правдою.

"Я люблю тебе", - сказала вона.

«Я теж люблю тебе», — відповів він. Це було неправдою. Він ненавидів її. Він сподівався, що літак полетів вчасно. Він не хотів чекати тут з нею довше, ніж потрібно.

Стюардеса, вродлива блондинка, постійно зупинялася біля його місця. Для Піта це не було чимось незвичайним. Він подобався жінкам. Він мільйон разів чув, що він милий, красивий, чарівний. Жінки завжди нахилялися до нього й говорили йому це. Торкаючись його руки, стискаючи плече. Але сьогодні він відповів на її запитання простим «так» або «ні». І продовжував читати Трикутник. Читання уривків, які він підкреслив. Заучування їх.

Дізнатися про відбитки пальців, про опитування свідків, про сліди ніг і сліди. Багато чого він не розумів, але він зрозумів, наскільки розумні поліцейські і що йому потрібно бути дуже обережним, якщо він збирається вбити Дага і втекти з рук.

«Ми збираємося приземлитися», — сказала бортпровідник. «Не могли б ви пристебнути ремінь безпеки?» Вона посміхнулася йому.

Він клацнув поясом і повернувся до своєї книги.

Тіло Хенка Гібсона впало на сто дванадцять футів. Він приземлився на правий бік і з понад двохсот кісток людського тіла зламав сімдесят сім. Його ребра пробили всі основні внутрішні органи, а череп був сплющений з одного боку.

«Ласкаво просимо до Балтимора, де місцевий час дванадцята двадцять п’ять», — сказала стюардеса. «Будь ласка, залишайтеся на своєму місці з пристебнутим ременем безпеки, поки літак повністю не зупиниться і пілот не вимкне знак «Пристебніть ремінь безпеки» . Дякую тобі."

Судмедексперт підрахував, що Хенк рухався зі швидкістю 80 миль на годину, коли вдарився об землю, і що смерть настала практично миттєво.

Ласкаво просимо до Балтімора. . .


Дуг зустрів його в аеропорту. Потиснув йому руку.

"Як справи?" — запитав Дуг.

"Гаразд."

Це було так дивно. Провести вихідні з чоловіком, якого Мо так добре знав, а Піт зовсім не знав.

Йти в похід з кимось, кого він майже не знав.

Збирається вбити когось, кого він взагалі мало знає. . .

Він йшов поруч із Дугом.

«Мені потрібно пива і трохи крабів», — сказав Даг, коли вони сідали в його машину. «Ти голодний?»

«Звичайно».

Вони зупинилися на набережній і зайшли в старе пірнання. Місце смерділо. Пахло миючим засобом, яким Мо користувався на підлозі, коли Рендольф, їхнє цуценя лабрадора-ретривера, створювало безлад на килимі.

Дуг свиснув офіціантці ще до того, як вони сіли. «Гей, любий, ти можеш впоратися з двома справжніми чоловіками?» Він усміхнувся їй такою усмішкою, як кілька разів бачив, як Даг дивився на Мо. Піт відвів погляд, трохи збентежений, але з великою огидою.

Коли вони почали їсти, Дуг заспокоївся, хоча це, ймовірно, було більше від пива, ніж від їжі. Як Мо після третьої склянки Gallo за вечорами.

Піт не говорив багато. Даг намагався бути веселим. Він говорив і говорив, але це було просто сміття. Піт не звернув уваги.

«Можливо, я подзвоню своїй дівчині», — раптом сказав Дуг. «Подивіться, чи хоче вона приєднатися до нас».

"Ти маєш дівчину? Як її звати?"

«Гмм. Кеті, — сказав він.

На табличці з іменем офіціантки було написано: « Привіт, я Кетлін».

«Це було б весело», — сказав Піт.

«Можливо, вона поїде за місто цими вихідними». Він уникав погляду Піта. «Але я подзвоню їй пізніше».

Піт розумний лише тоді, коли справа стосується комп’ютерів і спорту. Він дурний щодо всього іншого. . . .

Нарешті Даг подивився на годинник і сказав: «То що ти зараз хочеш робити?»

Піт удав, що на хвилину подумав, і запитав: «Чи можна тут піти в похід?»

«Піші прогулянки?»

«Як будь-які гірські стежки?»

Дуг допив пиво й похитав головою. «Ні, нічого подібного я не знаю».

Піт знову відчув гнів — його руки тремтіли, кров шуміла у вухах, — але він добре приховував це й намагався думати. Тепер, що він збирався робити? Він розраховував на те, що Дуг погодиться на все, що він захоче. Він розраховував на гарну високу скелю.

Хенк рухався зі швидкістю 80 миль/год, коли вдарився об землю. . . .

Але потім Дуг продовжив. «Але якщо ти хочеш побути надворі, ми могли б піти на полювання».

«Полювання?»

«Нічого хорошого зараз у сезоні», — сказав Даг. «Але завжди є кролики та білки».

"Добре-"

«У мене є пара пістолетів, якими ми можемо скористатися».

Піт сперечався лише мить, а потім сказав: «Добре. Ходімо на полювання».


«Ви багато стріляєте?» — запитав його Дуг.

"Дещо."

Насправді Піт був хорошим стрілком. Батько навчив його заряджати й чистити зброю, а також поводитися з нею. («Ніколи не спрямовуйте його ні на що, якщо ви не готові вистрілити».)

Але Піт не хотів, щоб Даг знав, що він щось знає про зброю, тому він дозволив чоловікові показати йому, як зарядити маленьку двадцять двійку, як потягнути засувку, щоб її взвести, і де знаходиться запобіжник.

Я набагато кращий актор, ніж Мо.

Вони були в будинку Дуга, який був гарним приємно. Це було в лісі, і це було велике місце, повне кам’яних стін і скла. Меблі не були схожі на дешеві речі, які були у Мо та Піта. В основному це був антикваріат.

Це ще більше пригнічувало Піта, розлютило його, бо він знав, що Мо любить гроші, а їй подобаються люди , які мають гроші, навіть якщо вони ідіоти, як-от Дуг. Коли Піт подивився на прекрасний будинок Дага, він зрозумів, що якби Мо колись його побачила, то вона хотіла б Дуга ще більше. Потім він подумав, чи вона це бачила . Кілька місяців тому Піт поїхав до Вісконсіна, щоб побачитися з батьком і двоюрідними братами. Можливо, Мо прийшов сюди, щоб провести ніч із Дугом.

— Отже, — сказав Дуг. «Готові?»

"Куди ми йдемо?" — запитав Піт.

«Приблизно за милю звідси є хороше поле. Це не опубліковано. Все, що ми можемо вдарити, ми можемо взяти».

«Мені це звучить добре», — сказав Піт.

Вони сіли в машину, і Дуг виїхав на дорогу.

«Краще пристебніть ремінь безпеки», — попередив Дуг. «Я їжджу як божевільний».


Піт оглядав велике порожнє поле.

Ні душі.

"Що?" — спитав Дуг, і Піт зрозумів, що чоловік витріщився на нього.

«Я сказав, що досить тихо».

І безлюдно. Без свідків. Як ті, що зіпсували плани Роя в Трикутнику.

«Ніхто не знає про це місце. Я знайшов це своїм маленький старий самотній». Даг сказав це дуже гордий, наче він знайшов ліки від раку. «Орендар». Він підняв рушницю й видав набій.

тріщина . . .

Він пропустив банку, яка стояла приблизно за тридцять футів від нього.

— Трохи іржавий, — сказав він. «Але, привіт, хіба нам не весело?»

— Звичайно, — відповів Піт.

Дуг вистрілив ще раз, тричі, і влучив у банку під час останнього пострілу. Воно підскочило в повітря. "Там ми йдемо!"

Дуг перезарядився, і вони рушили через високу траву та кущі.

Вони йшли п'ять хвилин.

— Ось, — сказав Дуг. «Ти можеш вдарити по тому каменю?»

Він показав на білу скелю приблизно за двадцять футів від них. Піт думав, що міг би влучити, але промахнувся навмисно. Він спорожнив обойму.

— Непогано, — сказав Дуг. «Зробив останні кілька кадрів». Піт знав, що він був саркастичним.

Піт перезарядив машину, і вони продовжили рух через траву.

— Отже, — сказав Дуг. «Як у неї справи?»

«Добре. Вона в порядку».

Кожного разу, коли Мо була засмучена і Піт запитував її, як вона, вона відповідала: «Добре. Зі мною все гаразд."

Що зовсім не означало добре. Це означало, що я не хочу вам нічого розповідати. Я тримаю від тебе секрети.

я тебе більше не люблю

Вони переступили через кілька повалених колод і почали спускатися з пагорба. Трава була змішана з блакитними квітами та ромашками. Мо любив садити і завжди був за кермом до розплідника, щоб купити рослини. Іноді вона поверталася без них, і Піт почав замислюватися, чи справді під час цих поїздок вона зустрічалася з Дугом. Він знову розсердився. Руки спітнілі, зуби скриплять.

«Вона полагодила свою машину?» — запитав Дуг. «Вона казала, що з передачею щось не так».

Звідки він це знав? Машина зламалася лише чотири дні тому. Невже Даг був там, а Піт цього не знав?

Даґ глянув на Піта й повторив запитання.

Піт кліпав очима. «О, її машина? Так, нічого страшного. Вона прийняла це, і вони це полагодили».

Але потім він почувався краще, бо це означало, що вони не розмовляли вчора, інакше вона розповіла б йому про ремонт машини.

З іншого боку, можливо, Дуг йому зараз брехав. Зробити так , ніби вона не розповіла йому про машину, коли вони справді розмовляли.

Піт дивився на пухке обличчя Дага й не міг вирішити, вірити йому чи ні. Він виглядав начебто невинним, але Піт зрозумів, що люди, які здавалися невинними, іноді були найбільш винними. Рой, чоловік у Трикутнику, був керівником церковного хору. З усміхненої фотографії в книзі ви ніколи не здогадаєтесь, що він когось уб’є.

Думаючи про книгу, думаючи про вбивство.

Піт оглядав поле. Так, там. . . приблизно за п'ятдесят футів. Паркан. П'ять футів заввишки. Це спрацювало б просто чудово.

Добре . . .

Так само добре, як Мо.

Хто хотів Дага більше, ніж вона хотіла Піта.

«Що ти шукаєш?» — запитав Дуг.

«Щось постріляти».

І подумав: Свідки. Це те, що я шукаю.

— Ходімо туди, — сказав Піт і підійшов до огорожі.

Дуг знизав плечима. «Звичайно. Чому ні?"

Піт розглядав його, коли вони наближалися. Дерев’яні стовпи на відстані близько восьми футів один від одного, п’ять ниток іржавого дроту.

Не надто легко перелізти, але це не був колючий дріт, як деякі паркани, повз які вони проходили. Крім того, Піт не хотів, щоб було надто легко підніматися. Він думав. У нього був план.

Рой тижнями думав про вбивство. Це одержувало його кожну мить неспання. Він малював схеми та діаграми та планував кожну деталь до n-го ступеня. Принаймні на його думку, це був ідеальний злочин. . . .

Тепер Піт запитав: «То чим займається твоя дівчина?»

«Гм, моя дівчина? Вона працює в Балтіморі».

«Ой. Робити те, що?"

"В офісі. Велика компанія».

«О».

Вони підійшли ближче до паркану. Піт запитав: «Ти розлучений? Мо казав, що ти розлучений».

«Правильно. Ми з Бетті розійшлися два роки тому».

«Ти все ще бачиш її?»

"ВООЗ? Бетті? Ні Ми розійшлися».

«У вас є діти?»

«Ні».

Звичайно, ні. Коли у вас були діти, ви повинні були думати про когось іншого. Ти не міг думати про себе весь час.

Як зробив Дуг.

Як Мо.

Піт знову озирнувся. Для білок, для зайців, для свідків.

Потім Даґ зупинився й теж озирнувся. Піт дивувався чому, але потім Даг дістав пляшку пива зі свого рюкзака, випив і кинув на землю. «Хочеш чогось випити?» — запитав Дуг.

— Ні, — відповів Піт. Добре, що Дуг був трохи п’яний, коли його знайшли. Вони б перевірили його кров. Вони це зробили. Ось як вони знали, що Хенк пив, коли вони доставили те, що залишилося від тіла (зрештою, 80 миль на годину) до лікарні Колорадо-Спрінгз — вони перевірили алкоголь у крові.

До огорожі було всього двадцять футів.

«О, привіт, — сказав Піт. "Там. Дивіться».

Він показав на траву по той бік огорожі.

"Що?" — запитав Дуг.

«Я бачив пару кроликів».

"Ти зробив? Де?»

"Я покажу тобі. Давай."

"Гаразд. Давайте зробимо це, — сказав Дуг.

Вони підійшли до огорожі. Раптом Даґ простяг руку й узяв Пітову рушницю. «Я потримаю його, поки ти перелізеш. Так безпечніше».

Ісус . . . Піт завмер від жаху. Тепер він зрозумів, що Даг збирався зробити саме те, що мав на думці Піт. Він планував притримати йому пістолет Дуга. І тоді, коли Даг був на вершині огорожі він збирався його застрелити. Створювалося так, ніби Даг намагався нести свій пістолет, перелазячи на паркан, але він упустив його, і він вибухнув.

Рой зробив ставку на старе правоохоронне правило: те, що виглядає як нещасний випадок, імовірно, є нещасним випадком. . . .

Піт не ворухнувся. Йому здалося, що він побачив щось дивне в очах Дуга, щось підле й глузливе. Це нагадало йому вираз обличчя Мо. Піт хоч раз подивився на ці очі й побачив, як Даг ненавидів його і як любив Мо.

«Ви хочете, щоб я пішов першим?» — запитав Піт. Не рухається, розмірковуючи, чи варто йому просто бігти.

«Звичайно», - сказав Дуг. "Ти перший. Тоді я передам вам зброю». Його очі говорили: Ти ж не боїшся перелізти через паркан? Ти ж не боїшся повернутися до мене спиною, чи не так?

Даг теж озирнувся.

Шукаю свідків, як і Піт.

«Продовжуйте», — підбадьорив Даг.

Піт — його руки тремтіли від страху — почав підніматися. Думаючи: Ось воно. Він мене застрелить. Минулого місяця я покинув мотель занадто рано! Дуг і Мо продовжували розмовляти і планували, як він збирається запросити мене сюди і прикинутися добрим, а потім застрелити мене.

Пам’ятаючи, що Дуг запропонував полювати.

«Але якщо я втечу, — подумав Піт, — він переслідує мене й застрелить». Навіть якщо він вистрелить мені в спину, він просто стверджуватиме, що це нещасний випадок.

Адвокат Роя стверджував присяжним, що так, чоловіки зустрілися на стежці й боролися, але Хенк упав випадково. Він закликав суд присяжних визначити, що у гіршому випадку Рой був винним у вбивстві з необережності. . . .

Він поставив ногу на першу сходинку дроту. Запустив.

Друга сходинка дроту. . .

Серце Піта билося мільйон разів на хвилину. Йому довелося зробити паузу, щоб витерти долоні.

Йому здалося, що він чує шепіт, наче Дуг розмовляв сам із собою.

Він перекинув ногу через верхній дріт.

Потім він почув звук зведення рушниці.

І Дуг хрипким шепотом сказав: «Ти мертвий».

Піт ахнув.

тріщина!

Короткий різкий звук двадцяти двох заповнив поле.

Піт здавив крик і озирнувся, мало не впавши з огорожі.

— Прокляття, — пробурмотів Дуг. Він цілився вбік від огорожі. Киває в бік дерева. «Білка. Проминув його на два дюйми».

«Білка», — маніакально повторив Піт. «І ти скучив за ним».

«Два кляті дюйми».

Тремтячи руками, Піт продовжив через паркан і зліз на землю.

"Ти в порядку?" — запитав Дуг. «Ти виглядаєш трохи смішно».

«Я в порядку», — сказав він.

Добре, добре, добре. . .

Дуг передав Піту рушниці й кинувся через паркан. — сперечався Піт. Тоді він поклав рушницю на землю й міцно стиснув рушницю Дага. Він підійшов до огорожі так, що опинився прямо під Дугом.

«Дивіться, — сказав Даг, піднявшись на вершину. Він сидів на ньому, його права нога була на одній стороні огорожі, а ліва — на іншій. "Там." Він показав поруч.

Лише за двадцять футів від нього сидів великий сірий капловухий кролик.

"Ось так!" — прошепотів Дуг. «У вас чудовий удар».

Піт поклав пістолет на плече. Він був спрямований у землю, посередині між кроликом і Дугом.

«Вперед. Чого ти чекаєш?»

Рой був визнаний винним в умисному вбивстві першого ступеня і засуджений до довічного ув'язнення. Але він був дуже близький до скоєння ідеального вбивства. Якби не проста іронія долі, він би зійшов з рук. . . .

Піт подивився на кролика, подивився на Дуга.

— Ти не будеш стріляти?

Гм, добре, подумав він.

Піт підняв пістолет і натиснув на курок.

Дуг задихався, натиснувши на крихітну дірку від кулі в грудях. «Але . . . але . . . Немає!"

Він упав навзнаки з огорожі й лежав на клапті засохлої багнюки, абсолютно нерухомий. Кролик проскочив крізь траву, запанікований звуком пострілу, і зник у клубку кущів, у яких Піт упізнав ожину. Мо посадив їх безліч у своєму дворі.


Літак знизився з крейсерської висоти і повільно поплив до аеропорту.

Піт дивився на хвилясті хмари та своїх попутників, читав бортовий журнал і «Небо». Каталог «Молл». Йому було нудно. У нього не було книги для читання. Перш ніж поговорити з поліцейськими штату Меріленд про смерть Дага, він викинув Трикутника у смітник.

Однією з причин, чому присяжні засудили Роя, було те, що під час огляду його будинку поліція знайшла кілька книг про утилізацію доказів. Рой не мав для них задовільного пояснення. . . .

Маленький літак зійшов з неба та приземлився в аеропорту Уайт-Плейнс. Піт витягнув свій рюкзак з-під сидіння перед ним і виліз із літака. Він спустився по рампі біля бортпровідника, високої чорношкірої жінки, розмовляючи з нею про політ.

Біля воріт Піт побачив Мо. Вона виглядала заціпенілою. Вона носила сонцезахисні окуляри, і Піт припустив, що вона плакала. Вона стискала в пальцях Клінекс.

Він помітив, що її нігті більше не були яскраво-червоними.

Вони теж не були персиковими.

Вони були просто кольору нігтів.

Стюардеса підійшла до Мо: «Ви місіс Джилл Андерсон?»

Мо кивнув.

Жінка підняла аркуш паперу. «Ось. Не могли б ви це підписати?»

Заціпенівши, Мо взяв ручку, яку пропонувала жінка, і підписав папір.

Це була форма для неповнолітніх без супроводу, яку дорослі повинні були підписати, щоб їхні діти могли самостійно сісти в літак. Батько, який забирав дитину, також мав його підписати. Після розлучення його батьків Піт літав туди-сюди між своїм татом у Вісконсині та матір’ю Мо у Вайт-Плейнс, тому часто він знав усе про процедури авіакомпаній щодо дітей, які літають самі.

«Мушу сказати, — сказала вона Мо, усміхаючись до Піта, — він найкращий хлопець, якого я коли-небудь мав на одному з моїх рейсів. Скільки тобі років, Піте?»

«Мені десять», — відповів він. «Але наступного тижня мені виповниться одинадцять».

Вона стиснула його плече. Потім подивилася на Мо. «Мені дуже шкода про те, що сталося», — сказала вона м’яким голосом. «Службовий, який посадив Піта в літак, сказав мені, що твій хлопець загинув на полюванні».

«Ні, — сказав Мо, намагаючись вимовити слова, — він не був моїм хлопцем».

Хоча Піт думав: звичайно, він був твоїм хлопцем. За винятком того, що ти не хотів, щоб суд дізнався про це, бо тоді татові більше не доведеться платити тобі аліменти. Ось чому вони з Дагом так наполегливо працювали, щоб переконати Піта, що Даг був «просто другом».

Хіба я не можу мати друзів? Хіба мені не дозволено?

«Ні, ні, — подумав Піт. Вам не вдасться кинути сина так, як ви кинули тата.

«Ми можемо піти додому, Мо?» — запитав він, виглядаючи настільки сумним, наскільки міг. «Мені дуже смішно те, що сталося».

«Звичайно, мила».

"Мо?" — запитала стюардеса.

Мо, дивлячись у вікно, сказав: «Мене звуть Джилл. Але коли йому було п'ять, Піт спробував написати маму на моїй листівці з днем народження. Він просто написав МО і не знав, як писати решту. Це стало моїм псевдонімом».

«Яка мила історія», — сказала жінка і виглядала так, ніби збиралася заплакати. «Піте, ти скоро повернись і полети з нами».

"Гаразд."

«Гей, що ти збираєшся робити на свій день народження?»

"Я не знаю", - сказав він. Потім він подивився на матір. «Я думав, можливо, піти в похід. У Колорадо. Тільки два з нас."

ВСІ СЦЕНИ СВІТУ


Подружжя поверталося з театру до порома через Темзу через безлюдний, неприємний район південного Лондона о четвертій годині після запалювання свічок.

Чарльз і Маргарет Купер, по праву, повинні були зараз бути вдома зі своїми маленькими дітьми та матір’ю Маргарет, вдовою від чуми, яка жила з ними в маленькому будинку в Чарінг-Кросі. Але вони завітали до «Глобуса», щоб відвідати Вілла Шекспіра, якого Чарльз Купер зараховував до своїх друзів. Сім'ї Шекспіра та Чарльза давно володіли сусідніми ділянками на річці Ейвон, і їхні батьки час від часу полювали разом із соколами та насолоджувалися пінтами в одній із стратфордських таверн. Драматург був зайнятий цієї пори року — на відміну від багатьох лондонських театрів, які зачинялися, коли Корт виїжджав за межі міста, «Глобус» давав вистави цілий рік, — але він міг приєднатися до Куперів на деякий час, щоб сьорбнути Херес-шеррі та бордового та поговорити про останні п’єси.

Тепер чоловік і дружина швидко пробиралися темними вулицями — у передмістях на південь від річки було небагато надійних запалювачів свічок — і вони ретельно зосередилися на тому, куди поставити ноги.

Літнє повітря було прохолодним, і Маргарет одягла важку лляну сукню, вільну на спині та з вузьким ліфом. Будучи заміжньою, вона розрізала свою сукню досить високо, щоб прикривати груди, але вона уникала повстяних або бобрових ковпаків, які були звичайними для старших дружин, і носила лише шовкові стрічки та кілька скляних коштовностей у волоссі. Чарльз носив прості бриджі, блузку та шкіряний жилет.

«Це була чудова ніч», — сказала Маргарет, міцніше тримаючись за його руку, поки вони долали вигин на вузькій дорозі. «Я дякую тобі, мій чоловік».

Подружжю дуже подобалося відвідувати вистави, але компанія Чарльза з імпорту вина лише нещодавно почала приносити прибуток, і Куперам було небагато грошей, щоб витрачати їх на власні розваги. Справді, до цього року вони могли дозволити собі лише копійчаний вхід, щоб бути розуміями — тими, хто товпився на центральній галереї театру. Але останнім часом працьовитість Чарльза приносила певні нагороди, і сьогодні ввечері він здивував свою дружину трипенсовими місцями на галереї, де вони сиділи на подушках і ділилися горіхами та грушею раннього сезону.

Крик позаду налякав їх, і Чарльз обернувся й побачив, мабуть, за п’ятнадцять ярдів, чоловіка в чорному оксамитовому капелюсі й мішкуватому пошарпаному комбінезоні, який ухилявся від вершника. Здавалося, чоловік так завзято перетнув вулицю, що не помітив коня. Можливо, це була уява Чарльза чи а трюк світла, але йому здалося, що пішохід підвів очі, помітив погляд Чарльза й поспішно звернув у провулок.

Не бажаючи тривожити дружину, Чарльз не згадав про хлопця й продовжив розмову. «Можливо, наступного року ми відвідаємо Black Friars».

Маргарет засміялася. Навіть деякі однолітки уникали платити шість пенсів за вхід у цей театр, хоча зал був маленьким і розкішним, і в ньому могли похвалитися актори найвищої майстерності. «Можливо», — сказала вона з сумнівом.

Чарльз ще раз озирнувся за ними, але не побачив чоловіка в капелюсі.

Однак коли вони повернули за ріг на дорогу, яка мала привезти їх до порома, той самий чоловік з’явився з сусіднього провулка. Здавалося, він бігом обійшов їхній маршрут, а тепер, важко дихаючи, ступив уперед.

«Я прошу вас, сер, пані, хвилину вашого часу».

Лише жебрак, припустив Чарльз. Але вони часто ставали небезпечними, якщо ви не виходили з монетою. Чарльз витягнув з-за пояса довгий кинджал і став між дружиною та цим чоловіком.

«Ах, не треба тицьки», — сказав чоловік, киваючи на кинджал. «Ця свиня сама не озброєна». Він підняв порожні руки. — Так би мовити, не озброєний бодкіном. Тільки правдою».

Він був дивним мішком. Очі запалі в череп, на тілі звисає пожовкла шкіра. Було зрозуміло, що кілька років тому якась повія чи розпусна жінка завдала йому болю в кістках, і хвороба ось-ось завдасть остаточного страждання. його; комбінезон, який Чарльз припустив, що був викрадений у товстішого чоловіка, безсумнівно, був його власним і висів вільно через нещодавнє виснаження.

«Хто ти?» — запитав Чарльз.

«Я один із тих, кому ти завдячуєш сьогоднішньою виставою, кому ти завдячуєш своєю професією дарувальника виноградного нектару, кому ти завдячуєш своїм життям у цьому чудовому місті». Чоловік вдихнув сірчисте й смердюче повітря, як завжди в цих промислових передмістях, а потім плюнув на бруківку.

«Поясніть собі та чому ви до мене докучали, інакше, вірте, сер, я заплачу за шерифом».

— У цьому немає потреби, молодий Купере.

«Ти мене знаєш?»

«Справді, сер. Я знаю тебе надто добре». Жовті очі чоловіка занепокоїлися. «Дозвольте мені бути відвертим і більше не говорити загадками. Мене звати Марр. Я прожив життя шахрая, і я був би задоволений померти смертю шахрая. Але два тижні тому Господь, наш Бог, явився мені уві сні і наставляв мене загладити свої гріхи в житті, щоб мені було відмовлено у вході до славетного двору небесного. По правді кажучи, сер, я гарантую, що мені знадобиться два життя, щоб виправити таку провину, коли в мене залишилася лише частка одного, тому я вибрав лише найтривожніший вчинок, який я вчинив, і шукав того, кому я завдав кривди. найгірше».

Чарльз оглянув мізерного чоловіка й відклав кинджал. «І чим ти мене образив?»

«Як я вже казав раніше, це я — і кілька моїх товаришів, які тепер усі потрапили до чуми та пекла, я гарантую, — відповідальні за припинення твоєї ідилії. життя в сільській місцевості поблизу Стратфорда і приїзд до цього пустотливого міста стільки років тому».

«Як же це так?»

«Я прошу вас, сер, скажіть мені, яка велика трагедія спіткала ваше життя?»

Чарльзу не потрібно було ані хвилини на роздуми. «Мій люблячий батько відібраний у нас, а наші землі конфісковані».

П'ятнадцять років тому шериф поблизу Стратфорда заявив, що Річарда Купера спіймали на браконьєрстві оленів на території лорда Весткота, барона Хаберширського. Коли судові пристави шерифа спробували заарештувати його, він пустив у них стрілу. Судові пристави кинулися в погоню і після боротьби поранили його ножем і вбили. Річард Купер був джентльменом-землею, якому не було потреби браконьєрити оленів, і поширена думка, що цей інцидент був трагічною непорозумінням. І все ж місцевий суд, який прихильно ставився до знатного класу, постановив конфіскувати землю родини Весткотту, який продав її за значну вигоду. Шахрай не дав ані пенса матері Чарльза, яка незабаром померла від горя. Вісімнадцятирічному Чарльзу, єдиній дитині, не залишалося нічого іншого, як піти до Лондона шукати щастя. Декілька років він працював, потім став учнем ремесла винороба, став членом гільдії і з роками відвернув свої думки від трагедії.

Марр витер свій неприємний рот, показавши стільки ж зубів, як у блювотної дитини, і сказав: «Я добре знав, що це буде твоя відповідь». Він озирнувся й прошепотів: «Вірю, сер, я знаю, що насправді сталося того сумного дня».

— Продовжуйте, — наказав Чарльз.

«Весткотт був такими ж дворянами, як тоді, так і зараз», — сказав Марр. «Його життя пройшло далеко за межами його можливостей, і він опинявся в боргах дедалі більше».

Це було добре відомо кожному, хто читав памфлети на Фліт-стріт або слухав плітки в тавернах. Багато дворян розпродували свої речі та частину своїх маєтків, щоб покрити витрати на свій екстравагантний спосіб життя.

«До Весткота прийшов неблагородний негідник на ім’я Роберт Мерто».

— Я знаю ім’я, — сказала Маргарет. «З причин, яких я не можу пригадати, це супроводжує якась неприємна асоціація».

«Віра, добра пані, я гарантую, що це так. Мерто — ровесник королівства, але скромний лицар, посаду він сам придбав. Він почав шукати вельмож у боргах. Потім він організовує різноманітні схеми, за допомогою яких вони незаконно заволодіють землями чи власністю. Він сам бере щедрий відсоток від їх прибутку».

Чарльз з жахом прошепотів: «І мій батько став жертвою такої схеми?»

«Вірою, сер, він був. Це я та ті інші негідники, про яких я згадав, підстерегли його на його власній землі й зв’язаного доправили до полів лорда Весткота. Туди за попередньою домовленістю справді прибули судові пристави шерифа і вбили його. Мертвий олень, лук і сагайдак були покладені біля його холодного тіла, щоб на вигляд засвідчити, що він займався браконьєрством».

— Твого батька вбили, — прошепотіла Маргарет.

«О милостивий Господи на небесах», — сказав Чарльз, його очі палали ненавистю. Одного разу він намалював свого бодкіна більше й притиснув лезо до шиї Марра. Шахрай не поворухнувся ні на дюйм.

«Ні, чоловік, не можна. Будь ласка. Маргарет взяла його під руку.

Чоловік сказав: «Справді, сер, я не знав, що пристави мали на увазі вбивство. Я думав, що вони просто мають намір вимагати хабар у твого батька за його звільнення, як це мають звичку робити такі простолюдини. Ніхто не був більше вражений смертоносним поворотом подій того дня, ніж я. Але я, тим не менш, винен у цьому жахливому злочині, як і вони, і не буду благати про пощаду. Якщо Бог зрушить твою руку, щоб перерізати мені горло в відплату за те, що я зробив, нехай буде так».

Спогади про ту жахливу ніч нахлинули на нього — як шериф ганебно везе тіло до дому, як його мати плаче від горя, а потім довгі дні після цього: занепад матері, бідність, боротьба почати нове життя в невблаганному місті. Лондона. І все ж Чарльз виявив, що його рука не в змозі завдати шкоди цій жалюгідній істоті. Він повільно опустив кинджал і поставив його в піхви на своєму поясі. Він уважно вивчав Марра. Він побачив на обличчі цього чоловіка таке каяття, що, здавалося, він сказав правду. І все ж він запитав: «Якби Мурто був таким, як ти кажеш, багато хто мав би підстави зневажати його. Звідки я знаю, що ти не просто один із тих, хто постраждав від нього, і навів цю історію, щоб — як випливає з самого твоего імені — зіпсувати його репутацію?»

«Клянуся Господом, сер, я говорю правду. Я не маю жодної гіркоти проти сера Мерто, бо я вирішив зіпсувати свою душу тим поганим вчинком, який я відкрив тобі. І все ж твій жовтянистий погляд на мої мотиви Я розумію і можу запропонувати тобі знак доказу».

Марр дістав із кишені золотий перстень і поклав його в руку Чарльза.

Винороб ахнув. «Це перстень з печаткою мого батька. Бачиш, Маргарет, бачиш його перевернуті ініціали? Пам’ятаю, я сидів з ним кілька вечорів і спостерігав, як він затискає цей перстень у гарячий віск, червоний, як троянда, щоб запечатати своє листування».

«Я прийняв це як частину винагороди за наші зусилля; мої товариші брали участь у монетах у кошику твого батька. Я часто думав: якби я взяв і витратив його гроші, як вони, позбувшись пам’яток про наш вчинок, можливо, тоді почуття провини не пекло б мене, як вугілля в плавильні, усі ці роки, як цей крихітний шматочок золота. Але тепер я радий, що зберіг його, тому що я можу принаймні повернути його законному власнику, перш ніж скинути свою смертну оболонку».

«Мій батько, а не я, буде законним власником», — похмуро пробурмотів Чарльз. Він міцно стиснув руку навколо кільця. Він сперся на кам’яну стіну поруч і тремтів від люті та смутку. Через мить він відчув руку дружини на своїй. Жорстокий тиск, з яким він стиснув перстень, ущух.

Маргарет сказала йому: «Ми повинні звернутися до суду. Весткотт і Мерто відчують на собі удар правосуддя».

«Віра, пані, цього не може бути. Лорд Весткот помер уже п'ять років. А його розбійний син після нього витратив усі пенси спадщини. Земля переходить до корони для сплати податків».

«А що з Мурто?» — запитав Чарльз. «Він ще живе?»

«О, так, сер. Але хоча він здоровий і живе в Лондоні, він далі від досяжності правосуддя, ніж лорд Весткотт на небі. Бо серу Мерто дуже подобається герцог та інші високопоставлені при дворі. Багато хто вдавався до послуг лиходія, щоб зменшити свій борг. Судді королівської лави навіть не заслухають ваш позов, і, по правді кажучи, ви поставить під загрозу свою свободу, а точніше, своє життя, висунувши ці звинувачення відкрито. Цієї ночі моїм бажанням було не спрямувати ваш курс на безрозсудну подорож помсти, сер. Я маю намір лише загладити свою вину перед тим, кого я образив».

Якусь мить він дивився на Марра, а потім сказав: «Ти зла людина, і хоча я добрий християнин, я не можу знайти в своєму серці бажання пробачити тобі. Все ж я буду молитися за твою душу. Можливо, Бог буде поблажливішим за мене. А тепер геть себе. Клянусь, коли б ти знову не зустрівся зі мною на шляху, моя долонька не втримається від візиту до твоєї горлянки, і ти опинишся, що будеш розглядати свою справу на святому суді небес набагато раніше, ніж мав намір».

«Так, добрий сер. Так і буде».

Чарльз на мить звернув увагу на каблучку, щоб надіти її собі на палець. Коли він ще раз підняв очі, провулок був порожній; хуліган тихо зник у ночі.


Наступного дня біля свічок Чарльз Купер зачинив свій склад і відправився на ремонт до дому свого друга Гела Пеппера, чоловіка такого ж віку, як і Чарльз, але з кращим достатком, успадкувавши кілька квартир в приємному районі міста, який він здав для хороших прибутків.

До них приєднався великий чоловік, який обережно рухався й говорив. Його справжнє ім’я було втрачено в анналах його власної історії, і всі знали його лише як Стаута, ці слова стосувалися не його обхвату — хоч це було значно, — а його прихильності до чорного елю. Вони з Чарльзом познайомилися кілька років тому, тому що винороб купував вироби Стаута; чоловік виготовляв і продавав бочки, і він часто жартував, що він був бондарем за професією, тоді як Чарльз був купером за походженням.

Ці троє стали близькими товаришами, яких об’єднували спільні інтереси — карти та таверни і, зокрема, любов до театру; вони часто переправлялися на південь від Темзи, щоб подивитися вистави в Лебеді, Розі або Глобусі. Пеппер також мала випадкові ділові стосунки з Джеймсом Бербеджем, який побудував багато театрів у Лондоні. Зі свого боку, Чарльз плекав не надто таємні бажання бути гравцем. Стаут не мав жодного зв’язку з театром, окрім дитячого захоплення п’єсами, які, здавалося, були його воротами у світ за межами робітничого Лондона. Коли він стругав посохи своїх бочок і стукав розжареними обручами ковальським молотом, він декламував рядки з останніх творів Шекспіра чи Джонсона або з класичних творів пізнього Кіда й Марлоу, які останнім часом були дуже модними. Ці слова він запам'ятав з вистави, а не з друкованої сторінки; він був поганим читачем.

Тепер Чарльз розповів їм історію, яку розповів йому Марр. Друзі здригнулися від звістки про смерть Річарда Купера. Почали розпитувати Чарльз, але він припинив розмову, сказавши: «Той, хто вчинив цей жахливий вчинок, помре від моєї руки, я рішуче налаштований».

«Але, — сказав Стаут, — якщо ти вб’єш Мурто, підозра, безсумнівно, одразу впаде на тебе, як на людину, яка постраждала через його погані вчинки проти твого батька».

«Я думаю, що ні», — відповів Чарльз. «Це лорд Весткот вкрав землю мого батька. Мерто був лише посередником. Ні, я гарантую, що цей розбійник стільки потурав багатьом, що, безперечно, перевірка всіх, хто мав підстави його вбити, зайняла б констебля цілий рік. Я вірю, що зможу помститися і втекти з життям».

Гел Пеппер, який був заможним і, отже, обізнаним у суді, сказав: «Ти не знаєш, що говориш. Мурто має високопоставлених друзів, які не будуть радіти його втраті. Корупція – це гідра, багатоголове створіння. Ти можеш відрубати одну голову, але інша отруїть тебе, перш ніж перша відросте, як це, безумовно, і станеться».

«Мені байдуже».

Стаут сказав: «Але чи турбується твоя дружина ? Гарантую тобі, друже, вона щиро вірить. Хіба твоїм дітям буде байдуже, якби їхнього батька витягли й четвертували?»

Чарльз кивнув на рапіру над каміном Гела. «Я міг би зустрітися з Мурто на дуелі».

Хел відповів: «Він досвідчений фехтувальник».

«Я все ще можу виграти. Я молодший, можливо, сильніший».

«Навіть якщо ти перевершиш його, що тоді? Спілкування з журі на лаві королеви, а потім візит до ката». Гел з огидою махнув рукою. «Віспа . . . у кращому випадку ти закінчиш як Джонсон».

Бен Джонсон, актор і драматург, був убитий чоловік на дуелі кілька років тому і ледве уникнув страти. Він врятувався лише тим, що прочитав нашийний вірш — Псалом 50, вірш 1 — і попросив про допомогу духовенства. Але покарання йому було суворе: таврування розпеченим залізом.

«Я знайду спосіб убити Мерто».

Гел наполегливо відмовляв. «Але яку користь ти зможеш отримати від його смерті?»

«Це може домогтися справедливості».

Гелове обличчя скривилося в іронічній посмішці. «Правосуддя в Лондоні? Це буде як легендарний єдиноріг, про якого всі говорять, але ніхто не може його знайти».

Стаут узяв глиняну люльку, маленьку в руках його масивного тесляра, і наповнив її ароматною травою з Америки, яка зараз була дуже модною. Він доторкнувся палаючою соломинкою до чаші й глибоко вдихнув. Незабаром дим потягнувся до стелі. Він повільно сказав Гелу: «Твої насмішки не зовсім марні, мій друже, але мій простий розум підказує мені, що справедливість не зовсім чужа нам, навіть серед мешканців Лондона. Що з вистав, які ми бачимо? Часто вони рясніють справедливістю. Трагедія Фауст . . . і те, що ми бачили в «Глобусі» два тижні тому, написане нашим другом Уіллом Шекспіром: історія Річарда Третього. Персонажі там наповнені злом, але право перемагає, як це доводить Генріх Тюдор, убиваючи «кривавого пса». »

— Саме так, — прошепотів Чарльз.

«Але вони вигадані, друзі мої», — заперечив Гел. «Вони не більш змістовні, ніж чорнило, яким Кіт Марлоу та Вілл написали ці розваги».

Однак Чарльза не відвернули. «Що ти знаєш про цього Мурто? Чи є у нього інтереси?»

Хел відповів: «Чужі дружини та чужі гроші».

«Що ти ще знаєш?»

— Як я вже казав, він фехтувальник, або собі так уявляє. І щоразу, коли виїжджає з Лондона на село, він їздить із собаками. Він п'яний від гордості. Йому не можна занадто лестити. Він постійно прагне справити враження на членів Суду».

«Де він живе?»

Стаут і Гел мовчали, явно стурбовані смертельним наміром свого друга.

"Де?" Чарльз наполягав.

Гел зітхнув і махнув рукою, щоб відвести хмару диму від трубки Стаута. «Ця трава дуже огидна».

«Віра, сер, мене це заспокоює».

Нарешті Хел звернувся до Чарльза. «Мерто має квартиру, яка підходить для людини, яка не вища за підмайстра і набагато менша, ніж він хвалиться. Але це поблизу Стренду, і місцевість ставить його в звичайну компанію людей, могутніших і багатших за нього. Ви знайдете його в Вайтфрайерсі, біля набережної.

«А де він проводить дні?»

«Я не знаю напевно, але я б припустив, що, будучи собакою під столом суду, він щодня ходить до палацу в Уайтхоллі, щоб переглянути будь-які уривки пліток і схем, які він може знайти, і робить це навіть зараз, коли королева в Грінвічі».

«І отже, яким маршрутом він би пішов шлях від його квартири до палацу?» Чарльз запитав Стаута, який завдяки своїй професії знав більшість лабіринтів вулиць Лондона.

— Чарльз, — почав Стаут. «Мені не подобається те, що ти пропонуєш».

«Який маршрут?»

Чоловік неохоче відповів: «На коні він їхав би набережною на захід, а потім на південь, коли річка повертає, до Уайтхолла».

«З пірсів уздовж цього маршруту ти знаєш найбезлюдніший?» — поцікавився Чарльз.

Стаут сказав: «Те, що найбільше не використовується, це Темпл-Ворф. У міру того, як Inns of Court збільшилися в кількості та розмірі, у цьому районі стало менше магазинів з товарами, ніж колись». Він багатозначно додав: «Це також буде поруч із місцем, де в’язнів приковують ланцюгами до рівня води та змушують їх витримувати припливи. Можливо, тобі варто було б закути себе там після свого злочину, Чарльз, і тим самим позбавити прокурора корони від роботи.

«Любий друже, — почав Гел, — я благаю тебе, відкинь будь-які погані плани у своєму серці. Ти не можеш..."

Але його слова були зупинені непохитним поглядом їхнього друга, який переводив погляд то на одного зі своїх товаришів, то на іншого і сказав: «Як коли вогонь в одному маленькому будиночку перескакує на солом’яний дах його сусідів і продовжує свою шалену подорож, аж поки весь ряд був знищений, тому так сталося, що багато життів було спалено дотла однією смертю мого батька». Чарльз підняв руку, демонструючи перстень з печаткою, який Марр подарував йому вчора. Золото вхопило світло ліхтаря Гела і, здавалося, палало люттю в серці Чарльза. «Я не можу жити не помстившись за мерзенну алхімію, яка перетворила гарну людину лише на цей мізерний шматок нерухомого металу».

Гел і Стаут перекинулися поглядом, і більший із них сказав Чарльзу: «Твій розум уже готовий, усе ясно. Віра, любий друже, яким би не було твоє рішення, ми підтримаємо тебе».

Гел додав: «А зі свого боку я подбаю про Маргарет і твоїх дітей — якщо справа дійде до цього. Вони нічого не потребуватимуть, якщо це в моїх силах».

Чарльз обійняв їх, а потім весело сказав: «А тепер, джентльмени, попереду у нас ніч».

«Куди ми підемо?» — неспокійно запитав Стаут. — Ти не збираєшся вбити сьогодні ввечері, гарантую?

«Ні, добрий друже, мине тиждень або два, перш ніж я буду готовий зустрітися з лиходієм». Чарльз порибав у своєму гаманці й знайшов достатньо монет для планів на вечір. Він сказав: «Я в настрої зіграти виставу, а потім відвідати нашого друга Вілла Шекспіра».

«Я за це, Чарльзе», — сказав Гел, коли вони вийшли на вулицю. Тоді він додав пошепки: «Хоча, якби я так сильно налаштований привітати Бога особисто, як ти, здається, я б утримався від розваг і побіг до церкви, щоб знайти священика, щоб смиренно поцілуй моїми надзвичайно розкаяними устами».


Констебль, чий пост був уздовж берега річки поблизу Іннс-оф-Корт, був дуже задоволений своїм життя тут. Так, можна було зустріти яблукових сквайрів, які пропонували чоловікам яскравих жінок на вулиці, головорізів, гаманців, шахраїв і хуліганів. Але на відміну від гамірного Чипсайда з його магазинами поганих товарів або божевільних передмість на південь від річки, його юрисдикція була населена здебільшого чесними джентльменами та леді, і він часто проходив день чи два, не чуючи сигналу тривоги.

Сьогодні вранці, о дев’ятій годині, присадкуватий чоловік сидів за столом у своєму офісі й сперечався зі своїм здоровенним приставом, Ред Джеймсом, щодо кількості голів, які зараз лежать на піках на Лондонському мосту.

— Буде тридцять два, якщо буде один, — пробурмотів Ред Джеймс.

«Тоді це один, бо ти помиляєшся, гусе. Число не більше двадцяти п’яти».

«Я таки порахував їх на світанку, так і порахував, і вийшло тридцять два». Червоний Джеймс запалив свічку й дістав колоду карт.

— Залиште сало, — різко сказав констебль. «Це коштує грошей і має виходити з нашої допомоги. Ми будемо грати при денному світлі».

«Віра, сер, — пробурчав Ред Джеймс, — якщо я гусак, як ви стверджуєте, то я не можу бути котом і, отже, не маю вміння бачити в темряві». Він запалив інший гніт.

«Чим ви хороші, сер?» Констебль укусив судового пристава за великий палець і вже збирався підвестися й видути конус, коли до вікна підбіг молодий чоловік у робочому одязі.

«Панове, я негайно шукаю констебля!» — задихнувся він.

«І ти знайшов його».

«Сер, я Генрі Роулінг, і я прийшов, щоб підняти відтінок і крик! Відбувається найжорстокіший напад».

«Яка твоя скарга?» Констебль оглянув чоловіка і виявив, що він, очевидно, неушкоджений. «Тебе, здається, не торкнувся бодкін чи кийок».

постраждав не я, а інший . І найгірше, я боюся. Я йшов до складу на набережній неподалік звідси. І..."

«Заходь, чоловіче, чекає важлива справа».

«—і один джентльмен відвів мене вбік і вказав внизу на причал Темпл, де ми побачили двох чоловіків, що кружляли з мечами. Потім я почув, як молодший із них заявив про намір убити іншого, який кричав про допомогу. Тоді поєдинок таки почався».

«Яблуковий сквайр бореться з клієнтом за ціну жінки», — сказав Ред Джеймс втомленим голосом. «Нас не цікавить». Він почав тасувати карти.

«Ні, сер, це не так. Один із них — старший і найбільш убогий — був ровесником королівства. Роберт Мерто».

«Сер Мерто, друг лорда-мера і на користь герцога!» Стривожений констебль підвівся.

— Те саме, сер, — задихано сказав лакей. «Я поспішно прийшов до тебе, щоб підняти шум і плакати».

«Судові пристави!» — скрикнув констебль і оперезався мечем і кинджалом. «Судові пристави, виходьте негайно!»

Двоє чоловіків, спотикаючись, увійшли в кімнату з кімнати поруч із лігвом, їхні почуття були заплутані важким шлюбом сьогоднішнього ранкового сну та вчорашнього вина.

«На пристані Темпл йде насильство. Ми йдемо негайно».

Червоний Джеймс узяв довгу щуку, свою улюблену зброю.

Чоловіки поспішно вийшли в прохолодний ранок і повернули на південь до Темзи, над якою дим і туман висіли густо, як вовна на ягняти. За п’ять хвилин вони були біля ґанку, що виходив на причал Темпл, де, як запевнив лакей, точилося жахливе змагання.

Молодий чоловік завзято бився з сером Мерто. Ровесник добре воював, але він був одягнений у помпезний і громіздкий одяг, модний тоді при дворі — турецький стиль, наповнений позолоченим халатом і тюрбаном з пір’ям — і через обмежений одяг він поступався молодому головорізу. У той момент, коли розбійник відступив, щоб вдарити лицаря, констебль закричав: «Негайно припиніть усі бої! Покладіть зброю!»

Але те, що могло б закінчитися миром, обернулося несподіваною скорботою, коли сер Мерто, наляканий криком констебля, опустив свою парируючу руку й подивився на голос.

Нападник продовжив свій випад, і лезо влучило бідному лицареві в груди. Удар не пробив його дублету, але сер Мерто був відкинутий назад об поруччя. Дерево піддалося, і чоловік упав на скелі на сорок футів нижче. Багато лебедів втекли від хвилювань, коли його тіло скотилося з набережної у воду, де воно затонуло під похмурою поверхнею.

«Заарештуйте його!» — вигукнув констебль, і троє приставів підійшли до враженого хулігана, якого Ред Джеймс вдарив кийком, перш ніж встиг утекти. Вбивця без свідомості впав до їхніх ніг.

Потім судові пристави спустилися по драбині та підійшли до урізу води. Але від сера Мерто не було видно й сліду.

«Сьогодні вчинено вбивство! І в моїй юрисдикції, — сказав констебль із похмурим обличчям, хоча насправді він уже насолоджувався обіцянкою винагороди та слави, які принесе його швидке захоплення цього лиходія.


Головний прокурор корони Джонатан Болт, хворий на артрит лисий чоловік років сорока, отримав обов’язок притягнути Чарльза Купера до відповідальності за вбивство Роберта Мерто.

Сидячи у своєму офісі біля палацу Уайтхолл, о десятій годині дня після того, як тіло Мертоу було виловлено з Темзи, Болт розмірковував, що злочин убивства такого осла, як Мерто, навряд чи вартий клопоту. Але знаті відчайдушно потрібні були такі лиходії, як Мурто, щоб врятувати їх від власної дурості та марнотратства, тож Болту порадили взяти приклад із виноградаря Чарльза Купера.

Проте прокурора також попередили про те, щоб він продовжував розгляд справи таким чином, щоб інкриміновані ділові справи Мурто не висвітлювалися. Тож було вирішено, що Купера судитимуть не в Сесійному суді, а в Зоряній палаті, приватному суді правосуддя, що бере початок від часів Його Високості Генріха VIII.

Зоряна палата не мала повноважень засудити людину до смерті. Тим не менш, розмірковував Болт, відповідне покарання буде призначено. Після винесення винного вироку головорізу члени Зоряної палати напевно наказали б відрубати Куперу вуха, заклеймувати його розпеченим залізом, а потім перевезти — вислати — ймовірно, до Америки, де він житиме. як розорений жебрак все життя. Його сім'я втратить будь-який маєток, який він мав, і буде вигнана на вулицю.

Невисловлений урок був би ясним: не турбуйте тих, хто є фактичними захисниками шляхти.

Опитавши констебля та свідка у справі — лакея на ім’я Генрі Ролінгс — Болт покинув свій кабінет і пішов до Вестмінстера, до урядових залів.

У передпокої, прихованій у шлунку будівлі, півдюжини адвокатів та їхніх клієнтів чекали своєї черги вийти перед судом, але справу Купера було поставлено нагору, і Джонатан Болт пройшов повз інших і увійшов до Зоряної палати. себе.

Напівтемрява кімната біля Таємної ради була набагато меншою і менш пристойною, ніж приписували її горезвісній репутації. Досить простий, він міг похвалитися лише свічками для освітлення, зображенням Її Величності та розмальованими небесними об’єктами на стелі, які й дали цій кімнаті її несправедливу назву.

Усередині Болт спостерігав за в'язнем на лаві підсудних. Чарльз Купер був блідий, його скроню закривала пов’язка. Позаду полоненого стояли два здоровенні сержанти. Публіку в Стар не пускали Засідання камери, але лорди, з огляду на свою поблажливість, дозволили Маргарет Купер, дружині в’язня, бути присутнім. В іншому випадку красива жінка, зауважив Болт, її обличчя було біле, як у чоловіка, а очі червоні від сліз.

За столом захисту сидів чоловік, якого Болт упізнав як спритного адвоката з Іннс-оф-Корт, і ще один чоловік років за тридцять, у якому було щось трохи знайоме. Він був худорлявий, з лисиною і довгим каштановим волоссям, одягнений у сорочку, бриджі та короткі чоботи. Свідок характеру, можливо. Болт знав, що, виходячи з фактів цієї справи, Купер не міг повністю уникнути провини; скоріше захист зосередиться на пом'якшенні вироку. Головним завданням Болта було б переконатися, що така тактика не була успішною.

Болт зайняв своє місце біля своїх свідків — констебля та лакея, які нервово сиділи, склавши перед собою руки.

Двері відчинилися, і ввійшли п’ятеро чоловіків у мантіях і перуках, члени Зоряної палати, яка складалася з кількох членів Таємної ради королеви (сьогодні їх було троє) та двох суддів із лави королеви, суду. . Чоловіки сіли й замовили папери перед собою.

Болт був задоволений. Він знав кожного з цих чоловіків і, судячи з виразу їхніх очей, вважав, що вони, цілком ймовірно, вже знайшли прихильність Корони. Він цікавився, скільки з них скористалися здібностями Мерто в погашенні боргів. Все, можливо.

Верховний канцлер, член Таємної ради, читати з аркуша паперу. «Цей спеціальний суд справедливості, скликаний під керівництвом Її Королівської Високості Єлизавети Регіни, зараз триває. Усі, хто має справу перед цим судом, виступіть і викладіть свою справу. Боже, бережи королеву." Потім він спрямував очі на в’язня на лаві підсудних і продовжив серйозним голосом: «Корона звинувачує тебе, Чарльз Купер, у вбивстві сера Роберта Мерто, лицаря й перу королівства, яке ти зробив без провокації. або вибачте найжорстокіший напад і спричиніть смерть п'ятнадцятого червня сорок другого року правління нашого суверена, Її Величності Королеви. Коронний інквізитор викладе справу канцлерам справедливості та суддям, які тут зібралися».

«Нехай буде приємно це благородне зібрання, — запропонував Болт, — ми маємо тут дуже чітке окреслення, яке займе у вас небагато часу. Винороб на ім’я Чарльз Купер при свідках напав і вбив сера Роберта Мерто на пристані Темпл з причин невиразної ворожнечі. У нас є свідки цієї насильницької та неспровокованої події».

«Викличте їх».

Болт кивнув лакею Генрі Ролінгу, який підвівся і, склавши присягу, дав показання: «Я, сер, прямував до пристані Темпл, коли один чоловік запросив мене прибігти. Він сказав: «Ось, перед нами лихо, бо це сер Роберт Мерто». Віра, сер, на наших очах в’язень на лаві підсудних кидав виклик серу Мерто з мечем. Потім він таки кинувся до нещасного однолітка і вимовив на його адресу найгрізніші слова».

«І що це були за слова?»

«Вони були дещо до цього наказу, сер: «Лиходій, ти помреш!» Після чого почалася дуель. І сер Мерто закричав: «Допоможіть! Допоможіть! Вбивство, вбивство!

«Тоді я побіг шукати допомоги у констебля. Ми справді повернулися з перевагою судових приставів і прибули, щоб побачити, як в’язень вдарив бідолашного сера Мерто. Він загинув через поруччя. Це було найжахливіше і неприємне видовище».

Тоді суд дозволив адвокату захисту провести перехресний допит лакея Ролінгса, але адвокат Купера вирішив не ставити йому жодних питань.

Тоді Болт змусив констебля встати, сісти на лаву свідків і розповісти приблизно ту саму історію. Коли він закінчив, адвокат Купера також відмовився допитувати цього чоловіка.

Болт сказав: «Мої лорди, я більше нічого не маю, що представляти в рамках справи Корони». Він сів.

Адвокат захисту підвівся і сказав: «Якщо цього благородного органу буде до вподоби, я дозволю в’язневі доповісти про цей інцидент, і ваші найдосконаліші канцлери та найблагородніші судді, поза сумнівом, побачать, що це лише кричуще непорозуміння. .”

Чоловіки на лаві дивилися один на одного з деякою іронією, і високий канцлер склав присягу Чарльзу Куперу.

Один із суддів королівської лави запитав: «Що ви скажете на ці звинувачення?»

— Щоб вони, мій добродію, помилялися. Смерть сера Мерто була лише трагічним випадком».

«Аварія?» — зі сміхом сказав член таємної ради. «Як ти кажеш «нещасний випадок», коли ти напав чоловік з твоїм мечем, і він упав на смерть? Можливо, знаряддям його смерті були скелі на насипі, але спонукальною силою був твій поштовх, який змусив його стрімголов обійняти непохитне каміння».

«Так, — запропонував інший, — я гарантую сказати, що якби нещасний містер Мерто не впав, ти б пронизав його, як кабана».

«Я з повагою стверджую, лорде, що ні, я б не завдав йому ніякої шкоди. Бо ми не билися; ми тренувалися».

«Практикуєтеся?»

«Так, мілорде. У мене є бажання бути гравцем у театрі. Але моя професія, як ви чули, — винороб. Я був на пристані Темпл, щоб домовитися про доставку трохи бордового з Франції, і, маючи надлишок часу, вирішив відпрацювати частину театральної ролі, яка, можливо, включала трохи гри на фехтуванні. Я був такий залучений, коли сер Мерто трапився повз мене по дорозі до палацу Уайтхолл. Він — на жаль, мав би сказати — був досить досвідченим фехтувальником, і він якусь мить спостерігав за мною, а потім повідомив, що, на жаль, правда, — що мого таланту володіти клинком зовсім бракує. Ми заговорили, і я сказав, що якби він зволив показати мені кілька автентичних ударів і парирувань, я б запитав про те, щоб він зіграв невелику роль на сцені. Це його дуже зацікавило, і він запропонував мені скористатися своїм значним досвідом у дуелі». В’язень кинув очі на констебля. «Все було б добре, якби той чоловік не потурбував нас і не змусив сера Мерто втратити крок. Я просто постукав його по дублеті своїм мечем, Мост Верховний канцлер, і він відступив від поруччя, яке, на жаль, розхиталося. Зі свого боку, я сумую через смерть доброї людини».

У цьому була певна логіка, похмуро подумав прокурор Болт. Він дещо дізнався про Купера за кілька годин до суду, і це правда, що він часто відвідував театри на південь від Темзи. Він також не зміг знайти справжнього мотиву вбивства. Купер був членом гільдії, не мав потреби чи схильності до пограбування. Безумовно, велика частина Лондона зраділа б смерті такого халопа, як Мерто. Але, оскільки дворяни бажали швидкого розгляду справи, Болт не встиг провести належне розслідування будь-яких попередніх стосунків між Купером і Мерто.

Лицар, зі свого боку, як усі знали, був марнославним, як павич, і думка піднятися на сцену й покрасуватися перед членами Двору, безсумнівно, сподобалася б йому.

Але навіть якби Купер говорив правду, дворяни хотіли б покарання вбивці Мурто, незалежно від того, була його смерть нещасним випадком чи ні, і справді п’ятьох чоловіків на лаві, здавалося, мало вплинули слова в’язня.

— продовжив Купер. «Ці слова гніву та погрози, про які повідомив лакей? Панове, вони були не мої».

«А чиї ж вони тоді?»

Купер глянув на свого адвоката, який підвівся і сказав: «Прийті, сер, у нас є свідок, показання якого вплинуть на події. Якщо лава буде задоволена, можемо Вільяма Шекспіра зробити крок вперед».

Ах, так, подумав Болт, ось хто свідок: відомий драматург і режисер Лорда Трупа «Чемберленські чоловіки». Сам Болт бачив кілька п’єс цього чоловіка в The Rose and Globe. Що тут відбувалося? Драматург вийшов до зали суду.

«Майстр Шекспіре, ви присягаєтеся нашому святому Господу, що ваша посада тут буде чесною і вірною?»

— Підтверджую, мілорде.

«Що ти можеш сказати про цю справу?»

«Прошу вас, лорде-канцлер, я тут, щоб додати до показань, які ви чули раніше. Кілька тижнів тому Чарльз Купер прийшов до мене і сказав, що він завжди був закоханим у ремесло гравця і сподівався спробувати свої сили на сцені. Я попросив його спробувати декламувати для мене і помітив, що він виконав кілька уривків, створених мною, з надзвичайною витонченістю.

«Я сказав йому, що в мене для нього немає місця, але я дав йому частини чернетки п’єси, яку зараз пишу, і сказав йому попрактикуватися. Коли Корт повернеться восени, я запевнив його, що знайду для нього роль».

«Як саме це впливає на справу, пане Шекспір?»

Драматург витяг із шкіряної сумки великий пачок пергаменту з написами. Він прочитав: «Входить Кассіо. . . . РОДЕРІГО: Я знаю його ходу, це він. Лиходій, ти помреш! . . .' Родеріго робить пас своїм клинком на Кассіо. . . . КАССІО дістає власну зброю і ранить Родеріго. . . . РОДЕРІГО: «О, я вбитий! . . .' Яго ззаду ранить Кассіо в ногу і виходить. КАСІО: Я покалічений назавжди. Допоможіть, хо! вбивство! вбивство!' »

Шекспір замовк і схилив голову. «Мої лорди, тож відмовтеся від моїх скромних слів».

«Лиходій, ти помреш. . . Допоможіть, хо! вбивство! . . .' Чому це, — сказав високий канцлер, — із деякими змінами, це ті самі слова, якими обмінялися в’язень і сер Мерто. Вони з твоєї п’єси?»

«Так, мілорде, вони є. Він ще не виконаний, і зараз я його переробляю». Шекспір на мить замовк, а потім додав: «Це буде п’єса, яку я обіцяв Її Високості королеві для її задоволення, коли вона та двір повернеться цієї осені».

Член Таємної ради насупився, а потім запитав: «Якщо я не помиляюся, ти дуже прихильний до королеви».

«Смиренно, сер, я всього лише драматург-підмайстр. Але я можу сказати з невеликим перебільшенням, що Її Високість час від часу висловлювала своє задоволення моєю роботою».

Пекельні дзвони, — подумав прокурор. Шекспір справді дуже прихильний до королеви. Цей факт був загальновідомий. Ходили чутки, що Її Високість назве його єдиною королівською акторською компанією протягом наступного року чи двох. Хід справи тепер був зрозумілий: щоб визнати Купера винним, суддям потрібно було б відмовитися від свідчень Шекспіра. Почула б королева і були б наслідки. Болт згадав вираз: «Сто герцогів проти однієї королеви залишають сто трун на зеленому полі».

Верховний канцлер звернувся до решти Таємної ради, і вони знову порадилися між собою. Через мить він вимовив: «У світлі враховуючи надані докази, цей суд справедливості вирішує, що смерть сера Роберта Мерто не була спричинена нічиїм умислом, і Чарльз Купер має право виступити без обмежень і без будь-яких подальших звинувачень у цій справі». Він кинув суворий погляд на прокурора. «І, сер Джонатан, якщо це не буде надто обтяжливим у майбутньому, суд буде за честь, якби ви принаймні ознайомилися з доказами та порадилися з ув’язненим, перш ніж зволити марнувати час цього суду».

«Я зроблю, мій благородний лорде».

Один із суддів нахилився вперед, кивнув на сніп, який драматург клав у свій мішок, і запитав: «Чи можу я запитати, містере Шекспір, як буде називатися ця п’єса?»

«Я не знаю напевно, мілорде, яким буде остаточний титул. Зараз я називаю це «Отелло, мавр Венеції». »

«І чи можу я бути впевненим зі свідчень, які ми почули сьогодні, що глядачі можуть сподіватися на хорошу гру на фехтуванні в цій роботі?»

«О, так, мілорде».

«Добре. Мені набагато більше подобаються такі п’єси, ніж твої комедії».

«Якщо мені дозволити бути таким сміливим, сер, я думаю, що вам тоді сподобається цей твір», — сказав Вільям Шекспір і приєднався до Купера та його дружини, коли вони вийшли з темної кімнати.


Того вечора в таверні «Єдиноріг і Ведмідь» у Чарінг-Кроссі біля свічок сиділо троє чоловіків, стоячи перед ними з кружками елю: Чарльз Купер, Стаут і Вільям Шекспір.

Тінь заповнила двері, коли чоловік увійшов до таверни.

«Оце таємничий джентльмен на пристані», — сказав Чарльз.

Хел Пеппер приєднався до них, і йому подали власний ель.

Чарльз підняв свою кружку. «Ти добре зробив, мій друже».

Гел довго пив і гордо кивнув, щоб підтвердити комплімент. Його роль у сміливій виставі, написаній Вільямом Шекспіром і Чарльзом Купером у співпраці, була критичною. Після того як Чарльз зупинив Мерто на пристані і, як він сказав Суду, викликав інтерес лицаря обіцянкою появи на сцені, завданням Гела було зловити перехожого в потрібний момент, щоб той став свідком обміну. діалог між Чарльзом і Мерто на початку їхньої імітаційної дуелі. Тоді Гел дав лакею Ролінґу половину соверена, щоб він підняв галас із констеблем, котрого Шекспір, як майстра інтригача, вирішив також бути свідком дуелі.

Шекспір серйозно оглянув Чарльза і сказав: «Щодо твого виступу в суді, друже, тобі потрібно трохи вивчитися як гравцеві, але в цілому» — чоловік із Стретфорда не втримався від усмішки, — «Я ризикну сказати, що ти виправдався ». себе чудово».

Вілл Шекспір часто відхиляв хід розмови, щоб включити каламбури, які він любив. Але Чарльзу Куперу також не була чужа гра слів. Він відповів: «Ах, але це сумно правда, друже, що мій талант свідчити в суді не зрівняється з твоїм надмірним свідченням у тавернах ».

«Туше», — вигукнув Шекспір, і чоловіки розсміялися.

«А ось і тобі, мій друже». Чарльз постукав своєю кружкою об Стаут.

Завдання великого чоловіка полягало в тому, щоб з достатньою майстерністю володіти своїм бочковарським інструментом, щоб послабити поруччя на пристані Темпл лише на потрібний ступінь, щоб воно не піддалося випадковим рукам і розвалилося, коли Мерто наткнувся об нього.

Стаут не був таким швидким, як Шекспір або Чарльз, і не вдавався у відповідь. Він лише люто почервонів від задоволення від упізнання.

Тоді Чарльз обійняв Шекспіра. «Але ти, Вілле, був стрижнею».

Шекспір сказав: «Твій батько був доброю людиною для мене та моєї родини. Я завжди буду згадувати його з радістю. Я радий, що зіграв невелику роль у помсті за його смерть».

«Що я можу зробити, щоб відплатити тобі за ризики, на які ти пішов, і за твої зусилля заради мене?» — запитав Чарльз.

Драматург сказав: «Справді, ти вже це зробив. Ти зробив мені найкорисніший подарунок для любителя письменницького ремесла».

«Що це може бути, Вілле?»

«Натхнення. Наш сюжет був повитухою для сонета, який я закінчив лише годину тому». Він витягнув з піджака папірець. Він подивився на людей, які зібралися, і сказав урочисто: «Мені шкода, що Мерто не знав причини своєї смерті. в Розумієте, у моїх п’єсах правда має зрештою вийти назовні — її потрібно розкрити, принаймні глядачеві, якщо не героям. Те, що Мерто помер, не знаючи про нашу помсту, запустило моє перо». Потім драматург повільно прочитав сонет:

Лиходію

Коли я бачу сокола в дикій природі

Я думаю про нього, чоловіка, який дав мені життя,

Який любив без стриму свою юну дитину

І віддавав любов своїй дружині.

Коли я бачу грифа в польоті

Я не можу думати ні про що, крім тебе, який вкрав

Радість нашої родини геть тієї злої ночі

Ти відрізав тіло мого батька від його душі.

Золоті ножиці розумної Долі

Вирішіть, скільки людина буде жити на землі.

Але як батьков син я не міг чекати

Бачити твою злу душу похованою в пеклі.

Це правосуддя, яке я вчинив, не менш добре,

Бути відомим, але в серці Бога і в моєму.

«Молодець, Вілле», — вигукнув Хел Пеппер.

Чарльз поплескав драматурга по спині.

— Це про Чарльза? — запитав Стаут, дивлячись на папір. Його губи повільно рухалися, коли він намагався скласти слова.

«Духом так», — сказав Шекспір, повертаючи вірш так, щоб великий чоловік міг розглянути рядки прямо вгору. Він тихо додав: «Але, як мені здається, недостатньо, щоб Сесійний суд міг визнати це доказом».

«Однак я вважаю за краще, щоб ти поки не публікував це», — обережно сказав Чарльз.

Шекспір засміявся. «Ні, друже, ненадовго. У будь-якому разі цей вірш зараз не знайшов би ринку. Романтика, романтика, романтика. . . це єдина форма віршів, яка сьогодні продається. Що, до речі, найбільше обурює. Ні, я заховаю його в безпечному місці й поверну його через багато років, коли світ забуде про Роберта Мерто. Зараз же близько до свічок, чи не так?»

«Дуже близько», — відповів Стаут.

«Тоді віра. . . Тепер, коли наша історія з реального життя підійшла до останньої завіси, перейдемо до вигаданої. Сьогодні ввечері показують мою п’єсу «Гамлет» , і я маю бути присутнім. Забери свою чарівну дружину, Чарльз, тоді ми підемо на пором і далі до Глоуба. Випивайте, панове, і ходімо!»

G ОДНА РИБАЛКА


« Не йди, тату».

«Вставай і сяй, молода леді».

«Будь ласка?»

«А про що хвилюється моя маленька Джессі-Бессі?»

"Не знаю. Нічого».

Алекс сів на край її ліжка і обійняв дівчину. Він відчув тепло її тіла, оточене особливим запахом пробудження дитини, що розпалює серце.

З кухні грюкнула каструля, потім друга. Вода біжить. Грим дверей холодильника. Звуки недільного ранку. Було рано, шоста тридцять.

Вона протерла очі. "Я думав . . . що ми могли б зробити сьогодні, так це піти в кімнату пінгвінів у зоопарку. Ви сказали, що ми можемо туди скоро поїхати. І якщо вам доведеться піти на озеро, я маю на увазі, що це дійсно потрібно , ми могли б замість цього піти в Центральний парк і покататися на веслах, як того разу. Пам'ятаєте?»

Алекс здригнувся від удаваної огиди. «Яка риба ти думаєш я б там спіймав ? Огидна риба з трьома очима та лускою, яка світиться в темряві».

«Вам не обов'язково йти на риболовлю. Ми могли б просто веслувати й годувати качок».

Він дивився у вікно на тьмяний сірий обрій Нью-Джерсі за річкою Гудзон. Вся держава ніби спала. І, мабуть, був.

«Будь ласка, тату? Залишайся вдома з нами».

«Ми грали вчора цілий день», — зауважив він, ніби це хотіло переконати її, що сьогодні вона може обійтися без нього. Він, звичайно, усвідомлював, що дитяча логіка і логіка дорослих зовсім не схожі одна на одну; все ж, продовжував він. «Ми поїхали до FAO Schwarz and Rockefeller Center, і я купив вам два, порахуйте, два хот-доги в метро Henri's à côté du . А потім Румплемейєра».

«Але ж це було вчора !»

Юнацька логіка, вирішив Алекс, була, безумовно, найпереконливішою.

— А що ти їв у Румпельштильцхена?

Коли логіка підводила, він не був вище диверсії.

Восьмирічна смикнула нічну сорочку. "Бананова шкірка."

"Ти зробив?" Він виглядав шокованим. "Немає!"

«Також зробив, і ти це знаєш. Ти там був."

«Наскільки він був великим?»

"Ти знаєш!"

«Я нічого не знаю, я нічого не пам’ятаю», — сказав він із сильним німецьким акцентом.

«Цей великий». Вона тримала руки далеко нарізно.

Алекс сказав: «Неможливо. Ти б здувся, як повітряна кулька. Поп!» І вона захихотіла під його лоскотливими пальцями.

«Вставай, — оголосив він. «Поснідайте разом перед тим, як я піду».

— Тату, — наполягала вона. Але Алекс втік зі своєї кімнати.

Він зібрав свої рибальські снасті, поклав їх біля дверей і пішов на кухню. Поцілував Сью в шию та обійняв її руками, коли вона перевертала млинці на сковороді.

Наливаючи апельсиновий сік для них трьох, Алекс сказав: «Вона не хоче, щоб я йшов сьогодні. Вона ніколи раніше не скаржилася».

Протягом останнього року він щомісяця виділяв день-два, щоб порибалити в сільській місцевості навколо Нью-Йорка.

Його дружина склала млинці на тарілку і поставила в духовку розігріватися. Потім вона глянула в коридор, де їхня донька в фіолетових тапочках «Барні» сонно забрела у ванну й зачинила за собою двері.

«Того вечора Джессі дивилася трубку», — сказала Сью. «Я закінчував домашнє завдання і не звертав уваги. Наступне, що я зрозумів, вона вибігла з кімнати, плачучи. Я не бачив програми, але шукав її в телегіді. Це був якийсь телевізійний фільм про батька, якого викрали та взяли в заручники. Викрадач убив його, а потім прийшов за його дружиною та дочкою. Мені здається, було кілька гарних графічних сцен. Я говорив з нею про це, але вона була дуже засмучена».

Алекс повільно кивнув. Він виріс, дивлячись фільми жахів і вестерни зі стріляниною; насправді він вважав суботні ранки притулком від свого образливого, темпераментного батька. У дорослому віці він ніколи двічі думав про насильство у фільмах чи на телебаченні, поки сам не став батьком. Потім він негайно почав цензурувати те, що дивилася Джессіка. Він не заперечував, що вона знала, що існують смерть і агресія; це були безпричинні, відверто жахливі популярні шоу, які він хотів приховати від неї.

«Вона боїться, що мене викрадуть, коли я буду рибалити?»

«Їй вісім. Це великий поганий світ там».

З дітьми було так важко, подумав він. Навчаючи їх бути обережними з незнайомцями, усвідомлювати реальні загрози, але не змушуючи їх так боятися життя, щоб вони не могли функціонувати. Зрозуміти різницю між реальністю та вигадкою може бути важко дорослим, не кажучи вже про молодь.

Через п’ять хвилин сім’я сиділа за столом, Алекс і Сью гортали Sunday Times, читаючи частини історій, які здавалися цікавими. Джессіка в супроводі фаршированого ведмедика Рауля методично їла спочатку бекон, потім млинці і, нарешті, миску пластівців.

Дівчинка вдала, що годує Рауля ложкою пластівців, і задумливо запитала: «Чому ти любиш ловити рибу, тату?»

«Це розслабляє».

«О». Шматочки пластівців були у формі якихось мультяшних істот. «Черепашки-ніндзя», — подумав Алекс.

«Твоєму батькові потрібен відпочинок. Ти ж знаєш, як важко він працює».

Як креативний директор рекламного агентства Медісон-авеню, Алекс регулярно працював по шістдесяти та сімдесяти годинам на тиждень.

Сью продовжила: «Він особистість типу А наскрізь».

«Я думав, у тебе є секретар, тату. Хіба вона не друкує?»

Її батьки сміялися. «Ні, люба», — сказала Сью. «Це означає людину, яка справді наполегливо працює. Усе, що він робить, має наблизити його до мети, інакше він у цьому не зацікавлений». Вона потерла мускулисту спину Алекса. «Ось чому його реклама така хороша».

«Кола Кола!» Обличчя Джесіки засяяло.

Як сюрприз для дівчини, Алекс щойно привіз додому кілька оригінальних художніх елементів анімаційної фігурки з мультфільму, яку він створив, щоб продати продукт, виробник якого сподівався скоротити великі шматки ринкових часток Pepsi та Coca-Cola. Фотографії приємної істоти висіли на її стіні поруч із портретами Циклопа та Джин Ґрей, відомої у Людей Ікс. Також Людина-павук і, звичайно, Могутні рейнджери.

«Рибалка допомагає мені розслабитися», — повторив Алекс, підводячи погляд від спортивної секції.

«О».

Сью спакувала його обід і наповнила термос кавою.

«Тату?» Знову похмура дівчина витріщилася на свою ложку, а потім опустила її в миску.

«Що, Джессі-Бессі?»

«Ви коли-небудь сварилися?»

«Бійка? На жаль, ні». Він засміявся. «Ну, у старшій школі я був. Але не відтоді».

«Ти побив хлопця?»

"У вищій школі? Вибили з нього дьогтю. Патрік Бріско. Він вкрав мої гроші на обід. Я дозволив йому мати його. Лівий джеб і правий хук. Технічний нокаут у три раунди».

Вона кивнула, проковтнула стадо чи зграю черепашок-ніндзя й знову поклала ложку. «Чи міг би ти зараз когось побити?»

«Я не вірю в боротьбу. Дорослим не треба сваритися. Вони можуть вирішувати свої розбіжності».

«А що, якщо хтось, як грабіжник, прийде за тобою? Ти міг би нокаутувати його?»

«Погляньте на ці м’язи. Це Шварценеггер, чи що?» Він підтягнув рукава своєї картатої мисливської сорочки «Аберкромбі» й викривився. Дівчина вражено підняла брови.

Сью також.

Алекс платив майже дві тисячі доларів на рік за відвідування оздоровчого клубу в центрі міста.

«Дорогий . . .” Алекс нахилився вперед і поклав руку на плече дівчини. «Ви знаєте, що те, що вони показують по телевізору, як той фільм, який ви бачили, все вигадане. Ви не можете подумати, що реальне життя таке. Люди в основному хороші».

«Мені б хотілося, щоб ти сьогодні не йшов».

«Чому сьогодні?»

Вона визирнула надвір. «Сонце не світить».

«Ах, але це найкращий час для риболовлі. Риба не бачить, як я підходжу. Гей, гарбуз, скажи тобі що. . . як щодо того, якщо я тобі щось принесу?»

Її обличчя проясніло. «Справді?»

"Так. Чого б ви хотіли?"

"Не знаю. Почекай, так, я знаю. Дещо для нашої колекції. Як минулого разу?»

«Ти можеш посперечатися, мила. Ти зрозумів."

Минулого року Олексій відвідував консультанта. Він би прийшов близький до зриву, що намагається жонглювати своїми ролями перевантаженого керівника, чоловіка студентки юридичного факультету, батька та нахабного сина (його власного батька, часто п’яного та завжди некерованого, помістили в дорогу психіатричну лікарню, яку Алекс ледве міг собі дозволити ). Терапевт сказав йому зайнятися чимось суто для себе — хобі чи спортом. Спочатку він опирався цій ідеї як безглуздій легковажності, але лікар рішуче попередив, що невпинна тривога, яку він відчував, уб’є його за кілька років, якщо він не зробить щось, щоб допомогти собі розслабитися.

Після довгих роздумів Алекс зайнявся прісноводною риболовлею (що дозволило йому виїхати з міста), а потім колекціонуванням (чим він міг зайнятися вдома). Джессіка, яка не цікавилася «огидним» видом спорту – риболовлею, стала його співзасновником у відділі колекціонування. Алекс приносив додому предмети , а дівчина входила в комп’ютер і монтувала або демонструвала предмети колекціонування. Останнім часом вони спеціалізуються на годинниках.

Сьогодні вранці він запитав свою доньку: «Тепер, молода леді, я можу піти і спіймати нас на обід?»

«Мабуть», — сказала маленька дівчинка, хоча й зморщила носа при думці, що насправді їсть рибу. Але Алекс помітив деяке полегшення в її блакитних очах.

Коли вона пішла гратися на комп’ютері, Алекс допоміг Сью помити посуд. «Вона в порядку», - сказав він. «Ми просто повинні бути обережнішими щодо того, що вона дивиться. Ось у чому проблема — змішування вигадок і реальності. . . . Гей, що це?»

Бо його похмура дружина продовжувала сушити те, що вже було дуже сухою тарілкою.

«О, нічого. Це просто . . . Я ніколи не думав про те, що раніше ти пішов у пустелю один. Я маю на увазі, ти завжди думаєш про те, щоб когось пограбували в місті, але принаймні є люди, які можуть допомогти. А копи всього за кілька хвилин».

Алекс обійняв її. «Це не зовсім Outback, про який ми говоримо. Це лише кілька годин на північ».

"Я знаю. Але я ніколи не думав хвилюватися, поки Джессі не сказала щось».

Він відступив і суворо потиснув їй пальцем. «Гаразд, молода леді. Телевізору вам теж не буде».

Вона засміялася і поплескала його по попі. «Поспішай додому. І почистіть рибу, перш ніж повернутися. Пам’ятаєте той безлад минулого разу?»

«Так».

«Гей, любий, — запитала вона, — ти справді бився в середній школі?»

Він глянув у бік кімнати Джесіки й прошепотів: «Ці три патрони? Це було більше трьох секунд. Я штовхнув Пата, він штовхнув мене, і директор відправив нас обох додому з записками для батьків».

«Я не думав, що ви з Джоном Вейном маєте щось спільне». Її посмішка згасла. «Безпечний дім», - сказала вона, традиційне прощання її сім'ї. І ще раз поцілувала його.


Алекс звернув з шосе, включив повний привід на Pathfinder і попрямував ґрунтовою дорогою до Вовчого озера, великої глибокої водойми в Адірондаках. Просуваючись далі в густий ліс, Алекс вирішив, що погоджується з донькою: одноманітна сільська місцевість потребувала сонячне світло. Березневе небо було сірим і вітряним, а безлисті дерева чорніли від ранкового дощу. Повалені гілки та колоди заповнили похмурий ліс, як скам'янілі кістки.

Алекс відчув, як знайома тривога скрутила в животі. Напруженість і стрес — біда його життя. Він повільно дихав, змушуючи себе думати про втішні думки про свою дружину та дочку.

Давай, хлопче, сказав він собі, я тут, щоб відпочити. В цьому й вся суть. Розслабтеся.

Він проїхав ще півмилі густим лісом.

Безлюдний.

Температура була нехолодною, але загроза дощу, як він припустив, відлякала рибалок вихідного дня. Єдиним транспортним засобом, який він бачив за милі, був побитий пікап, забризканий брудом і пом’ятий. Алекс проїхав ярдів п’ятдесят далі, до місця, де дорога зникала, і припаркувався.

Повітряний запах води тягнув його вперед, тримаючи в одній руці коробку зі снастями та спінінг, а в іншій обід і термос. Крізь білу сосну, ялівець і цикуту, через дрібні, порослі мохом купини. Він повз дерево, на якому сиділо сім величезних чорних ворон. Здавалося, вони спостерігали за ним, коли він йшов під їхніми скелетними окунями. Тоді він зірвався з-під дерев і зліз скелястим схилом до озера.

Стоячи на березі вузької бухти, Олексій дивився поверх води. Завширшки в милю, озеро було райдужно-сірим, нерівним до середини, але ближче до берега згладжувалося до льону. Похмурість не викликала у нього особливого смутку але це також не допомогло його неспокою. Він заплющив очі і вдихнув чисте повітря. Однак замість того, щоб заспокоїти його, він відчув, як його пронизує хвиля — страх якийсь, сильний, електричний — і він обернувся, певний, що за ним спостерігають. Він не міг бачити жодної душі, але не був упевнений, що він сам; ліс був надто густий, надто заплутаний. Хтось легко міг шпигувати за ним із тисячі різних куточків.

Розслабся, сказав він собі, розтягуючи слово. Місто позаду, проблеми на роботі, напруга, стрес. Забудь їх. Ви тут, щоб заспокоїтися.

Цілу годину він ловив рибу з подвоєною силою, то закидаючи ложки, то джиги. Він перейшов на поверхневий поппер і зробив кілька стрибків, але риба так і не схопила гачок. Одного разу, відразу після того, як він запустив у повітря зелену, схожу на жабу, приманку, він почув позаду тріск гілки. По спині пройшов болісний холодок. Швидко обернувся і вивчив ліс. Ніхто.

Вибравши іншу приманку, Алекс поглянув на свій ідеально впорядкований і очищений ящик для інструментів, який він використовував для снастей. Він побачив свій чистий, відточений рибальський ніж. Він швидко згадав, як його батько багато років тому стягнув свій ремінь і обмотав кінець навколо кулака, наказуючи молодому Алексу стягнути джинси й нахилитися. «Ти залишив цю викрутку надворі, хлопче. Скільки разів я маю сказати вам, щоб ви з повагою ставилися до своїх інструментів? Змастіть маслом ті, що іржавіють, висушіть ті, що деформуються, і тримайте свої ножі гострими, як бритви. Тепер я даю тобі п’ять за те, що ти зіпсував цю викрутку. Ось воно. один . . .”

Він ніколи не знав, про яку викрутку говорив цей чоловік. Напевно, не було жодного. Але потім хлопець Алекс, а тепер чоловік Алекс завжди змащував, сушив і точив. Але він знав, що підхід його батька був таким неправильним. Він міг навчити Джессі-Бессі правильно жити, не вдаючись до втрат самовладання, без побоїв, без криків — усіх тих травм, наслідки яких тривали назавжди.

На деякий час він заспокоївся, але згадка про батька знову викликала у нього тривогу. Він пригадав розмову, яку мав із донькою раніше — про бійки, про хуліганів у шкільному дворі — і це теж викликало у нього тривогу. Алекс знав, що тримає все в пляшці. Він думав, якби він справді поговорив зі своїм батьком віч-на-віч, тоді, можливо, він не відчував би напругу та стрес так болісно, як зараз. Алекс прагнув йти легким шляхом, уникаючи конфронтацій.

Кулачні бої. . . нова концепція самодопомоги, — засміявся він собі.

Він обережно кинув ще кілька разів, потім зачепив приманку за дужку котушки й пішов уздовж берега, прямуючи на схід. Він обережно переступав від скелі до скелі, весь час дивлячись униз, пам’ятаючи про слизьке каміння. Одного разу він мало не впав у холодну чорну воду, дивлячись на відблиски стрімких смуг хмар, сіріших і сіріших, у масляній воді біля його ніг.

Оскільки він дивився на своє підніжжя, він не бачив чоловіка, поки той не був лише за десять чи дванадцять футів від нього. Олексій зупинився. Водій пікапа, як він припустив, присів на берег.

Йому було близько сорока, одягнений у джинси та робочу сорочку. Сухий і сухорлявий, його обличчя було лисячим, враження підкреслювалося через дво- або триденний ріст бороди. Його права рука тримала над головою оцинковану трубу. Його ліва стискала хвіст судака, притискаючи мерехтливу рибу до каменя. Він глянув на Алекса, взяв свій дорогий дизайнерський верхній одяг, а потім ударив трубою по голові риби, миттєво вбивши її. Він кинув його у відро, взяв вудку й котушку.

"Як справи?" — спитав Алекс.

Чоловік кивнув.

«Пощастило?»

"Дещо." Хлопець знову оглянув одяг, підійшов до берега й почав закидати.

«Нічого не зловив».

Чоловік хвилину мовчав. Він кинув, і приманка відпливла далеко в озеро. «Що ви використовуєте?» — запитав він нарешті.

«Попперс. На дванадцятидюймовому лідері. П'ятнадцятифунтова лінія».

«Ах». Ніби це пояснювало, чому він нічого не ловив. Більше нічого не сказав. Олексій відчув, як його тривога тріпотить, як воронячі крила. Рибалки зазвичай були одними з найдружніших спортсменів, які охоче ділилися своїми знаннями про приманки та локації. «Це не те, що вони змагалися за єдину рибу в усьому клятому озері», — подумав він.

Що в біса такого важкого в тому, щоб бути ввічливим? — дивувався він. Якби люди поводилися так, як вони повинні, так, як він сказав Джессі, що вони поводилися, світ був би іншим — без ненависті, без гніву, без налякані маленькі дівчатка. Немає хлопчиків, які бояться своїх батьків, немає хлопчиків, які виростають у тривожних чоловіків.

«Котра у вас година?» — спитав Алекс.

Чоловік подивився на комбінацію компас/годинник, що висіла на його поясі. «Пів на першу. Приблизно».

Алекс кивнув на сусідню лавку для пікніка. «Не проти, якщо я пообідаю тут?»

«Як хочеш».

Він сів, відкрив сумку й дістав бутерброд і яблуко. Його рука торкнулася ще чогось — аркуша паперу для малювання, складеного вчетверо. Відкривши його, Олексій відчув приплив емоцій. Джессіка намалювала йому малюнок кольоровими олівцями, які він купив їй на день народження минулого місяця. На ньому був зображений він — гладко виголений чоловік із квадратною щелепою та густим чорним волоссям — який мотався з акулою, розміром у десять разів більшою за нього. Риба мала наляканий вираз обличчя. Під ним вона написала:

Обережно риба. . . мій тато там!!!

— Джессіка Бессі Моллан

Він знову з любов’ю подумав про свою сім’ю, і його гнів розвіявся. Він повільно їв бутерброд із м’ясним хлібом. Потім відкрив термос. Він усвідомлював, що інший рибалка дивиться в його бік. «Гей, містере, ви любите каву? Моя дружина зробила його особливим. Це печеня по-французьки».

«Не можна пити. Мій кишечник». Не посміхаючись, відводив погляд. Навіть не дякуючи йому. Чоловік зібрав свої снасті й підійшов до пня, гладко спиляного приблизно на три фути над землею, схожого на стіл, і заплямований старою кров'ю. Він поставив відро, яке ніс, і витяг звідти рибу. Він швидко обезголовив його довгим гострим ножем і розпоров гладке черево, вичерпавши пальцями нутрощі. Він кинув голову й кишки на десять футів у зграю ворон, які чекали, і вони почали шумно битися за вологу липку плоть. Чоловік кинув очищену тушу назад у закривавлене відро.

Олексій озирнувся й побачив, що вони зовсім самі. Єдиним звуком було тихе плескіт озерної води, каркання скажених ворон. Він почав відкушувати бутерброд, але вид птахів, що роздирають слизькі нутрощі, йому стало погано, і він відштовхнув їжу геть.

Саме тоді він помітив на землі папірець. Очевидно, його здуло з дошки оголошень на місці для пікніка або його зніс дощ. Йому було цікаво, він підійшов і взяв це. Хоча аркуш був забруднений водою, він все одно міг розібрати слова. Повідомлення було не від рибальства та дичини, як він гадав. Це було від шерифа округу.

Він відчув швидкий, неспокійний поворот, коли прочитав різкі слова. У повідомленні пропонувалася винагорода в розмірі 50 000 доларів США за інформацію про вбивцю чотирьох осіб у парку штату Вулф-Лейк та його околицях за останні шість місяців. Усі вони були зарізані до смерті, але пограбування не було очевидним мотивом — бракувало лише кількох цінних речей. Вважається, що причиною смерті став той самий чоловік, який минулого місяця вбив двох туристів у парку штату Коннектикут. Ніхто не міг його добре роздивитися, хоча один свідок описав, що йому було близько сорока і він був худим.

Шкіра Алекса стала гарячою, і він подивився на рибалку.

Він пішов.

Але його снасті не було. Чоловік просто залишив усе там і зник у лісі. Майже все, тобто. Алекс зазначив, що взяв із собою ніж.

Повідомлення з шерифського відділу випало з його руки. Алекс знову оглянув ліс, повне коло. Жодного знаку. Ні звуку.

Алекс проковтнув каву, яка йому вже не сподобалася, і глибоко вдихнув. Заспокойся, суворо наказав він собі. Спокійно, спокійно, спокійно. . .

«Не йди, тату. . . . Будь ласка.

Він знову закрутив термос, дивлячись, як його руки люто тремтять. Це був тріск у лісі позаду нього? Але він не міг сказати; звук тривоги ревів у його голові. Олексій почав стежкою через скелі, що вела вглиб лісу.

Він отримав лише кілька ярдів.

Його черевики LL Bean за 300 доларів зісковзнули з гладкого шматка граніту, і він впав у неглибокий яр. Його коробка зі снастями розкрилася, і вміст розлетівся на вологу землю. Алекс приземлився на ноги, але вдарився вперед у камінь і перекотився на спину, обіймаючи ногу. Він скрикнув.

Голосно стогнучи, він гойдався вперед-назад. «Ой, боляче. . . . О, Боже . . .”

Потім човгання ногами. Сухий рибалка дивився на нього через скелю. Його обличчя було з плямами крові від енергійного чищення риби. Позаду нього шалено каркали ворони.

«Моя щиколотка», — видихнув Алекс.

— Я прийду тобі допомогти, — повільно сказав він. «Не рухайся».

Але замість того, щоб злізти вниз з тієї невеликої відстані, з якої впав Алекс, чоловік зник за високим виступом скелі.

Алекс знову застогнав. Він почав кликати чоловіка, але той зупинився. Він уважно слухав і нічого не почув. Але через мить ззаду почали наближатися кроки чоловіка — він обійшов і йшов до Алекса вузькою алеєю між двома величезними скелями.

Усе ще стискаючи ногу руками, він відчував, як серце калатає від страшної тривоги. Алекс розійшовся так, щоб стояти обличчям до чоловіка, коли він прибув.

Кроки ставали ближчими.

"Привіт?" — кричав Алекс.

Немає відповіді.

Коли розпатланий чоловік наближався, звук чобіт по піску став звуком чобіт по камінню. У лівій руці він тримав маленьку металеву коробку.

Він зупинився, стоячи прямо над Алексом і дивлячись на нього. Тоді він сказав: «Шкода, що я щойно пішов доставити свій обід зі своєї вантажівки». Він кивнув на металеву коробку. «Я міг тобі сказати, що ці скелі слизькіші за вугрів. Є безпечніший обхід. Тепер не хвилюйся. Деякий час я був медиком. Дай поглянь на твою щиколотку». Він присів і додав: «Вибачте, дивлячись на вас, ніби ви прибули з космосу, містере. З них почалися вбивства, я перевіряю, всі підходять сюди досить близько».

Ти колись бився, тату ?

«Тепер ти не хвилюйся, — пробурмотів чоловік, зосереджуючись на нозі Алекса, — ти скоро станеш правим, як дощ».

Ні, серденько, я ненавиджу сварки. . . Я б краще застав їх зненацька. . . .

Алекс скочив на ноги, змахнувши власного ножа. Він ступив позаду здивованого рибалки, впіймав його в замок. Він відчув нечисте волосся, брудний одяг і пікантний запах риб’ячих нутрощів. Він встромив оленячого ножа в кишку чоловіка. Голос чоловіка зойкнув у пронизливому крику.

Неквапливо проводячи лезом до грудей чоловіка, який здригався, Алекс із задоволенням виявив, як і інші його жертви тут і в Коннектикуті, що тривога, яка кипіла в ньому, миттєво зникла — якраз у момент, коли вони померли. Він також зазначив, що роль пораненого рибалки все ще є ефективним способом заспокоїти своїх жертв. Щоправда, він усе ще був трохи занепокоєний повідомленням шерифа — хтось, мабуть, міг помітити його під час останнього вбивства. О, добре, пожартував він сам із собою, йому просто доведеться знайти собі нову ловлю. Можливо, настав час спробувати Джерсі.

Він повільно опустив чоловіка на землю, де той ліг на спину, тремтячи. Алекс глянув на дорогу, але парк усе ще був безлюдний. Він низько нахилився й уважно оглянув чоловіка, з приємною посмішкою на обличчі Алекса. Ні, він ще не зовсім мертвий, хоча незабаром стане, можливо, ще до того, як на нього почнуть працювати ворони.

Можливо, ні.

Алекс знову піднявся на доріжку й випив другу чашку кави — ця йому надзвичайно сподобалася; Сью була справді майстром кавоварки еспресо. Потім він ретельно змив кров з ножа. Не лише тому, що він не хотів жодних доказів, які б пов’язували його зі злочином, а просто тому, що Алекс добре засвоїв свій урок; він завжди змащував, сушив і точив.


Пізніше того вечора Алекс Моллан повернувся додому та побачив , що «60 хвилин» Джессіка та Сью сидять на дивані перед трубкою та їдять величезну миску попкорну. Він був задоволений, що в шоу йдеться про службові злочини державного підрядника, а не про вбивство чи зґвалтування чи щось, що могло б засмутити маленьку дівчинку. Він міцно обійняв їх обох.

«Гей, Джессі-Бессі, як там найкраща донька в світі?»

«Скучив за тобою, тату. Сьогодні ми з мамою пекли пряники для хлопчиків і дівчаток, а я зробила собаку».

Він підморгнув Сью й побачив на її обличчі, що вона рада, що застала його в такому гарному настрої. Вона була ще більше задоволена, коли він сказав їй, що вся риба, яку він спіймав, була нижчою за розміром і йому довелося викинути її назад. Вона була спортсменом, але риба для неї була першою стравою, яку подавав чоловік у чорному піджаку, який спритно очищав її від кісток, а ви попивали гарне холодне біле вино.

«Ти приніс мені щось, тату?» — скромно спитала Джессіка, схиливши голову й розпустивши довге світле волосся на плечі.

Алекс подумав, як він часто робив: колись вона стане серцеїдкою.

«Звичайно».

«Щось для нашої колекції?»

«Так».

Він покопався в кишені й простягнув їй подарунок.

«Що це, тату? О, це взагалі круто!» — сказала вона, і його серце загуло від задоволення, побачивши, як вона бере годинника в руку. «Дивись, мамо, це не просто годинник. У ньому компас. І підходить на пояс. Це гарно!»

"Тобі це подобається?"

«Саме для нього я зроблю спеціальну коробку», – сказала дівчина. «Я радий, що ти вдома, тату».

Його донька міцно обійняла його, а потім Сью покликала їх із їдальні, сказавши, що вечеря готова і не могли б вони підійти та сісти.

Н ОКТУРН


Пізня ніч на західній стороні Манхеттена.

Молодий поліцейський проходив повз Центральний парк, крізь туманне весняне повітря, розмірковуючи, де поділася та злива, яку обіцяв метеоролог Channel 9.

Патрульний офіцер Ентоні Вінченцо повернув на захід. Він перетнув Коламбус, а потім Бродвей, напівприслухаючись до шуму з динаміка/мікрофона свого Motorola Handi-Talkie, пришпиленого до плеча його форменної блузи під чорним дощовиком.

Він глянув на годинник. Близько одинадцятої вечора. — Чорт, — огризнувся він і пішов швидше. У нього був поганий настрій, оскільки він провів більшу частину свого туру в дільниці, друкуючи протокол про арешт, а потім супроводжуючи злочинця — молодого ланцюгового злодія — до Бельв’ю, тому що після того, як він набрид був ошийником. Він, напевно, проковтнув увесь свій запас, перш ніж Тоні нагнав його, щоб прокуратура не додала до крадіжки кількість наркотиків. Тепер він не тільки пішов би вниз для удару або рок, але він мав трубку смоктати його кишечник чистий. Деякі люди. людина

У всякому разі, через нашийник поліцейський пропустив найкращу частину свого удару.

Щовечора в останню годину свого туру Тоні Вінченцо випадково навмисно опинявся, що кружляв навколо кварталу West Seventies, де якраз був Нью-Йоркський концертний зал, темно-коричнева аудиторія минулого століття. Будівля була погано звукоізольована. Тож, підійшовши до вікна, він легко міг почути виступи. Тоні вважав це перевагою роботи. І він відчував на це право; він хотів бути поліцейським з дитинства, але не будь-яким — детективом. Проблема полягала в тому, що йому було лише близько двадцяти, і такому юнаку зараз було просто важко отримати золотий щит. Йому доведеться пройти ще чотири чи п’ять років нудного патрулювання, перш ніж його навіть почнуть розглядати як кандидата в детективний відділ.

Тож поки він був змушений йти такт, він збирався йти такт своїм шляхом. З пільгою чи двома. Забудьте про безкоштовні пончики та каву; він хотів музики.

Що він любив майже так само сильно, як любив бути поліцейським.

Будь-яка музика. У нього були компакт-диски Squirrel Nut Zippers. У нього були платівки Тоні Беннетта п’ятдесятих років і диски Джанго Рейнхардта сорокових. У нього була Даяна Росс на 45-х, а Фетс Уоллер на 78-х. У нього був «Білий альбом» «Бітлз» у всіх відомих людству форматах: компакт-диски, платівки, вісім доріжок, касети, бобіни. Якби вони продавали його на фортепіано, у нього теж був би такий.

Тоні навіть любив класичну музику і з тих пір любив він був дитиною. Що, якщо ви виросли в Бей-Рідж, Бруклін, було ризикованою справою і могло призвести до того, що вас погано полуплять на парковці після школи, якщо ви комусь у цьому зізнаєтеся. Але послухайте, що він зробив, і визнайте, що він зробив. Ця любов прийшла йому від батьків. Його мати працювала органістом похоронного салону до того, як завагітніла першим із трьох старших братів Тоні. Вона залишила роботу, але продовжувала грати вдома для сім’ї на їхньому старому піаніно у вітальні їхнього будинку на Четвертій. Батько Тоні теж знав музику. Він грав на концертині та цитрі та мав, мабуть, тисячу платівок, переважно оперних і класичних італійських пісень.

Сьогодні ввечері, підходячи до пожежної драбини концертної зали, де він любив сідати, щоб послухати виступ, він почув фінал симфонії, супроводжуваний захопленими оплесками та вигуками. Як він бачив з афіші, з’являвся Новий американський симфонічний оркестр, і вони грали програму, яка складалася лише з Моцарта. Тоні сердито клацнув язиком, вибачаючись, що пропустив шоу. Тоні подобався Моцарт; його батько грав на платівці «Дон Жуан», поки вона не зносилася. (Старий ходив по вітальні, киваючи в такт музиці, бурмочучи: «Моцарт хороший, Моцарт хороший».)

Публіка розходилася. Тоні взяв листівку про майбутній концерт і вирішив розвісити біля дверей сцени. Іноді йому доводилося спілкуватися з музикантами, і це могло бути великим ударом.

Він підійшов до рогу, повернув праворуч і потрапив прямо в середину завалу.

За двадцять футів від нього молодий чоловік у лижній масці, спортивних кросівках і бігових кросівках тримав пістолет, що стирчав із передньої сумки його чорного світшота, на високому бездоганному чоловікові в смокінгу — одному з музикантів, років п’ятдесяти п’яти. або так. Грабіжник шукав свою скрипку.

«Ні, — вигукнув чоловік, — не бери. Ви не можете!»

Витягнувши свій службовий Глок, присівши навпочіпки, Тоні промовив у свій мікрофон: «Портабель три вісім вісім чотири, триває пограбування в Севен Севен і Ріверсайд. Потрібна негайна резервна копія. Підозрюваний озброєний».

Злочинець і жертва почули і повернулися до Тоні.

Очі грабіжника розширилися від страху, коли поліцейський ще більше впав у дворучну позицію для вогню. «Руки в повітря!» — скрикнув він. «Зараз! Зробіть це зараз!"

Але хлопчика охопила паніка. Він на мить завмер, а потім розмахнув музикантом перед собою, щитом. Високий чоловік продовжував відчайдушно стискати футляр від скрипки.

«Будь ласка! Не беріть!»

Тремтячи руками, Тоні спробував навести приціл на голову грабіжника. Але та маленька шкіра, яку було видно, була такою ж чорною, як маска, і він зливався з тінями на вулиці. Не було чіткої мети.

«Не рухайся», — сказав хлопець хрипучим голосом. «Я вб'ю його».

Тоні підвівся, підняв ліву руку долонею назовні. "Добре-добре. Подивіться, ніхто не постраждав", - сказав він. «Ми можемо це вирішити».

Здалеку завили сирени.

«Дай!» — огризнувся хлопець до музиканта.

"Немає!" Високий чоловік обернувся й замахнувся кулаком на голову хлопця.

«Не треба!» Тоні заплакав. Напевно, він почує тріск пістолетного пострілу й побачить, як чоловік упав. Тоді Тоні довелося б намалювати ціль і натиснути на курок власного пістолета, здійснивши своє перше вбивство під час виконання службових обов’язків.

Але хлопець не стріляв. Саме тоді двері сцени розчинилися, і з півдюжини інших музикантів вийшло. Вони побачили, що відбувається, і в паніці розбіглися — дехто між Тоні та грабіжником. Хлопець вирвав скрипку з рук музиканта, повернувся і втік.

Тоні підняв свій пістолет і крикнув: «Стій!»

Але дитина йшла далі. Тоні прицілився на спину й почав натискати на спусковий гачок. Тоді він зупинився й опустив рушницю. Він зітхнув і помчав за хлопчиком, але грабіжник зник. Через мить Тоні почув, як запустився двигун автомобіля, і старе сіре авто — він не бачив номерів чи марки — відкотилося від бордюру й зникло в центрі міста. Він викликав утечу та підбіг до музиканта, якого пограбували, допоміг йому підвестися. «З вами все гаразд, сер?»

«Ні, я не в порядку», — виплюнув чоловік, тримаючись за груди. Він зігнувся в агонії. Обличчя його було яскраво-червоне, а з чола стікав піт.

«Ти застрелений?» — спитав Тоні, думаючи, що, можливо, не почув би пістолета, якби це був лише двадцять два чи двадцять п’ять.

Але музикант мав на увазі не це.

Звуживши очі від люті, він випростався. — Ця скрипка, — сказав він рівно, — була Страдіварі. Він коштував понад півмільйона доларів». Він повернув свій пронизливі очі на Тоні. «Чого, в біса, ви не застрелили його, офіцере? чому »


Сержант Вік Вебер, наглядач Тоні, був першим на місці події, а за ним двоє детективів з дільниці. Потім, оскільки стало відомо, що Едуарда Піткіна, диригента, композитора та першого скрипаля Нової американської симфонії, вкрали його безцінний інструмент, з’явилося чотири детективи зі штабу. І ЗМІ, звичайно. Тонни медіа.

Піткін, як і раніше бездоганний, за винятком легкої розриви на штанях у мавпячому костюмі, стояв, схрестивши руки, і гнів вирізнявся на його обличчі. Здавалося, у нього були проблеми з диханням, але він відмахнувся від медиків, ніби лякав дратівливих мух. Він сказав Веберу: «Це неприйнятно. Цілком».

Вебер, сивий і схожий радше на військового, ніж на сержанта поліції, намагався пояснити. "Містер. Піткіне, мені шкода вашої втрати...

« Втрата? Ви робите так, ніби мою MasterCard вкрали».

«...але офіцер Вінченцо більше нічого не міг зробити».

«Цей хлопець збирався мене вбити, а він, — Піткін кивнув у бік Тоні, — дозволив йому втекти. З моєю скрипкою. Такого інструменту в світі немає».

«Не зовсім так», — подумав Тоні, чоловік, вихований батьком, який любив подавати музичні дрібниці за обіднім столом, а його мати — тортелліні. Він згадав, як чоловік урочисто сказав своїй дружині і Діти, існувало близько шестисот скрипок Антоніо Страдіварі — приблизно вдвічі менше, ніж виготовив італійський майстер. Наразі Тоні вирішив не ділитися цим ласим шматочком зі скрипалем.

«Все було за правилами», — продовжив Вебер, не дуже цікавлячись унікальністю вкраденого товару.

«Ну, книжку треба змінити», — різко сказав Піткін.

«У мене не було чіткої мети», — сказав Тоні, розгніваний тим, що йому довелося захищатися перед цивільним. «Ви не можете стріляти підозрюваним у спину».

«Він був злочинцем», — сказав Піткін. «І, Боже мій, це було не так, ніби... . . Я маю на увазі, він був чорним».

Обличчя Вебера завмерло. Він глянув на головного детектива, круглого чоловіка років сорока, який закотив очі.

— Вибачте, — швидко сказав Піткін. «Це просто жах, коли хтось штовхає пістолет тобі в ребра».

«Гей», — вигукнув репортер із натовпу. «Як щодо заяви?»

Тоні збирався щось сказати, але детектив сказав: «Зараз жодних заяв. За півгодини начальник дасть прес-конференцію».

Інший детектив підійшов до Піткіна. «Що ви можете розповісти про нападника?»

Піткін на мить замислився. «Я припускаю, що він був близько шести футів…»

«Шість-два», — виправив Тоні. «Він був вищий за вас». О п’ятій сьомій Тоні Вінченцо добре спостерігав за ростом.

Піткін продовжив: «Він був важким». Погляд на Вебер. «Він був афроамериканцем. Він був у чорній лижній масці та чорному спортивному одязі».

— І червоно-чорні туфлі Nike Air, — сказав Тоні.

«І дорогий годинник. Rolex. Цікаво, кого він убив, щоб отримати це?» Тепер Тоні подивився. «Цікаво, кого він збирається вбити наступним? Тепер, коли він утік».

"Будь-що інше?" — діловито запитав детектив.

«Почекай. Я щось пам'ятаю. На руках у нього був порошок. Білий порошок».

Детективи перезирнулися. Один сказав: «Наркотики. Кокс. Можливо, героїн. Ймовірно, вам потрібне виправлення, і ви опинилися не в той час і не в тому місці. Гаразд, сер, це корисно. Це дасть нам з чого почати. Ми займемося цим».

Вони поспішили до свого чорного форда й помчали геть.

До Вебера, Тоні та скрипаля підійшла молода жінка в червоній сукні. "Містер. Піткін, я з мерії», – оголосила вона. «Його честь попросив мене передати йому найглибші вибачення від імені людей Нью-Йорка. Ми не зупинимось, поки не повернемо ту скрипку і не посадимо вашого нападника за ґрати».

Але Піткін анітрохи не заспокоївся. Він виплюнув: «Ось що я отримую, коли приїжджаю в такі місця. . . .” Він кивнув у бік концертної зали, хоча, можливо, мав на увазі все місто. «Відтепер я займаюся лише студійною роботою. Яка користь від виконання? Аудиторія сидить, як колода, кашляє, чхає, вже не вдягається. Чи знаєте ви, як це грати Брамса для людей, які носять сині джинси і футболки? . . . А потім щоб це сталося!»

— Ми зробимо все можливе, сер, — сказала вона. "Я обіцяю тобі."

Скрипаль її не чув. «Ця скрипка. Це коштувало більше, ніж мій міський будинок».

«Ну...» почала вона.

«Це було зроблено в 1722 році. На ньому грав Паганіні. Вівальді володів ним протягом п'яти років. Це було в ямі під час першої вистави «Богема». Він акомпанував Карузо та Марії Каллас, і коли Домінго попросив мене грати з ним в Альберт-Холі, я грав на цьому інструменті. . . .” Його погляд перевів на Вебера й із щирою цікавістю запитав: «Ти розумієш, що я кажу?»

— Не зовсім так, сер, — весело сказав сержант. Потім він звернувся до Тоні. «Іди сюди, я хочу з тобою поговорити».


«Ви знаєте музику. Хто, в біса, цей хлопець?» — запитав його Вебер, коли вони разом стояли під пожежними сходами. Дощу все ще не було, хоча туман перетворився на густий холодний туман.

«Піткін? Він диригент і композитор. Ти знаєш. Як Бернштейн».

"ВООЗ?"

«Леонард Бернштейн. Вестсайдська історія. »

«Ой. Ви маєте на увазі, що він знаменитий».

«Думайте про нього як про Міка Джаггера класичної схеми».

«Блядь. Очі світу на нас, га?»

"Я вважаю."

«Скажи мені правду. Ви не могли затримати злочинця?»

— Ні, — сказав Тоні. «Коли він дивився на мене, у мене не було чіткої мішені, а фон був нечистим. Слизняк міг піти куди завгодно. Після цього у мене залишилася тільки його спина».

Вебер зітхнув, і його обличчя стало ще більш незадоволеним, ніж зазвичай. «Ну, нам просто доведеться взяти тепло». Він глянув на годинник. Була близько півночі. «Ваш тур закінчено. Напишіть звіт і повертайтеся додому».

Тоні підняв руку. «Мені потрібна послуга».

"Що?"

«Мої одинадцять вісімнадцять».

Анкета до детективного відділу. В даний час працює близько трьох тисяч інших програм. Або, що вірогідніше, під три тисячі інших заявок.

Хитрий старий сержант підхопив. Він посміхнувся. Одна річ, яка могла змусити вашу програму перетасувати на вершину колоди, це виявлення демонстративного злочинця — скажімо, серійного вбивці чи стрільця, який убив поліцейського чи черницю.

Або хлопець, який вкрав скрипку на півмільйона баксів і збентежив мера.

«Ти хочеш отримати частину справи», — сказав Вебер.

«Ні, — відповів Тоні, не посміхаючись, — я хочу все».

«Ви не можете мати все це. Ви можете мати чотири години. Половина туру. Але без понаднормової роботи. А ви працюєте з детективами». Сержант подивився в очі молодому поліцейському. «Ти ж не збираєшся працювати з детективами?»

"Немає."

Вебер сперечався. "Гаразд. Але послухай — щоб це спрацювало, Вінченцо, нам потрібен злочинець. Не тільки клята скрипка». Він кивнув у бік жінки з кабінету мера. «Їм потрібен хтось, щоб розіп’яти».

«Зрозумів».

"Рухатися. Годинник йде».

Тоні рушив на схід, до будинку дільничного. Але він зупинився і повернувся до Піткіна та помічника мера. Він подивився на музиканта. «Треба запитати. Ви згадали Паганіні?»

Моргання. «Я знав, так. Що з цим?»

«Ну, я отримав історію Паганіні. Бачите, одного разу друзі вирішили його трохи пошматувати. . . . І що вони зробили, так це вони написали скрипковий твір, який був настільки складним, що його неможливо було зіграти. Мовляв, людські руки так просто не діяли б. Вони залишили його на пюпітрі й запросили його до себе. Паганіні заходить до кімнати й дивиться на музику, потім йде в куток, бере цю скрипку й налаштовує її. Потім, зрозумійте, він дивиться на своїх друзів і посміхається. І він грає все ідеально. З пам'яті. Здув їх. Це чудова історія чи що?»

Піткін якусь мить холодно дивився на Тоні. «Ви повинні були застрелити цього чоловіка, офіцере». Він відвернувся і сів у свій лімузин. «Шеррі-Нідерланди», — сказав він. Двері зачинилися.


Тоні зателефонував Джін Марі з відділку і сказав їй не чекати. Був на особливому завданні.

«Це не небезпечно, правда, люба?»

«Ні, вони просто хочуть, щоб я допоміг у справі з цим музичним фанатом».

«Справді? Це чудово."

"Поспи трохи. Люблю тебе».

«Я теж люблю тебе, Тоні».

Потім він перевдягнувся у вуличний одяг і на власному автомобілі поїхав у місто. Джинси та кросівки були лише для комфорту; він не міг працювати під прикриттям, куди збирався — у більярдний зал Johnny B на 125-й вулиці — оскільки Тоні був єдиним білим обличчям у цьому місці. І ніхто не писав поліцейського на ньому так чітко, як Тоні Вінченцо. Але це не мало значення. Він був тут не для того, щоб когось обдурити. Він достатньо довго працював на вулиці, щоб знати, що є лише один спосіб отримати інформацію від людей, які інакше не були б схильні її вам давати: купівля-продаж. Звісно, у нього не було жодних доносних грошей, оскільки він був просто патрульним, але він думав, що має якийсь оборотний тендер, щоб робити покупки.

«Гей, Семе», — покликав він, підходячи до бару.

«Ей, Тоні. Що тут робиш?» — хрипким голосом запитав сивочолий старий бармен. «Шукаєте гру?»

«Ні, я шукаю мудака».

«Хе. Тут їх багато».

«Ні, мій хлопчик пішов на землю. «Сьогодні ввечері щось поцупив і втік від мене».

«Особисте, га?»

Тоні не відповів. «То як ваш брат?»

«Біллі? як ти думаєш Як вам сподобалося, що ви провели чотири роки в камері десять на десять і дивилися ще на чотирьох?»

«Мені б це ані трохи не хотілося. Але я також не хотів би бути касиром, якого він погрожував застрелити».

«Так, добре. Він не застрелив її, чи не так?»

«Скажи мені, як хлопцеві Біллі хотілося виглядати, можливо, на трьох , а не на чотирьох?»

Сем налив пива для Тоні. Він випив половину.

— Не знаю, — сказав Сем. «Б’юся об заклад, що він хотів би мати один рік замість чотирьох».

Тоні на хвилину замислився. «Як звучить вісімнадцять місяців?»

«Ти побитий коп. Ти можеш це зробити?»

Тоні вирішив, що в цьому він підтримає мера. На кону був культурний Нью-Йорк. «Так, я можу це зробити».

«Але слухайте. Я не отримаю свою дупу за те, що я наводив поганих хлопців».

«Я бачив його в дії. не хвилюйся Немає резервного копіювання. Жодних бандитських кольорів. Він також обрав не того хлопця і збирається їхати на довгий-довгий час. Він буде старим і сивим, перш ніж вийде з Оссінінга».

"Гаразд. У вас є ім'я?»

"Без назви."

«Як він виглядає?» — запитав Сем.

Тоні запитав: «Я виглядаю так, ніби бачу крізь лижні маски?»

«О».

«Йому шість-два, плюс-мінус. Важка. Був одягнений у чорні сніданки та чорно-червоні туфлі Nike Air. Ну і фальшивий Rolex».

Тому що жоден шахрай не був настільки дурним, щоб носити годинник за три тисячі доларів на роботі — надто легко заплутатися або загубитися.

«І він гравець у більярд».

"Ти це знаєш?"

"Я знаю це."

Бо що б не думали детективи з центру міста, Тоні знав, що Піткін бачив на своїх руках крейдяний пил. Жоден торговець наркотиками чи наркоман не став би настільки необережним із кока-колою чи смоком, щоб на руках залишилися помітні сліди. А якби й зробив, то злизав би їх за секунду. Ось чому Тоні був тут — він знав, що злочинець мав бути серйозним гравцем у більярд, якщо мав на руках крейду перед такою роботою. І хоча в Нью-Йорку було багато більярдних салонів, було небагато таких, які обслуговували серйозних гравців, і все менше було таких, які обслуговували серйозних темношкірих гравців.

Але після довгих роздумів бармен сумно похитав головою. «Чоловіче, я б хотів сказати, що бачив його. Але ви знаєте Uptown Billiards?»

«На Лекса?»

— Так, — сказав Сем. «Сьогодні ввечері у них був турнір. П'ять сотень баксів. Знаю, що там було багато гравців. Перевір. Поговоріть з Ізз. Маленький чувак висить ззаду. Скажи йому, що ти мене знаєш, і це круто».

«Гаразд, все виходить, я поговорю з D з C. Збийте свого брата з ніг».

«Дякую, чувак. Гей, хочеш ще пива?»

«У вас все ще є Смокі Робінсон на коробці?» Він кивнув на музичний автомат.

Сем обурено насупився. «Звичайно знаю».

«Добре. Я візьму перевірку на дощ».


У приймальні Більярду в Більярді Тоні було набагато крутіше, але він знайшов Ізз, яка була маленькою і була позаду, хоча й не просто тусувалася; він знімав зухвалу молоду акулу від доброї пачки купюр підмітати стіл у вісім куль, навіть не звертаючи особливої уваги. Після того як він поклав гроші в кишеню й побачив, як невдаха вислизнув із вітальні, Ізз повернулася до Тоні й підняла вищипану брову.

Тоні представився й назвав ім’я Сема.

Ізз подивилася на нього, наче на голу стіну. — продовжував Тоні. «Я когось шукаю». Він описав злочинця.

Без жодного слова Ізз відступила й подзвонила. Тоні чув достатньо розмови, щоб знати, що він подзвонив Сему та підтвердив історію.

Він повернувся до столу і поклав кулі.

«Так, — сказала Ізз, — такий хлопець був тут раніше. Я пам'ятаю Rolex. Зняв і залишив на штанзі, коли він грав, щоб я знав, що це підробка. Він був хороший, але вимив другий раунд. Він занадто старався, розумієш, що я кажу? Ви не можете ніколи не виграти, ви граєте саме так. Як тільки ви починаєте намагатися, ви вже програли».

«Він тут висить?»

"Дещо. Я бачив його навколо. Здебільшого він тримається поодинці».

"Як його звуть?" Тоні попрощався з п’ятьма двадцятими.

Ізз підійшла до бару й погортала розмоклий стос паперів із затертими вухами. Учасників турніру, вгадав Тоні. «Девон Вільямс. Так, це він. Я знаю всіх тут».

Ще 100 доларів перейшли з рук в руки. «Отримав його адресу?»

«Ось.»

Це було на 131-й вулиці, лише за чотири квартали.

«Дякую, чувак. Пізніше».

Ізз не відповіла. Він занурив два м’ячі під час перерви, один із смугами, інший суцільний. Він обійшов стіл, бурмочучи: «Рішення, довбані рішення».

Надворі Тоні стояв на Лексінгтон-авеню й дискутував. Якби він викликав підкріплення, вони б знали, що відбувається, і детективи налетіли б, як яструби. За хвилину вирвали б у нього справу. Хтось інший взяв би нашийник, і його шанс отримати підвищення за допомогою його детективної програми зник би.

Гаразд, вирішив він. Я впораюся з цим сам.

І ось, озброївшись своїм «Глоком» і запасним револьвером, прив’язаним до щиколотки, Тоні Вінченцо занурився в житловий район Гарлема. Туман і повітря були тут важкі, поглинаючи звуки міста. Він був ніби в іншому часі або в іншому місці — можливо, в лісі чи в горах. Тихо, дуже тихо і моторошно. До нього дійшло слово. Термін, який колись використав його батько, говорячи про музику: ноктюрн. Тоні не був упевнений, що це означає, але він знав, що це пов’язано з ніччю. І він думав, що це пов’язано з чимось мирним.

Що було до біса смішно, вирішив він. Ось він ішов, щоб самотужки затримати озброєного та небезпечного злочинця. І він думав про спокійну музику.

Ноктюрн . . .

Через п’ять хвилин він був у будинку Девона Вільямса.

Він зменшив гучність свого динаміка/мікрофона Motorola та прикріпив його до плеча своєї шкіряної куртки, де, навіть якщо він був підстрелений і впав, він все одно міг викликати офіцера 10-13 потребує допомоги. Він причепив свій щит до кишені піджака й витягнув свій «Глок».

Проліз у вестибюль, почитав довідник. Вільямс жив в одній із квартир на першому поверсі. Тоні знову вийшов надвір і піднявся пожежними сходами. Вікно було відчинене, але штори були засунуті. Він не міг чітко бачити всередині, хоча мигцем побачив Вільямса, який заходив у те, що, здавалося, було кухнею. Бінго!

Він ніс футляр для скрипки й усе ще був у поту. Це означало, що він, ймовірно, все ще буде озброєний.

Глибокий вдих.

Гаразд, що нам робити? Резервне копіювання чи ні?

Немає . . . Шанс, який випадає раз у житті. Я роблю це сам, я отримую золотий щит.

Або бути вбитим.

Не думай про це.

Просто піти!

Тоні мовчки заліз через вікно в маленьку вітальню. Він відчув запах кислої їжі та брудного одягу. Він повільно рушив у коридор і зупинився біля кухні. Витер піт з руки з пістолетом.

Гаразд, зроби це.

один . . .

Два. . .

Тоні завмер.

З кухні лунала музика.

Скрипкова музика.

Трохи скрипить, трохи скрипить. Звук іржавих дверей. Але потім, коли гравець працював над деякими гамами, тон став плавним і дзвінким. Тоні, Серце, що калатало, притиснуте до стіни, схилив голову, почувши, як скрипаль переривається на якісь джазові рифи.

Отже, всередині було двоє людей, а може й більше. Ймовірно, паркан Вільямса. А може навіть покупець Strad. Чи означало це більше зброї?

Тепер резервне копіювання?

Ні, подумав Тоні. Запізно. Нічого не залишається, як взяти комір.

Він крутнувся за ріг, присівши. Рушниця на рівні очей.

Він крикнув: «Стій! Усі!»

Але не було всіх.

Був лише високий, кремезний Девон Вільямс, який тримав скрипку під підборіддям і стискав смичок у правій руці. Задихаючись від шоку при вході Тоні, відкритий рот, широко розплющені очі.

«Чоловіче, ти налякав мене до лайна». Його плечі повільно опустилися, і він зітхнув. «Чоловіче, це ти. Поліцейський».

«Ви Девон Вільямс?»

«Так, це я».

"Покласти його вниз."

Він повільно поставив скрипку на стіл.

«Спорожніть кишені».

«Ей, чувак, тихше шумі. В іншій кімнаті є діти. Вони сплять».

Тоні розсміявся над суворим наказом хлопця.

"Хто-небудь ще?"

«Ні, тільки діти».

«Ти б не збрехав мені зараз, чи не так?»

«Ні, чоловіче». Він огидно зітхнув. "Я не брешу."

«Спорожніть кишені. Я не збираюся тобі повторювати».

Він зробив.

«Де шматок?» — огризнувся Тоні.

"Якого?"

«Не будь милим. Ваш пістолет».

«Пістолет? У мене його немає».

«Я бачив це сьогодні ввечері. У концертному залі».

Вільямс показав на стіл. «Це я використовував». Він показав на сигару з жувальної гумки, загорнуту в целофан. «Я просто тримав його в кишені. Одного разу я це бачив у фільмі».

«Не дуріть мене».

"Я не." Він вивернув навиворіт кишені та кишеню толстовки. Вони були порожні.

Тоні одягнув на нього наручники, а потім уважно подивився на Вільямса. «Скільки тобі років?»

«Сімнадцять».

«Ти живеш тут?»

«Так».

«Один?»

«Ні, чоловіче, я ж тобі сказав, діти».

«Вони ваші?»

Він засміявся. «Вони мої брати і сестра».

«Де твої батьки?»

Ще один сміх. «Де б вони не були, їх тут немає».

Тоні прочитав йому права Міранди . Думати: отримав злочинця, отримав скрипку, і ніхто не постраждав. До наступного циклу я стану детективом Вінченцо.

«Слухай, Девон, ти даси мені назву свого паркану, і я скажу прокурору, що ти співпрацював».

«У мене немає огорожі».

«Бігня. Як ти збирався перенести скрипку без огорожі?»

«Не збирався продавати його, чоловіче. Я вкрав його для себе».

"Ви?"

«Те, що я кажу. Грати. Заробити в метро».

«Бухня».

«Це правда».

«Навіщо ризикувати тяжкими часами? Чому ти просто не купив? Це не схоже на Beemer. Міг забрати в ломбарді за дві-три купюри».

«О, так, де я візьму триста? Мій старий, він пішов, а моя мама пішла з хто, чорт знає, з яким хлопцем, і я залишився з дітьми, нам потрібна їжа, одяг і дитячий догляд. Так за що я куплю скрипку , чоловіче? У мене немає грошей».

«Де ти навчився грати? В школі?"

«Так, у школі. Мені теж було добре». Він посміхнувся, і Тоні вловив блиск золотого зуба.

«І ти що, кинув роботу?»

«Коли тато пішов, так. Пару років тому».

«І ти щойно вирішив знову грати на скрипці? Тому що на цьому можна заробити більше грошей, ніж на пулі. правильно?»

Вільямс кліпав очима. Потім сердито зітхнув, усвідомлюючи, як він був зроблений. «Того, що мені платять за складання ящиків в A&P, цього просто недостатньо, чоловіче». Він заплющив очі й гірко засміявся. «Отже, я йду в систему. . . . пекло Ніколи не думав, що це станеться зі мною. Чоловіче, я дуже намагався триматися осторонь. Я просто хотів заробити достатньо, щоб привезти сюди свою тітку. З Північної Кароліни. Щоб допомогти доглядати за дітьми. вона сказала, що переїде, але не має грошей. Коштує пару тисяч».

«Ви знаєте, що вони кажуть: не робіть злочину, ви не можете потратити час».

«Черт». Вільямс дивився на скрипку, в його очах був цікавий погляд, майже туга.

Тоні подивився на темні очі юнака. Він сказав: «Скажу тобі, що я зроблю. Я зніму ці манжети на кілька хвилин, ти хочеш трохи пограти, востаннє».

Ледь помітна усмішка. "Так?"

«Звичайно. Але я кажу тобі, якщо ти рухаєшся на дюйм так, як мені не подобається, я припаркую один тобі в дупу».

«Ні, чоловіче. Я спокійний."

Тоні зняв манжети й відступив, націливши глок на свого полоненого.

Вільямс взяв скрипку й заграв ще один риф. Він починав відчувати це. Цього разу звук був набагато дзвінкішим, повнішим. Він розпочав «Go Tell Aunt Rhody» і зіграв кілька її варіацій. Потім кілька невеликих класичних вправ. Якийсь Бах, подумав Тоні. Також трохи "Ain't Misbehavin'". І кілька творів, які він пам’ятав, грала його мати, коли він був хлопчиком. Нарешті Вільямс закінчив, зітхнув і кинув інструмент у футляр. Він кивнув у його бік. «Смішно, чи не так? Ти думаєш про те, щоб щось вкрасти місяцями й місяцями, і нарешті зважишся це зробити, і що стається, але ти вчиняєш якусь стару лайно, як це, все зіпсоване й таке інше».

Тоні теж подивився на порізи в дереві, подряпини, потерту шию.

Це коштувало більше, ніж мій міський будинок. . . .

«Гаразд, сину, пора йти». Він підняв наручники зі столу. «Ми запросимо когось із соціальних служб, щоб піклуватися про дітей».

Усмішка зникла з обличчя Вільямса, коли він подивився в бік спальні. — Чоловіче, — сказав він. «Чоловік».


Фойє готелю Sherry-Netherland здалося Тоні Вінченцо досить суворим, який оцінював якість готелів за тривалістю «щасливої години» та квадратними метрами хромованого вестибюля. Але це була територія багатих людей, і що він знав про багатих людей?

Воно теж було маленьке. І він виглядав ще меншим, тому що був заповнений репортерами та копами. Разом із жінкою в червоній сукні — та з мерії. Тут також був сержант Вебер, який виглядав розлюченим, тому що його викликали з ліжка о другій годині ночі , щоб з’явитися на виставці собак і поні для мудака, яким би відомим він не був.

Тоні зайшов у вестибюль, несучи під пахвою скрипку. Він зупинився перед Вебером, чий вічно насуплений брови трохи поглибився, коли він відмахувався від запитань репортерів.

Сяючи, Едуард Піткін із зачіскою, одягнений у костюм і краватку, Ісус у цю годину вийшов із ліфта й потрапив у сяйво світла. Він підійшов вперед, щоб взяти скрипку. Але Тоні не пропонував йому цього. Натомість він лише потиснув музикантові руку.

Піткін на мить замовк, а потім, знаючи про пресу, знову посміхнувся й сказав: «Що я можу сказати, офіцер? Дуже дякую."

"Для чого?"

Ще один удар. «Ну, за те, що повернув мій Страдіварі».

Тоні коротко засміявся. Піткін насупився. Тоді поліцейський махнув убік натовпу. «Давай, не соромся».

Девон Вільямс, одягнений у форму A&P і робоче взуття, незграбно йшов крізь ліс репортерів.

Піткін повернувся до Вебера. «Чому він не в наручниках?» — лютував він.

Сержант подивився на Тоні, мовчки поставивши те саме запитання.

Тоні похитав головою. «Я маю на увазі, чому я мав наручники на того хлопця, який знайшов твою скрипку?»

"Він . . . що?"

«Розкажіть нам, що трапилося», — вигукнув репортер.

Вебер кивнув, і Тоні підійшов до півмісяця репортерів. Він прочистив горло. «Я помітив злочинця на Сто двадцять п’ятій вулиці, який ніс відповідний інструмент, і кинувся погоню. Цей молодий чоловік, Девон Вільямс, ризикуючи собою, втрутився і взявся за нападника. Йому вдалося врятувати інструмент. Зловмисник втік. Я переслідував його, але, на жаль, він утік».

Він хвилювався, що це може здатися надто відрепетированим, що й було. Але, в біса, всі звикли говорити по-поліцейськи. Якщо ви звучите занадто нормально, вам ніхто не повірить.

Піткін сказав: «Але... . . Мені просто здалося, що він схожий на . . . Я маю на увазі . . . »

Тоні сказав: «Я бачив злочинця без лижної маски. Він зовсім не був схожий на містера Вільямса». Погляд на Піткіна. «Крім того факту, що вони обидва були афроамериканцями. Я попросив містера Вільямса приєднатися до нас тут, щоб він міг отримати свою винагороду. Він сказав, що ні, але я наполіг, щоб він прийшов. Я вважаю, що хорошу громадянську позицію слід заохочувати».

Репортер подзвонив: «Скільки коштує винагорода, містере Піткін?»

«Ну, я не мав. . . це п'ять тисяч доларів».

"Що?" — прошепотів Тоні, нахмурившись.

— Але десять, якщо інструмент неушкоджений, — швидко додав Піткін.

Тоні передав йому футляр. Музикант різко повернувся і підійшов до столика біля стійки реєстрації. Він відкрив футляр і уважно оглянув скрипку.

Тоні подзвонив: «Все гаразд?»

«Так, так, він у відмінній формі».

Вебер скручував палець у бік Тоні. Вони ступили в кут вестибюлю. «То що, в біса, відбувається?» — буркнув сержант.

Тоні знизав плечима. «Тільки те, що я сказав».

Сержант зітхнув. «У вас немає злочинця?»

"Пішов."

«І дитина отримала скрипку. Не ти. Це нічого не допоможе вашій програмі».

«Зрозумів це».

Вебер оглянув Тоні з голови до ніг і сором’язливим голосом продовжив: «Але, можливо, ти все одно не хотів би, щоб ця конкретна справа потрапила до звіту, чи не так?»

«Ні, мабуть, я б не став».

«Важка перерва».

— Так, — сказав Тоні. «Жорсткий».

«Привіт, містере Вільямс», — покликав репортер. "Містер. Вільямс?»

Вільямс озирнувся, не звикши до того, що містер поєднується з його прізвищем.

«О, що?» запитав він, підхопивши.

«Чи не могли б ви підійти сюди, відповісти на кілька запитань?»

«Гм, так, мабуть».

Коли молодий чоловік неспокійно йшов до натовпу репортерів, що зростав, Тоні нахилився вперед і з усмішкою на обличчі схопив його за руку. Хлопець зупинився й притулив вухо до Тоні, який прошепотів: «Девоне, мені потрібно повернутися додому, але я просто перевіряю. . . Твоя тітонька приходить сюди, вона готує мені шинку та овець, так?»

«Вона найкраща».

«А решта цих грошей піде на рахунок для дітей?»

Ще одна посмішка із золотими зубами. «Безперечно, офіцере». Вони потисли один одному руки.

Тоні одягнув дощовик, коли Вільямс зупинився перед камерами. Тоні зупинився біля поворотних дверей і озирнувся.

"Містер. Вільямсе, скажи нам: тобі подобається музика?»

«Ага, так. Мені подобається музика."

«Ти любиш реп?»

«Ні, мені це не надто подобається».

«Ви щось граєте?»

«Маленьке піаніно, гітара».

«Після цього випадку ти думаєш, що захочеш взятися за гру на скрипці?»

«Ну, звичайно». Він глянув на Едуарда Піткіна. Музикант озирнувся на юнака, наче з космосу. Поглянувши на Піткіна, Вільямс продовжив: «Я бачив, як люди грають в них і це не здається таким важким. Я маю на увазі, що це лише моя думка, знаєте».

"Містер. Вільямс, ще одне запитання. . .”

Тоні Вінченцо висунувся надвір у ніч, де туман зник і нарешті почав падати дощ — рівномірний і холодний, але дивно тихий. Ніч була ще спокійна. Жан Марі спав, але все одно хотів повернутися додому. Випий пива, запиши диск. Тоні знав, що хотів слухати. Моцарт був хороший. Смокі Робінсон був кращим.

МЕНШЕ -Я ВКЛЮЧАЮЧО ОБРАЗУ


«Ти втратиш цього».

«Тепер я?» — спитав прокурор Денні Трібоу, погойдуючись на стільці й розглядаючи чоловіка, який щойно говорив.

На п’ятнадцять років старший і на сорок фунтів важчий за Трібоу, підсудний Реймонд Гартман повільно кивнув і додав: «За всіма пунктами. Просто як це."

Чоловік поруч з Хартманом торкнувся руки свого клієнта, щоб стримати його.

«О, він не проти провести невеликий спаринг», — сказав Хартман своєму адвокату. «Він може це прийняти. У всякому разі, я просто кажу, як є». Підсудний розстібнув свій темно-синій піджак, синій і насичений, як нічний океан.

Правда полягала в тому, що Трібоу був не проти спарингу. Ні трохи. Чоловік міг говорити все, що забажав. Через зарозумілість цього чоловіка Трібоу не збирався порушувати справу проти Гартмана так енергійно, якби він був сльозливим і розкаяним.

З іншого боку, тридцятип’ятирічний кар’єрний прокурор теж не збирався йти на ноги. Він спрямував погляд на Гартмана й м’яким голосом сказав: — З мого досвіду видно, що те, що здається досить зрозумілим одній людині, може виявитися протилежним. Я переконаний, що присяжні побачать факти по-моєму. Це означає , що ви програєте».

Гартман знизав плечима й подивився на свій золотий годинник «Ролекс». Трибоу підозрював, що його не хвилює час. Він просто сказав: ця одна моя коштовність дорівнює вашій річній зарплаті.

Денні Трібоу носив Casio, і єдине повідомлення, яке можна було отримати від погляду на цей годинник, — це те, що ця зустріч була марною втратою добрих півгодини.

Окрім підсудного, його адвоката та Трибоу, у кабінеті, який був таким маленьким і пошарпаним, як і можна було очікувати для окружного прокурора, сиділо ще двоє людей. Ліворуч від Трібоу був його клерк, красивий чоловік років двадцяти, Чак Ву, який був блискучим, прискіпливим — дехто казав, що нав’язливим — працівником. Тепер він нахилився вперед, друкуючи нотатки та зауваження щодо цієї зустрічі в пошарпаному портативному комп’ютері, з яким був нерозлучний. Використання клавіатури було звичкою, яка зводила з розуму більшість обвинувачених, але вона не мала явного впливу на Рея Гартмана.

Другою з цієї п’ятірки була Адель Віамонте, помічниця прокурора, яка останній рік працювала в Трібоу у відділі насильницьких злочинів. Вона була майже на десять років старша за Трібоу; вона зацікавилася правом пізніше в житті після успішної першої кар’єри: виховувала хлопчиків-близнюків, тепер підлітки. Розум і язик Віамонте були такими ж гострими, наскільки міцною була її впевненість. Тепер вона дивилася поверх засмаглої шкіри Гартмана, підтягнутого живота, сріблястого волосся, широких плечей і товстої шиї. Потім вона звернулася до його адвоката і запитала: «Тож чи можемо ми вважати, що на цій зустрічі з містером Хартманом і його его закінчено?»

Гартман ледве чутно засміявся, ніби студент сказав щось незграбне на уроці, принизлива мотивація була виключно тим, що, як припустив прокурор, Віамонте була жінкою.

Адвокат повторив те, що говорив весь час. «Мого клієнта не цікавить угода про визнання провини, яка передбачає тюремний термін».

Трібоу повторив свою літанію. «Але це все, що ми пропонуємо».

«Тоді він хоче постати перед судом. Він впевнений, що його визнають невинним».

Трибоу не знав, як це станеться. Одного недільного дня в березні минулого року Рей Гартман вистрелив людині в голову. Були речові докази — балістика, залишки пороху на руці. Знайшлися свідки, які поставили його на місці події, розшукуючи потерпілого безпосередньо перед смертю. Повідомлялося про попередні погрози Хартман і заяви про намір завдати шкоди потерпілому. Був мотив. Хоча Денні Трібоу завжди був насторожений щодо результатів справ, які він переслідував, це було так само надійно, як і будь-яке інше, що йому доводилося мати.

І тому він востаннє спробував. «Якщо ти погодишся на вбивство два, я порекомендую п’ятнадцять років».

«Ні в якому разі», — відповів Хартман, сміючись абсурдність пропозиції. «Ти не чув моєї сором’язливості. Жодного тюремного ув'язнення. Я заплачу штраф. Я заплачу великий клятий штраф. Буду виконувати громадські роботи. Але без тюремного терміну».

Деніел Трібоу був струнким чоловіком, незворушним і тихим. У краватці-метелику та підтяжках він виглядав би як вдома. «Пане, — сказав він, звертаючись безпосередньо до Гартмана, — ви розумієте, що я збираюся притягнути вас до відповідальності за навмисне вбивство. У цьому штаті це злочин за особливих обставин, тобто я можу вимагати смертної кари».

«Я розумію, що я не бачу особливого сенсу продовжувати цю маленьку зустріч. На мене чекає обідня зустріч, і, якщо ви запитаєте мене, вам, хлопці та дівчата, краще прислухатись до свого закону — вам, безсумнівно, потрібно це зробити, якщо ви думаєте, що мене засудять».

— Якщо ви цього хочете, сер. Трибоу стояв. Він потиснув руку адвокату, але не підозрюваному. Адель Віамонте глянула на адвоката та клієнта так, ніби вони були клерками, які підрахували її та залишилися сидіти, очевидно, намагаючись утриматися від того, що вона насправді відчуває.


Коли вони пішли, Трібоу відкинувся на стільці. Він обернувся, щоб поглянути у вікно на горбисту місцевість передмістя, яскраво-зелену від кольорів раннього літа. Трібоу розсіяно грався з єдиним витвором мистецтва у своєму кабінеті: дитячим мобільником із зображенням персонажів Вінні-Пуха, приклеєним присоскою до його пошарпаної верхньої частини креденси. Це був його син — ну, був , коли хлопчик, якому зараз десять років, був немовлям. Коли Денні Джуніор втратив інтерес до мобільного, його батько не мав духу викинути його і приніс його сюди в офіс. Його дружина вважала, що це одна з тих дурниць, які він іноді робив, як-от його сумнозвісні практичні жарти або вдягання в костюми для вечірок свого сина. Трібоу не сказав їй, що він хотів мати тут іграшку лише з однієї причини: щоб нагадати йому про його сім’ю під час тих довгих тижнів підготовки та розгляду справ, коли, здавалося, єдина сім’я, яку він мав, — це судді, присяжні, детективи та колеги. .

Тепер він міркував: «Я пропоную йому десять років за можливе вбивство за особливих обставин, а він каже, що ризикне? Я не розумію».

Віамонте похитала головою. «Ні. Не складається. Він би вийшов через сім. Якщо він програє за особливих обставин — а це ймовірно — він може отримати голку».

«Як щодо відповіді?» — спитав із порога чоловічий голос.

«Звичайно». Трібоу обернувся в кріслі й кивнув Річарду Моєру, старшому детективу округу, в кімнату. «Тільки яке питання?»

Мойер помахав Вітамонте та Ву рукою та сів у крісло, надміру позіхаючи.

— Отже, Діку, ти вже з нами набрид? — іронічно запитав Ву.

«Втомився. Надто багато поганих хлопців. У всякому разі, я випадково почув, що ви казали — про Гартмана. Я знаю, чому він не приймає прохання».

"Чому це?"

«Він не може піти в Стаффорд». Головна державна в'язниця, через яку пройшли кілька випускників Школи кримінального переслідування Даніеля Трібоу.

«Хто хоче сидіти у в'язниці?» — запитав Віамонте.

«Ні, ні, я маю на увазі, що він не може. Вони вже точать ручки ложок і шліфують скляні стружки, чекаючи на нього».

Мойєр продовжив, пояснюючи, що двоє босів ОК — організованої злочинності — яких Гартман наслухав, зараз перебувають у Стаффорді. «Ходять чутки, що Хартман не протримається всередині й тижня».

Ось чому він убив жертву в цьому випадку, Хосе Вальдеса. Бідолаха був єдиним свідком проти Гартмана у справі про вимагання. Якби Гартмана визнали винним у цьому, він пішов би до Стаффорда щонайменше на шість місяців — або, очевидно, доки його не вбили б товариші по в’язням. Це пояснило холоднокровне вбивство Вальдеса.

Але прийом Гартмана у в'язниці не був проблемою Трібоу. Прокурор вважав, що у нього просте завдання в житті: зберегти свою країну в безпеці. Таке ставлення суттєво відрізнялося від багатьох інших прокурорів». Вони особисто сприйняли злочини злочинців і кинулися за ними мстиво, сповнені люті. Але для Денні Трібоу судове переслідування не означає бути стрілком; він просто переконувався, що його округ безпечний. Він був набагато більше залучений до спільноти, ніж типовий прокурор. Наприклад, він працював із конгресменами та судами, щоб підтримати закони, які спрощували отримання заборонних приписів проти жорстокого подружжя та встановлювали обов’язкові вироки за кримінальні злочини для злочинців із трьома ударами, будь-кого, хто носив зброю біля школи чи церкви, і водіїв, чиї п'яні спричинили чиюсь смерть.

Звільнити Рея Хартмана з вулиці було нічого більше, ніж ще одна цеглинка в стіні закону та порядку, якому Трібоу був так відданий.

Проте переконання цієї конкретної людини було дуже важливою цеглинкою. На різних етапах свого життя Гартман проходив терапію за рішенням суду, і хоча він завжди обходився діагнозом осудності, лікарі помітили, що він був близький до соціопата, людини, для якої людське життя мало значить.

Це, безперечно, було відображено в його MO. Він був хуліганом і дрібним головорізом, який продавав захист і вимагав недавніх іммігрантів, таких як Хосе Вальдес. І Гартман залякував або вбивав будь-кого, хто погрожував свідчити проти нього. Ніхто не був у безпеці.

«Гартман має гроші в Європі», — сказав Трібоу поліцейському. «Хто за ним стежить, щоб він не попрямував на пляж?» Підозрюваного звільнили під заставу в 2 мільйони доларів, яку він легко вніс, і в нього вилучили паспорт. Але Трібоу пригадав упевнений погляд убивці незадовго до того, коли він сказав: «Ти програєш», і задумався, чи не передав Гартман підсвідоме повідомлення про те, що він збирається кинути зв’язок.

Але детектив Мойєр, пригощаючись печивом, з яким дружина Трібоу знову послала свого чоловіка працювати, сказав: «Нам не варто хвилюватися. У нього є няні, як ви не повірите. Два, повний робочий день. Він переступає межу округу або в аеропорт і, чорт, на ньому браслети. Ці вівсяні пластівці мої улюблені. Чи можу я отримати рецепт?» Він знову позіхнув.

«Ти не куховариш», — сказав йому Трібоу. «Як щодо того, якщо Конні просто зробить тобі коробку?»

«Це теж спрацювало б». Поліцейський вийшов з офісу, щоб знайти злочинців, щоб заарештувати — або поспати, — а Чак Ву супроводжував Віамонте до її офісу, де вони провели вечір, готуючи запитання для voir dire — відбору присяжних.

Сам Трібоу звернувся до обвинувачення та продовжив планувати судовий процес.

Він уважно вивчив факти вбивства Вальдеса і вирішив висунути Хартману три звинувачення. Основою справи — переконанням, якого найбільше хотів Трібоу — було вбивство першого ступеня. Це було навмисне вбивство, і якщо його визнають винним, Гартмана можуть засудити до смертної кари, яку Трібоу збирався рекомендувати суду. Але це було важко довести. Держава повинна була встановити поза розумним сумнівом, що Гартман заздалегідь спланував вбивство Вальдеса, вирушив на його пошуки та вбив за обставин, які не виявляли жодного запалу чи емоційного хвилювання.

Але в обвинувальному акті було також кілька інших звинувачень: два вбивства та ненавмисне вбивство. Це були резервні копії — те, що називали «злочинами з меншим вмістом». Їх було легше довести, ніж вбивство. Якщо присяжні вирішать, наприклад, що Гартман не планував вбивство заздалегідь, а вирішив імпульсивно вбити Вальдеса, вони все одно можуть засудити за вбивство другого ступеня. За таке вбивство він міг потрапити до в'язниці на все життя, але не міг бути засуджений до смертної кари.

Нарешті Трибоу включив звинувачення в ненавмисному вбивстві як останню резервну копію. Йому доведеться лише довести, що Гартман убив Вальдеса в умовах крайньої необачності або в запалі пристрасті. Цей злочин було б найлегше довести, і на основі цих фактів присяжні, безсумнівно, винесли б винний.

Тих вихідних троє прокурорів підготували запитання, щоб задати присяжним, і протягом наступного тижня вони боролися з вражаючою командою юристів Гартмана під час процесу voir dire. Нарешті, у п’ятницю, журі було укомплектовано, і Трібоу, Ву та Віамонте повернулися до офісу, щоб провести вихідні, навчаючи свідків і готуючи докази та докази.

Кожного разу, коли він втомлювався, щоразу, коли йому хотілося зупинитися і повернутися додому, щоб пограти з Денні Джуніором або просто посидіти та випити чашечку кави зі своєю дружиною, він уявляв дружину Хосе Вальдеса і думав, що вона ніколи не проведе з нею час. знову чоловік.

І коли він це подумав, то уявив зарозумілі очі Рея Гартмана.

Ви збираєтеся втратити цей. . . .

Тоді Денні Трібоу припинив мріяти й повернувся до справи.


Коли він навчався в юридичній школі, Трібоу сподівався отримати можливість займатися адвокатською діяльністю в готичному будинку суду, наповненому портретами суворих старих суддів і панелями з темного дерева та запахом похмурого правосуддя.

Проте там, де він займався своєю справою, була яскраво освітлена окружна зала суду з низькою стелею, заповнена світлими дерев’яними та бежевими портьєрами та потворним зеленим лінолеумом. Це виглядало як клас старшої школи.

Вранці суду, рівно о дев’ятій годині ранку, він сів за стіл адвоката в оточенні Адель Віамонте — у своєму найтемнішому костюмі, найбілішій блузці та з надзвичайним обличчям — і Чака Ву, який керував своїм пошарпаним ноутбуком. Сотні паперів, експонатів і юридичних книг оточували їх.

За іншим столиком напроти проходу сидів Рей Гартман. Він був оточений трьома високопоставленими партнерами в юридичній фірмі, яку він найняв, двома колегами та чотирма ноутбуками.

Однак нерівні команди не турбували Трібоу. Він вірив, що його поклали на землю, щоб притягнути до відповідальності людей, які чинили незаконні дії. Деякі з них завжди будуть багатшими за вас і матимуть кращі ресурси. Так працювала гра, і Трибоу, як і кожен успішний прокурор в історії, прийняв це. Лише слабкі або некомпетентні прокурори скаржилися на несправедливість системи.

Він помітив, як Рей Хартман витріщився на нього, щось вимовляючи ротом. Окружний прокурор не міг сказати, що це було.

Віамонте переклав. «Він сказав: «Ти програєш». »

Трібоу коротко засміявся.

Він глянув позаду. Кімната була заповнена. Він кивнув на детектива Діка Моєра, який роками переслідував Гартмана. Також кивок і легка посмішка для Кармен Вальдес, вдови жертви. Вона відповіла на його погляд мовчазним, відчайдушним благанням притягнути цього жахливого чоловіка до відповідальності.

Я зроблю все можливе, — відповів він теж мовчки.

Потім увійшов секретар і крикнув: «Оєз, ойєз, цей суд зараз на засіданні. Всі ті, с бізнес перед цим судом виступити і бути почутим. Як завжди, Трібоу відчув холодок від цих слів, ніби вони були заклинанням, яке закривало реальність і вводило всіх присутніх у урочистий і таємничий світ зали кримінального суду.

Кілька попередніх матчів було завершено, і бородатий суддя кивнув, щоб Трібоу почав.

Прокурор підвівся і зробив свою вступну промову, яка була дуже короткою; Денні Трібоу вважав, що віщунською паличкою, яка найефективніше вказує на справедливість у кримінальній справі, є не риторика, а правда, яку розкривають факти, які ви представили присяжним.

І так протягом наступних двох днів він показував свідок за свідком, докази, схеми та графіки.

«Я двадцять два роки був професійним балістом. . . . Я провів три перевірки куль, вилучених зі зброї підсудного, і можу без сумніву стверджувати, що куля, яка вбила жертву, вийшла з рушниці підсудного. . . .”

«Я продав цю зброю людині, яка сиділа там, підсудному Рею Хартману. . . .”

«Потерпілий, містер Вальдес, звернувся до поліції зі скаргою на те, що підсудний вимагав його. . . . Так, це копія скарги. . . .”

«Я працюю міліціонером сім років. Я був одним із перших на місці події і зняв саме цю зброю з підсудного, Рея Гартмана. . . .”

«Ми знайшли сліди вогнепальної зброї на руці підсудного, Рея Хартмана. Кількість і природа цього залишку відповідає тому, що ми мали б знайдений на руках людини, яка стріляла з пістолета приблизно в той час, коли жертву було застрелено. . . .”

«Загиблому вистрілили один раз у скроню. . . .”

«Так, я бачив підсудного в день стрілянини. Він йшов вулицею поруч із крамницею містера Вальдеса, і я почув, як він зупинився й запитав кількох людей, де відповідач. . . .”

«Це правильно, сер. Я бачив підсудного в той день, коли містера Вальдеса вбили. Містер Гартман запитував, де він може знайти містера Вальдеса. Його пальто було відкрито, і я побачив, що він мав пістолет. . . .”

«Близько місяця тому я був у барі. Я сидів поруч із відповідачем і почув, як він сказав, що збирається «дістати» містера Вальдеса, і це вирішить усі його проблеми. . . .”

Представивши всі ці свідчення, Трибоу встановив, що у Гартмана був мотив вбити Вальдеса; він мав намір зробити це протягом деякого часу; він пішов шукати потерпілого в день, коли його застрелили, озброєний рушницею; він поводився з необачною неповагою, напавши на чоловіка з пістолетом і зробивши постріл, який міг поранити невинних людей; і що він насправді був безпосередньою причиною смерті Вальдеса.

«Ваша честь, звинувачення закінчено».

Він повернувся до столу.

«Відкрий і закрий», — сказав Чак Ву.

«Шшшш», — прошепотіла Адель Віамонте. "Невдача."

Денні Трібоу не вірив в удачу. Але він вірив у те, що не варто передчасно рахувати курей. Він відкинувся на спину й слухав, як захист починає свою справу.

Найспритніший із адвокатів Гартмана — той, хто був в офісі Трібоу під час злощасної угоди про визнання провини — вперше представлений як доказ дозвіл на пістолет, який показав, що Хартман мав ліцензію на носіння зброї для його особистої безпеки.

Тут немає проблем, подумав Трібоу. Він знав про дозвіл.

Але щойно адвокат Гартмана почав допитувати свого першого свідка — швейцара в будинку Гартмана, — Трібоу почав відчувати незручність.

— Ви випадково бачили підсудного вранці в неділю, тринадцятого березня?

"Так, сер."

«Ви випадково помітили, чи він мав при собі зброю?»

"Він був."

Чому він запитав це? — запитав себе Трібоу. Це підтримало б справу держави . Він глянув на Віамонте, яка похитала головою.

— А ви помітили його напередодні?

"Так, сер."

Ой-ой. Трибоу мав уявлення, куди це веде.

«І тоді він мав при собі пістолет?»

"Так, він зробив. У нього були проблеми з бандами в центрі міста — він намагався відкрити молодіжний центр, а банди цього не хотіли. Йому багато погрожували».

Молодіжний центр? Трібоу та Ву обмінялися кислими поглядами. Єдиний інтерес Хартмана до молодіжного центру — як місце для продажу наркотиків.

«Як часто він мав при собі пістолет?»

«Щодня, сер. Останні три роки я там працюю».

Ніхто не помічав би щодня щось протягом трьох років. Він лежав. Гартман підійшов до швейцара.

«У нас проблема, шефе», — прошепотів Ву.

Він мав на увазі ось що: якби присяжні вважали, що Гартман завжди мав при собі пістолет, цей факт підривав би твердження Трібоу про те, що він взяв його з собою лише один раз — у день вбивства — з метою вбити Вальдеса. Таким чином, присяжні могли зробити висновок, що він не планував вбивство, що усуне елемент навмисності у справі, а разом з ним і обвинувачення в першому вбивстві.

Але якщо свідчення швейцара поставили під загрозу справу про вбивство першого ступеня, то наступний свідок — чоловік у дорогому діловому костюмі — ризикнув повністю її знищити.

«Сер, ви не знаєте підсудного, чи не так?»

"Немає. Я ніколи не мав з ним нічого спільного. Ніколи не зустрічав його».

«Він ніколи вам нічого не давав, не пропонував грошей чи нічого цінного?»

"Ні, сер."

Він бреше, інстинктивно подумав Трібоу. Свідок виголошував свої репліки, як поганий актор у театральній виставі.

«Тепер ви чули, як свідок обвинувачення сказав, що містер Гартман збирався цитувати «дістати» жертву, і це вирішило б усі його проблеми».

«Так, сер, я зробив».

«Ви були біля підсудного і того свідка, коли нібито відбулася ця розмова, чи не так?»

"Так, сер."

«Де це було?»

— Ресторан Cibella на бульварі Вашингтон, сер.

«А розмова була такою, як описав свідок?»

«Ні, не було», – відповів чоловік захиснику. «Свідок обвинувачення неправильно зрозумів. Розумієте, я сидів за сусіднім столиком і почув, як містер Хартман сказав: «Я збираюся попросити Вальдеса вирішити деякі проблеми, які у мене виникли в латиноамериканській спільноті». Я припускаю, що свідок не правильно почув чи щось таке».

«Я розумію», — резюмував адвокат хвацьким голосом. «Він збирався змусити Вальдеса вирішити деякі проблеми?»

"Так, сер. Потім містер Хартман сказав: «Цей Хосе Вальдес — хороша людина, і я його поважаю. Я хотів би, щоб він пояснив громаді, що я переживаю за їх добробут». »

Чак Ву вимовив тиху непристойність.

Адвокат доводив свою думку. «Тож пан Гартман був стурбований добробутом латиноамериканської спільноти?»

«Так, дуже. Містер Хартман був із ним дуже терплячий. Хоча Вальдес почав усі ці чутки, знаєте».

«Які чутки?» – запитав адвокат.

«Про містера Гартмана та дружину Вальдеса».

Позаду нього Трібоу почув, як вдова чоловіка вражено видихнула.

«Що це були за чутки?»

«Вальдес вбив собі в голову, що містер Хартман зустрічався з його дружиною. Я знаю, що не він, але Вальдес був у цьому переконаний. Хлопець був трохи, знаєте, божевільний. Він думав, що багато хлопців зустрічаються з його дружиною».

— Заперечую, — кинув Трібоу.

«Дозвольте мені перефразувати. Що містер Вальдес коли-небудь казав вам про містера Гартмана та його дружину?»

«Він сказав, що збирається поквитатися з Гартманом через цей роман — я маю на увазі, передбачуваний роман».

— Заперечення, — знову покликав Трібоу.

«Виняток з чуток», — назвав суддя. «Я дам цьому постояти».

Трібоу глянула на обличчя вдови Вальдеса, яка повільно хитала головою, по її щоках текли сльози.

Адвокат сказав Трібоу: «Ваш свідок».

Прокурор зробив усе, щоб пробити дірки в історії чоловіка. Він вважав, що зробив дуже хорошу роботу. Але більшість свідчень були припущеннями та думками — наприклад, чутки про роман — і він мало що міг зробити, щоб дискредитувати його. Він повернувся до свого крісла.

«Розслабся», — сказав собі Трібоу й відклав ручку, якою нав’язливо грався. Обвинувачений у вбивстві був ще живий і здоровий. Усе, що їм потрібно було з’ясувати, — це те, що Гартман справді вбив Вальдеса — як уже довів Трібоу — і що він вирішив вбити його в останню хвилину.

Захисник викликав ще одного свідка.

Він був латиноамериканцем — такий дідівський, лисий, круглий. Привітне обличчя. Його звали Крістос Абрего, і він назвав себе хорошим другом підсудного.

Трибоу розглянув це і дійшов висновку, що занепокоєння присяжних щодо потенційної упередженості Абрего було переважене тим фактом, що підозрюваний, здавалося, мав «хороших друзів» у спільноті меншин (звичайно, повна брехня; Гартман, Англо, бачив меншини не як друзів, а лише як золоті можливості для його вимагання та лихварські операції).

«Ви чули, як свідок обвинувачення сказав, що містер Гартман пішов шукати містера Вальдеса в день трагічної стрілянини?»

«Трагічно?» — прошепотів Ву. «Він робить це схоже на нещасний випадок».

«Так», – відповів свідок на запитання адвоката.

«Чи можете ви підтвердити, що містер Гартман шукав містера Вальдеса в день стрілянини?»

«Так, сер, це правда. Містер Гартман справді пішов його шукати».

Трибоу нахилився вперед. Куди це поділося?

«Чи можете ви пояснити, що сталося і що ви спостерігали?»

"Так, сер. Я був у церкві з містером Гартманом...

«Вибачте», — сказав адвокат. «Церква?»

«Так, ми з ним ходили до однієї церкви. Ну, він пішов більше, ніж я. Він ходив принаймні двічі на тиждень. Іноді три».

«Брате», — сказала роздратована Адель Віамонте.

Трібоу нарахував чотири розп’яття, що звисали на шиях присяжних, і жодна брова серед цих чоловіків і жінок не піднялася в іронії при цій безпідставній згадці про благочестя підсудного.

«Будь ласка, продовжуйте, містере Абрего».

«І я зупинився в Starbucks з містером Гартманом, ми випили кави й сіли надворі. Потім він запитав кількох людей, чи бачили вони Вальдеса, тому що він часто тусується в Starbucks».

«Ви знаєте, чому підсудний хотів побачити Вальдеса?»

«Він хотів подарувати йому цю гру, яку купив для дитини Вальдеса».

"Що?" — вражено прошепотіла вдова за спиною Трібова. "Ні-ні-ні . . .”

«Подарунок, знаєте. Містер Хартман любить дітей. І він хотів віддати його Вальдесу за свого хлопчика».

«Чому він хотів подарувати містеру Вальдесу?»

Абрего сказав: «Він сказав, що хоче залагодити справи з Вальдесом. Йому було погано, що чоловік мав ті божевільні ідеї про нього та його дружину, і хвилювався, що хлопець почує і подумає, що вони правдиві. Тож він подумав, що подарунок для дитини зламає лід. Тоді він збирався поговорити з Вальдесом і спробувати переконати його, що він був неправий».

«Продовжуйте, сер. Що сталося далі?"

«Тоді містер Хартман бачить Вальдеса біля свого магазину, встає з-за столу й підходить до нього».

"І потім?"

«Рей махає Вальдесу рукою і каже: «Привіт» або щось у цьому роді. 'Як справи?' Не знаю. Щось дружнє. І він починає простягати йому сумку, але Вальдес просто відштовхує її і починає кричати на нього».

«Знаєте, про що вони кричали?»

«Вальдес говорив усілякі дивні речі. Наприклад: «Я знаю, що ти зустрічаєшся з моєю дружиною п’ять років». Це було божевіллям, бо Вальдес щойно переїхав сюди минулого року».

"Немає!" — скрикнула вдова. «Це все брехня!»

Суддя стукнув молотком, хоча це було млявістю, що натякало на те, що він співчуває жінці.

Трібоу зітхнув з огидою. Тут захист представив мотив, згідно з яким Вальдес, а не Хартман, міг бути агресором у бою того дня.

«Я знаю , що це було неправдою», - сказав свідок адвокату захисту. "Містер. Гартман ніколи б не зробив нічого подібного. Він був справді релігійним».

Дві згадки про архангела Раймонда К. Гартмана.

Потім адвокат запитав: «Ви бачили, що сталося далі?»

«Все було якось розмитим, але я бачив, як Вальдес схопив щось — металеву трубу чи шматок дерева — і замахнувся цим на містера Хартмана. Він спробував позадкувати, але йому не було куди йти — вони були в цьому провулку. Нарешті — здавалося, йому розіб’ють голову — пан. Гартман дістав пістолет. Він просто збирався погрожувати Вальдесу...

«Заперечення. Свідок не міг знати, які наміри мав підсудний».

Адвокат запитав свідка: «Яке у вас, містере Абрего, враження від намірів містера Гартмана?»

« Здавалося , що він просто збирався погрожувати Вальдесу. Вальдес ще кілька разів замахнувся на нього трубою, але містер Хартман все одно не вистрілив. Потім Вальдес схопив його за руку, і вони почали боротися за пістолет. Містер Хартман кричав, щоб люди злізли, і кричав Вальдесу: «Відпусти! Відпусти! Хтось постраждає». »

Що навряд чи було безрозсудною поведінкою чи запалом пристрасть, яку Трібоу мав продемонструвати, доводячи рахунок ненавмисного вбивства.

"Містер. Хартман був досить сміливим. Я маю на увазі, що він міг втекти і врятуватися, але він хвилювався про перехожих. Він був таким, завжди турбувався про інших людей, особливо про дітей».

Трібоу було цікаво, хто написав сценарій. Сам Гартман, як він здогадався, був таким поганим.

«Тоді я пригнувся, тому що думав, що якщо Вальдес дістане пістолет, він просто почне стріляти, як божевільний, і я злякався. Я почув постріл, а коли піднявся з землі, то побачив, що Вальдес мертвий».

«Що робив підсудний?»

«Він стояв на колінах, намагаючись допомогти Вальдесу. Зупиняючи кровотечу, це виглядало як виклик на допомогу. Він був дуже приголомшений».

«Жодних запитань».

На перехресному питанні Трібоу також намагався спростувати свідчення Абрего, але тому, що воно було вміло підстраховано ( «Це все було якоюсь розмитістю...» «Я не впевнений...» «Ходили такі чутки... » ) у нього не було нічого конкретного, чим можна було б дискредитувати свідка. Прокурор посіяв зерна сумніву в умах присяжних, знову запитавши кілька разів, чи платив Хартман щось свідку чи погрожував йому чи його родині. Але, звісно, чоловік це заперечував.

Тоді захист викликав лікаря, чиї свідчення були короткими та по суті.

«Лікарю, звіт коронера показує, що жертва отримала поранення в бік голови. Але ви чули свідчення попереднього свідка про те, що двоє чоловіків боролися віч-на-віч. Як можна було таким чином застрелити жертву?»

"Дуже просто. Постріл у бік голови відповідав би містеру Вальдесу, який відвернув голову від зброї, натискаючи на спусковий гачок, сподіваючись влучити в містера Хартмана».

«Отже, по суті, ви стверджуєте, що пан Вальдес застрелився».

«Заперечення!»

«Підтримано».

Адвокат сказав: «Ви хочете сказати, що пан Вальдес, можливо, відвертався, коли сам натискав на курок зброї, що призвело до його власної смерті?»

"Це правильно."

«Жодних запитань».

Трібоу запитав лікаря, як сталося, що коронер не знайшов слідів від пострілів на руках Вальдеса, які були б присутні, якби він сам стріляв із пістолета, тоді як на руках містера Хартмана були залишки. Лікар відповів: «Просто. Долоні містера Хартмана закривали руки містера Вальдеса, і тому всі залишки були на них».

Суддя відпустив свідка, і Трібоу повернувся до столу, поглянувши на кам’яне обличчя підсудного, який дивився на нього.

Ти програєш. . . .

Що ж, Трібоу не думав, що це можливо незадовго до цього, але тепер був реальний шанс, що Гартман піде.

Тоді адвокат викликав свого останнього свідка: самого Раймонда Гартмана.

Його свідчення показали історію, ідентичну історії інших свідків, і підтвердили його аргумент: він завжди носив із собою пістолет, що Вальдес мав дивну ідею про Гартмана та дружину Вальдеса, що він ніколи в житті нікого не вимагав, що він купив подарунок для хлопчика Вальдеса, що він хотів заручитися допомогою Вальдеса, щоб вкласти гроші в латиноамериканську спільноту, що боротьба сталася саме тоді, коли свідок сказав. Хоча він додав коду: зробив Вальдесу штучне дихання рот у рот.

Він продовжував, кидаючи погляд на чотирьох латиноамериканців і трьох темношкірих присяжних. «У мене багато клопоту, тому що я хочу допомогти підприємствам меншин. Чомусь і поліції, і місту, і штату — їм це не подобається. І тут я випадково поранив одного з тих самих людей, яким я намагаюся допомогти». Він сумно дивився в підлогу.

Зітхання Адель Віамонте було чутно по всій залі суду і викликало сердитий погляд судді.

Адвокат подякував Гартману і сказав Трібоу: «Ваш свідок».

«Що ми будемо робити, бос?» — прошепотів Ву.

Трібоу глянув на двох людей зі своєї команди, які так невтомно нескінченні години працювали над цією справою. Потім він подивився позаду себе в очі Кармен Вальдес, чиє життя так жахливо змінило чоловік, який сидів на місці для свідків і спокійно дивився на прокурорів і людей на галереї.

Трібоу підтягнув до себе портативний комп’ютер Чака Ву та прокрутив нотатки, які молодий чоловік зробив під час судового розгляду. Якусь мить він читав, а потім повільно встав і пішов до Гартмана.

Своїм фірмовим ввічливим голосом він запитав: Хартмане, мені цікаво одне».

"Так, сер?" — так само ввічливо запитав убивця. Його добре тренували його адвокати, які, безсумнівно, закликали його ніколи не хвилюватися та не злитися на трибуні.

«Гра, яку ви отримали для сина містера Вальдеса».

Очі блиснули. "Так? Що з цим?»

"Що це було?"

«Одна з тих маленьких відеоігор. GameBoy».

«Це було дорого?»

Посмішка цікавості. «Так, досить дорого. Але я хотів зробити щось приємне для Хосе та його дитини. Мені було погано, тому що його батько був дуже божевільним...

— Просто дайте відповідь на запитання, — перебив Трібоу.

— Це коштувало приблизно п’ятдесят чи шістдесят баксів.

"Де ти це взяв?"

«Магазин іграшок у торговому центрі. Я не пам'ятаю імені».

Трібоу вважав себе непоганим детектором брехні, і він бачив, що Гартман усе це вигадує. Ймовірно, того ранку він бачив рекламу GameBoys. Однак він сумнівався, що присяжні можуть сказати. З ними він просто співпрацював і чемно відповідав на дещо курйозні запитання прокурора.

«Що зробила ця відеогра?»

«Заперечення», — сказав адвокат. "В чому справа?"

— Ваша честь, — сказав Трібоу. «Я просто намагаюся встановити стосунки між підсудним і жертвою».

«Продовжуйте, містере Трібоу, але я не думаю, що нам потрібно знати, в якій коробці прийшла ця іграшка».

«Насправді, сер, я збирався запитати це».

«Ну не треба».

«Я не буду. А тепер, містере Хартман, що дала ця гра?»

«Я не знаю, ти стріляв у космічні кораблі чи щось таке».

«Ви грали з ним, перш ніж віддати його містеру Вальдесу?»

Краєм ока він побачив, як Віамонте та Ву обмінялися стурбованими поглядами, гадаючи, що, на землі, задумав їхній бос.

«Ні», — відповів Хартман. Уперше на трибуні він видався запальним. «Я не люблю ігор. У всякому разі, це був подарунок. Я не збирався його відкривати, перш ніж віддати його хлопцеві».

Трібоу кивнув, піднявши брову, і продовжив своє запитання. «Зранку того дня, коли застрелили Хосе Вальдеса, ви брали з собою цю гру, коли виходили з дому?»

"Так, сер."

«Це було в сумці?»

Він на мить замислився. «Так, це було, але я поклав його в кишеню. Він був не таким великим».

— Тож ваші руки були б вільні?

"Я вважаю. Ймовірно."

«І коли ви вийшли з дому?»

«Десять сорок чи близько того. Меса була об одинадцятій».

Потім Трібоу запитав: «Яка церква?»

“Св. Ентоні».

«І ви пішли прямо туди? З грою в кишені?»

"Так, правильно."

«І гра була з тобою в церкві?»

«Правильно».

«Але ніхто б цього не побачив, тому що він був у вашій кишені».

«Я думаю, це було б правильно». Все ще ввічливий, все ще незворушний.

«І коли ви вийшли з церкви, то пішли Мейпл-стріт до Starbucks у компанії попереднього свідка, пана Крістоса Абрего?»

"Так, правильно."

«А гра все ще була у вас в кишені?»

"Немає."

«Це не було?»

"Немає. У той момент я дістав його і ніс у сумці».

Трібоу повернувся до нього обличчям і запитав пронизливим голосом: «Чи не правда, що ви не грали з собою в церкві?»

«Ні, — сказав Гартман, здивовано кліпаючи очима, але зберігаючи голос рівним і тихим, — це зовсім неправда. Цілий день зі мною була гра. Поки на мене не напав Вальдес».

«Чи не правда, що ви пішли з церкви, повернулися додому, взяли гру, а потім поїхали до Starbucks?»

«Ні, я б не встиг піти додому після церкви і отримати гру. Меса закінчилася опівдні. Приблизно через десять хвилин я дістався Starbucks. Я ж казав тобі, мій дім знаходиться в добрих двадцяти хвилинах їзди від церкви. Ви можете перевірити карту. Я пішов прямо зі Святого Антонія в Starbucks».

Трібоу перевів погляд з Гартмана на обличчя присяжних. Потім він глянув на вдову в першому ряду галереї, яка тихенько плакала. Він бачив збентежені обличчя своєї групи обвинувачення. Він бачив, як глядачі дивляться один на одного. Усі чекали, що він скине якусь блискучу бомбу, яка витягне килим із-під свідчень Гартмана і викрити його як брехуна і вбивцю, яким він був.

Трібоу глибоко вдихнув. Він сказав: «Більш ніяких питань, ваша честь».

На мить запала тиша. Навіть суддя нахмурився і ніби хотів запитати, чи впевнений прокурор, що він хоче це зробити. Але він задовольнився тим, що запитав адвоката: «Ще є свідки?»

"Ні, сер. Захист відпочиває».


Єдина причина існування суду присяжних полягає в тому, що люди брешуть.

Якби всі говорили правду, суддя міг би просто запитати Реймонда К. Хартмана, чи він планував і здійснив убивство Хосе Вальдеса, і чоловік відповів би «так» чи «ні», і все було б.

Але люди, звісно, не говорять правду, і тому судова система покладається на присяжних, які дивляться на очі, роти, руки та пози свідків, слухають їхні слова та вирішують, що правда, а що ні.

Суд присяжних у справі « Держава проти Гартмана» не був присутній протягом двох годин. Трібоу та його помічники сховалися в їдальні в будівлі навпроти будівлі суду. Ніхто не сказав ні слова. Частину цього мовчання довелося пояснити їхнім занепокоєнням — якщо не відвертим збентеженням — незрозумілою лінією допитів Трібоу про гру, яку Гартман нібито купив для сина жертви. Вони, мабуть, подумали б, що навіть досвідчені прокурори час від часу хвилюються і намацують м’яч, і це було так само ну це сталося під час такої справи, яку, мабуть, не виграти.

Очі Денні Трібоу були закриті, коли він розвалився на спинку потворного помаранчевого крісла зі скловолокна. Він відтворював холодну поведінку Гартмана та твердження свідків про те, що Гартман їм не погрожував і не підкуповував їх. Він знав , що їм усім заплатили чи їм погрожували, але мусив визнати, що вони виглядали та звучали йому досить достовірно; мабуть, вони також здалися такими для присяжних. Але Трібоу дуже поважав систему присяжних і присяжних загалом, і, сидячи в маленькій нарадчій кімнаті за будівлею суду, вони легко могли в цей момент дійти висновку, що Гартман збрехав і змусив свідків брехати також.

І що він винен у вбивстві одному.

Але коли він розплющив очі й глянув на Адель Віамонте та Чака Ву, їхні збентежені обличчя підказали йому, що ймовірність того, що правосуддя може не відбутися на цьому суді, є досить велика.

«Гаразд, — сказав Віамонте, — ми не виграємо в умисному вбивстві. Ми все ще маємо два менших включені. І їм доведеться засудити за ненавмисне вбивство».

Маю ? — подумав Трібоу. Він не думав, що це слово коли-небудь стосується рішення журі. Захист навів чудові аргументи щодо чисто випадкової смерті.

«Чудеса трапляються», — сказав Ву з юнацьким ентузіазмом.

І саме тоді задзвонив мобільний телефон Трібоу. Це був клерк із новиною, що присяжні повертаються.

«Те, що вони так швидко повертаються, це добре чи погано?» — запитав Ву.

Трібоу допив каву. «Ходімо розберемося».


«Пані та панове присяжні, ви винесли вердикт?»

«Ми маємо, ваша честь».

Бригадир, чоловік середніх років у картатій сорочці й темних штанах, передав аркуш паперу приставу, а той відніс його судді.

Трібоу не зводив очей з Гартмана, але вбивця сидів у кріслі, що обертався, зі спокійним виразом обличчя. Він почистив ніготь скріпкою. Якщо він хвилювався про результат суду, то не показував цього.

Суддя мовчки прочитав папірець і глянув на присяжних.

Трібоу спробував прочитати вираз юриста, але не зміг.

«Підсудний встане».

Хартман і його адвокат встали.

Суддя передав папір клерку, який прочитав: «У справі «Народ проти Реймонда К. Гартмана», за першим пунктом обвинувачення, вбивство першого ступеня, присяжні визнають підсудного невинним. За другим пунктом обвинувачення, вбивство другого ступеня, присяжні визнають підсудного невинним. За третім пунктом, ненавмисне вбивство, присяжні визнають підсудного невинним».

У залі суду на мить повна тиша, розбитий прошепотом Гартмана: «Так!» коли він підняв кулак перемоги в повітря.

Суддя, явно огидний вердиктом, стукнув молотком і сказав: «Більше цього, містере Гартман». Він грубо додав: «Зверніться до клерка, щоб повернути ваш паспорт і заставу. Я лише сподіваюся, що якщо тобі знову пред’являть звинувачення, ти з’явишся в моєму залі суду». Ще один сердитий ляпас молотка. «Суд оголошено перервою».

У залі суду тривала сотня одночасних розмов, усі вони були пронизані несхваленням і гнівом.

Гартман проігнорував усі коментарі та погляди. Він потиснув руки своїм адвокатам. Кілька його однодумців підійшли до нього й обійняли. Трібоу побачив посмішку між Гартманом і його приятелем-хористником Абрего.

Трібоу офіційно потиснув руки Віамонте та Ву — за його традицією, коли виносився вирок, хороший чи поганий. Потім він підійшов до Кармен Вальдес. Вона тихенько плакала. Окружний прокурор обійняв її. «Вибачте», — сказав він.

«Ви зробили все, що могли», — сказала жінка й кивнула на Гартмана. «Я думаю, що такі люди, справді погані люди, вони не грають за правилами. І з цим нічого не поробиш. Іноді вони просто збираються виграти».

— Наступного разу, — сказав Трібоу.

«Наступного разу», — цинічно прошепотіла вона.

Трібоу відвернувся й прошепотів кілька слів детективу Моєру. Прокурор помітив, як Хартман йде до вхідних дверей зали суду. Він швидко ступив вперед, перехоплюючи його. — Секундочку, Гартмане, — сказав Трібоу.

«Гарна спроба, пане раднику, — сказав більший за життя чоловік, зробивши паузу, — але вам слід було мене послухати. Я казав тобі, що ти програєш».

Один із його адвокатів передав Хартману конверт. Він відкрив і дістав паспорт.

«Мабуть, вам дорого коштувало підкуп цих свідків», — люб’язно сказав Трібоу.

«О, я б цього не зробив», — нахмурився Гартман. «Це було б злочином. Як ти, з усіх людей, повинен знати».

Віамонте тицьнув на нього пальцем і сказав: «Ти спіткнешся, і ми будемо поруч, коли це станеться».

Гартман спокійно відповів: «Ні, якщо тільки ви не переїжджаєте на південь Франції. Що я й роблю наступного тижня. Приходьте в гості».

«Щоб допомогти меншині в Сен-Тропе?» — запитав Чак Ву.

Гартман посміхнувся, а потім повернувся до дверей.

"Містер. Хартмана, — сказав Трібоу. "І ще одна річ?"

Вбивця обернувся. "Що?"

Трібоу кивнув детективу Діку Моєру. Він ступив уперед, замовк і холодно глянув Гартманові в очі.

«Щось ви хочете, офіцер?» — запитав убивця.

Моєр грубо схопив Гартмана й одягнув на нього наручники.

«Гей, що, в біса, ти робиш?»

Абрего та двоє охоронців Гартмана виступили вперед, але вже кілька інших поліцейських були поруч з Трібоу та Моєром. Зловмисники одразу відступили.

Адвокат Гартмана висунувся до натовпу. "Що тут відбувається?"

Мойєр проігнорував його і сказав: «Реймонд Гартман, вас заарештовано за порушення кримінального кодексу штату, розділ вісімнадцять пункт три-один тире B. Ви маєте право зберігати мовчання, ви маєте право на адвоката». Він продовжив літанію попередження Міранди досить монотонним голосом, зважаючи на божевілля навколо нього.

Хартман різко звернувся до свого адвоката: «Чого, в біса, ти дозволяєш йому це робити? Я тобі плачу — зроби щось!»

Така позиція не сподобалася адвокату, але він сказав: «Його виправдали за всіма звинуваченнями».

«Насправді не всі звинувачення», — сказав Трібоу. «Був один менший злочин, про який я його не згадував. Розділ вісімнадцять точка три один».

"Що це, чорт візьми?" — огризнувся Хартман.

Його адвокат похитав головою. "Не знаю."

«Ти проклятий адвокат. Що ти маєш на увазі, ти не знаєш?»

Трибоу сказав: «Це закон, який визнає злочином мати заряджену вогнепальну зброю в межах ста ярдів від школи, включно з недільними школами». Він додав зі скромною посмішкою: «Я сам працював із законодавчим органом штату, щоб це було прийнято».

"О ні . . .” — буркнув адвокат.

Гартман нахмурився і зловісно сказав: «Ти не можеш цього зробити. Це дуже пізно. Суд закінчився».

Адвокат сказав: «Він може, Рей. Це інше звинувачення».

«Ну, він не може цього довести», — різко сказав Гартман. «Зброї ніхто не бачив. Свідків не було».

«Насправді свідок є . І він є тим, кого не можна ні підкупити, ні погрожувати».

"ВООЗ?"

"Ви."

Трібоу підійшов до комп’ютера, на якому Чак Ву переписав більшу частину свідчень.

Він прочитав: «Гартман: «Ні, я б не встиг піти додому після церкви і отримати гру. Меса закінчилася опівдні. Приблизно через десять хвилин я дістався Starbucks. Я ж казав тобі, мій дім знаходиться в добрих двадцяти хвилинах їзди від церкви. Ви можете перевірити карту. Я пішов прямо зі Святого Антонія в Starbucks». »

«Про що це все? Що з цією клятою грою?»

«Гра не має значення, — пояснив Трібоу. «Що важливо, так це те, що ви сказали, що не встигли повернутися додому між виходом з церкви та приходом у Starbucks. Це означає, що пістолет потрібно було мати з собою в церкві. І це прямо біля недільної школи». Прокурор резюмував: «Ви під присягою визнали, що порушили розділ 1831. Цей стенограму можна прийняти під час вашого наступного судового розгляду. Це означає, що це фактично автоматичне засудження».

Гартман сказав: «Добре, добре. Дай мені заплатити штраф і геть звідси. Я зараз це зроблю».

Трібоу подивився на свого адвоката. — Ти хочеш розповісти йому іншу частину вісімнадцяти кома тридцять першого?

Його адвокат похитав головою. «Це кримінальний злочин, Рей».

«Що це, в біса?»

«Це передбачає обов'язкове ув'язнення. Мінімум шість місяців, максимум п’ять років».

"Що?" В очах убивці спалахнув жах. «Але я не можу потрапити до в'язниці». Він повернувся до свого адвоката, схопивши його за руку. «Я сказав тобі це. Мене там уб'ють. Я не можу! Зробіть щось, заробіть свій клятий гонорар за різницю, ледачий виродко!»

Але адвокат відірвав у чоловіка руку. «Знаєш що, Рей? Чому б вам не розповісти свою історію своєму новому адвокату. Я шукаю клієнта кращого рівня». Чоловік розвернувся й вийшов крізь розсувні двері.

«Почекай!»

Детектив і двоє інших офіцерів супроводжували Гартмана, вигукуючи його протести.

Після кількох привітань від офіцерів поліції та глядачів Трібоу та його команда повернулися до столу обвинувачення та почали впорядковувати книги, папери та ноутбуки. Потрібно було зібрати величезну кількість матеріалу; зрештою, закон — це не більше й не менше, ніж слова.

«Гей, бос, спритність рук», — сказав Чак Ву. «Ви змусили його зосередитися на цій грі, і він не думав про пістолет».

«Так, ми думали, що ви зайшли в глибокий кінець», — запропонував Віамонте.

«Але ми не збиралися нічого говорити», — сказав Ву.

Віамонте сказав: «Гей, ходімо святкувати».

Tribow відмовився. Останнім часом він не проводив багато часу зі своєю дружиною та сином і відчайдушно прагнув повернутися до них додому. Він закінчив пакувати великі судові валізи.

«Дякую», — сказав жіночий голос. Трібоу обернувся й побачив, що перед ним стоїть вдова Хосе Вальдеса. Він кивнув. Вона, здавалося, хотіла ще щось сказати, але потім просто потиснула прокурора, і вона разом із старшою жінкою вийшла з майже порожньої зали суду.

Трибоу дивився, як вона йде.

Я думаю, що такі люди, справді погані люди, вони не грають за правилами. І з цим нічого не поробиш. Іноді вони просто збираються виграти. . . .

Але це означає, що іноді це не так.

Денні Трібоу підняв найбільшу з судових сумок, і троє прокурорів разом покинули залу суду.

ПУСТА КАРТА


Дрібниці .

Наприклад, як вона виходила з офісу о п’ятій, але іноді поверталася додому лише о шостій двадцять.

Він знав, що його дружина була швидким водієм і могла встигнути за сорок хвилин у той час доби. То де ж вона витратила решту хвилин?

І такі дрібниці, як телефонні дзвінки.

Він повертався додому й знаходив Мері по телефону, і вона, звісно, усміхалася йому й посилала йому маленький поцілунок через всю кімнату. Але здавалося, що тон її голосу зміниться, щойно вона побачить його, і невдовзі покладе трубку. Тож Денніс йшов приймати душ і вдавав, що забув чистий рушник, і кликав Мері, щоб принесла йому один, будь ласка, люба, а коли вона зникала в пральні, він йшов на кухню і дебатував хвилину чи близько того але потім він продовжував і натискав повторний набір на телефоні. А інколи це виявлялася сусідка чи мати Марії. Але інколи ніхто не підхоплював. Він згадав Одного разу побачивши у фільмі про шпигунів чи щось таке, один хлопець дзвонив іншому, і вони давали йому двічі дзвонити, а потім передзвонювали рівно через хвилину, і він знав, що можна безпечно підняти трубку. Денніс намагався розгадати номери за звуком набору, але вони надто швидко.

Йому було б соромно, бо він поводився так параноїчно. Але потім була б ще одна дрібниця, і він би знову запідозрився. Як і вино. Іноді він зустрічав свою дружину біля дверей їхнього просторого колоніального будинку в окрузі Вестчестер, коли вона виходила звідти; він швидко підійшов до неї і міцно поцілував. Вона діяла б здивовано, вся пристрасть і все. Але іноді він відчував запах вина в її диханні. Вона стверджувала, що була на церковних зборах зі збору коштів у Петті чи Кіт. Але чи п’єте ви вино на церковних зборах? Денніс Лінден так не думав.

Підозри Дениса щодо дружини пахнули кризою середнього віку. Але вони також мали певний сенс. Він був надто щедрим — це було його проблемою, — і жінки, з якими він закінчив своє життя, скористалися ним. Він ніколи не думав, що так буде з Мері, яка сама по собі була різкою, амбітною бізнес-леді, але невдовзі після того, як вони одружилися, п’ять років тому, він почав цікавитися нею. Нічого великого, просто будьте обережні. Іноді в житті потрібно бути розумним.

Але насправді він не знайшов жодних доказів аж до трьох місяців тому, наприкінці вересня — після того, як Денніс зустрів свого найкращого приятеля Сіда Фарнсворта за випивкою у Вайт-Плейнс.

«Я не знаю, у мене таке відчуття, що вона бачить хтось, — пробурмотів Денніс, згорбившись над своїм V&T.

"ВООЗ? Мері?» Сід похитав головою. «Ти божевільний. Вона тебе любить." Чоловіки знали один одного ще з коледжу, і Сід був одним із небагатьох людей, які були б абсолютно відверті з Деннісом.

«Вона зробила таку велику справу, поїхавши минулого тижня у відрядження до Сан-Франциско».

«Що ти маєш на увазі, зробив велику угоду? Вона не хотіла йти?»

«Ні, вона хотіла піти. Але я не був впевнений, що це гарна ідея».

« Ти думав, що це не гарна ідея?» Сід не зрозумів. "Що ти маєш на увазі?"

«Я хвилювався, що вона потрапить у біду».

"Чому ти так думаєш?"

«Тому що вона красива жінка, чому ще? Усі завжди з нею фліртують і накидаються на неї».

«Мері?» Сід засміявся. «Дай мені перерву. Хлопці фліртують з жінками. Якщо ні, вони геї або мертві. Але вона не фліртує у відповідь чи щось подібне. Вона просто . . . приємно. Вона посміхається всім».

«Чоловіки сприймають це неправильно, а потім, чорт, це може бути проблемою. Я сказав їй, що не хочу, щоб вона йшла».

Сід сьорбнув пива, обережно дивлячись на друга. «Слухай, Денні, ти просто не можеш сказати своїй дружині, що не дозволиш їй щось зробити. Це поганий тон, чоловіче».

"Я знаю, я знаю. Я так далеко не ходив. Просто сказав, що я не хочу, щоб вона. І вона вся засмутилася. Чому вона мала йти? Чому це було так важливо?»

«Ой! . . тому що вона старший менеджер з маркетингу і їй потрібно було поїхати в подорож?» — глузливо запитав Сід.

— За винятком того, що вона не охоплює Західне узбережжя.

«Моя компанія проводить конференції по всій країні, Ден. Так само і ваш. Не має нічого спільного з територією. . . Ви думали, що вона збирається з кимось зустрічатися? Коханець чи що?»

"Я вважаю. Так, це те, про що я хвилювався».

"Отримати реальні."

«Я дзвонив у готель щовечора. Кілька разів вона виходила до одинадцятої чи близько того».

Сід закотив очі. «Що, у неї комендантська година? Це була відрядження , їй-богу. Як довго ти залишаєшся на вулиці, коли тебе немає?»

«Це інше».

«О, так, правильно. Інший. Тож чому ти думаєш, що вона тобі зраджує?»

Денніс сказав: «Мабуть, просто відчуття. Я маю на увазі, я не знаю, чому б вона. Подивись на мене. Мені лише сорок п'ять. Я в чудовій формі — подивіться на це. Твердий, як дошка. Жодного сивого волосся. Я приношу додому хорошу зарплату. Я веду її на вечерю, в кіно. . . .”

«Слухай, я знаю лише те, що я трохи послабив Доріс. Вона моя дружина, і я їй довіряю. Зробіть те саме з Мері».

«Ти не розумієш», — похмуро відповів Денніс. «Я не можу це пояснити».

«Що я розумію, — засміявся Сід, — це те, що Мері є волонтером у Коаліції бездомних, вона є членом церковної ради, вона збирає партії, як Марта Стюарт, і досі працює повний робочий день. Вона свята».

«Святі теж можуть грішити», — різко сказав Денніс.

Сід прошепотів: «Слухай, ти так хвилюєшся через це, перевір її. Слідкуйте за тим, куди вона йде, як довго її немає. Перегляньте її квитанції. Шукайте дрібниці».

«Дрібниці», — повторив Денніс. Він усміхнувся. Йому це сподобалося.

«Я кажу тобі, друже, ти почуватимешся ідіотом. Вона тобі не зраджує».


Але іронія полягала в тому, що порада Сіда зовсім не прояснила Мері — не в свідомості її чоловіка. Ні, він знайшов деякі дрібниці: поїздки додому з роботи, які тривали довше, ніж вони повинні були, смішний тон під час телефонних дзвінків, вино в її диханні. . . . Все це підживлювало його одержимість дізнатися правду.

І ось сьогодні, сніжного вечора за два тижні до Різдва, Денніс знайшов велику річ.

Була п'ята тридцять. Мері все ще була на роботі і сьогодні затрималася, тому що, як вона стверджувала, у неї були різдвяні покупки. Це було добре для нього, любий, витрачай скільки завгодно часу, тому що Денніс нищив їхню спальню. Він шукав те, що гризло його цілий день.

Того ранку, якраз перед тим, як він пішов на роботу, Денніс скинув черевики й тихо пройшов повз спальню, де Мері одягалася. Денніс зазирнув у кімнату й побачив, як вона дістала з портфеля маленький червоний предмет і швидко сховала його в нижню шухляду комода. Він трохи почекав, а потім увійшов до спальні. «Як мій краватка?» — запитав він голосно. Вона стрибала й оберталася. «Ти мене налякав», — сказала вона. Але вона швидко одужала. Вона посміхнулася й не глянула ні на відкритий портфель, ні на комод.

«Мені це виглядає добре», — сказала вона, поправляючи вузол, і повернулася до шафи, щоб закінчити одягатися.

Денис пішов до свого кабінету. Він трохи попрацював, але більшу частину дня провів у роздумі, думаючи про червоний предмет на дні комода. Не допомогло те, що його бос сказав йому, що наступного тижня в Бостоні відбудеться зустріч з клієнтами, чи зможе Денніс на неї прийти? Це нагадало йому про поїздку Мері до Сан-Франциско і змусило його подумати, що, можливо, її поїздка теж була необов’язковою. Ймовірно, їй взагалі не доводилося йти. Денніс пішов з офісу раніше, повернувся додому, побіг наверх і розкрив ящик комода.

Усе, що вона ховала, зникло.

Вона взяла його з собою? Чи подарувала вона його коханому як різдвяний подарунок?

Але ні, вона не взяла його; після півгодини нишпоріння через усі можливі схованки в кімнаті він знайшов те, що бачив. Це був запечатаний червоний конверт із різдвяною листівкою. Коли він пішов, вона дістала його з шухляди й поклала до кишені свого чорного шовкового халата. На передній частині не було ні імені, ні адреси.

Він притискав конверт, і йому здалося, що листівка — це палаючий злиток. Його пальці боліло, і він ледве міг підняти його, таким важким був картонний квадрат. Він пішов у ванну й замкнув двері на всяк випадок, якщо Мері прийде додому раніше. Він повертав конверт знову і знову в руках. Дюжина разів. Два десятки. Він уважно його вивчив. Вона не вилизала клапоть повністю; він міг підняти більшу частину, але одна частина була міцно закріплена, і він не міг відкрити її, не розірвавши папір.

Він покопався під умивальником і знайшов старе лезо для бритви, а потім півгодини старанно зішкрібав клей на клапані.

О шостій тридцять, коли залишалося ще чверть дюйма клапана, задзвонив телефон, і на цей раз він справді був радий почути голос Мері, яка сказала йому, що вона запізниться. Вона сказала, що зустріла подругу в торговому центрі, і вони збиралися зупинитися випити по дорозі додому. Денис хотів приєднатися до них?

Він сказав їй, що надто втомився, поклав трубку та поспішив назад до ванної кімнати. Через двадцять хвилин він зішкреб останній шматок клею й тремтячими руками відкрив клапан.

Він витяг картку.

На передній частині було зображення вікторіанської пари, яка трималася за руки та дивилася на засніжене подвір’я, а навколо них світилися свічки.

Він глибоко вдихнув і відкрив картку.

Було порожньо.

І Денніс Лінден зрозумів, що всі його страхи правдиві. Була лише одна причина дати комусь чисту картку. Вона та її коханий надто боялися бути спійманими, щоб написати що-небудь — навіть нешкідливу записку. До біса, тепер, коли він подумав про це, пуста листівка була набагато гіршою за картку з написом — зрозуміле повідомлення було настільки глибоким коханням і пристрастю, що словами не можна було передати те, що вони відчували.

Дрібниці. . .

Щось клацнуло в його голові, і він зрозумів Без сумніву, Мері з кимось зустрічалася і, ймовірно, зустрічалася протягом кількох місяців.

ВООЗ?

Хтось у компанії, він побився об заклад. Як він міг дізнатися, хто поїхав з нею до Сан-Франциско у вересні? Можливо, він міг би зателефонувати в компанію та прикинутися кимось із авіакомпанії, запитати про записи подорожей. Або бухгалтер? Або він міг зателефонувати чоловікам із телефонного довідника її компанії. . . .

Лют поглинула його.

Денніс розірвав листівку на дюжину шматочків, кинув їх через кімнату, потім упав на ліжко й півгодини дивився в стелю. Намагається заспокоїтися.

Але не міг. Він постійно відтворював усі можливості, які мала Мері, щоб обдурити його. Її церковні розпродажі випічки, її поїздки на роботу та з роботи, години обіду, ночі, коли вони з Петті (ну, вона стверджувала, що це була Петті) залишалися в місті після покупок і вистав. . .

Задзвонив телефон. Це була вона? — дивувався він. Він схопив слухавку. "Так?"

Була пауза. Сід Фарнсворт сказав: «Ден? Ти в порядку?"

«Не зовсім, ні». Він пояснив, що знайшов.

«Просто . . . Ви сказали, що воно порожнє?»

«О, можна посперечатися, що так і було».

— І це нікому не було адресовано?

«Ні. В тім-то й річ. Ось чому все так погано».

Тиша. Тоді його друг сказав: «Що тобі скажу, Ден. . . Я думаю, можливо, тобі зараз не варто залишатися одному. Як щодо зустрічі зі мною та Доріс, щоб випити?»

«Я не хочу пити до біса. Я хочу правди!»

— Добре, добре, — швидко сказав Сід. «Але ти звучиш трохи налякано, чоловіче. Дозвольте мені підійти, ми подивимось гру чи щось таке. Або підніміться дорогою до Джоуї».

Як вона могла це зробити з ним? Після всього, що він для неї зробив! Він дав їй їжу в рот, дах над нею, він подарував їй Лексус. Він задовольняв її в ліжку. Він намагався стримати свій характер. І одного разу він її вдарив. . . чорт, він вибачився одразу після цього і купив їй машину, щоб компенсувати це. Він зробив усе це для неї, і вона не оцінила цього анітрохи.

Брехлива повія. . .

Де, в біса, вона була? де

«Що ти сказав, Ден? Я тебе не чув. Слухай, я вже в дорозі..."

Він подивився на телефон, а потім кинув його на підставку.

Сід жив лише за десять хвилин їзди. Денис мав піти зараз. Він не хотів бачити чоловіка. Він не хотів, щоб друг відмовляв його від того, що він мав зробити.

Денніс підвівся. Він підійшов до свого комода й узяв щось, що нещодавно заховав . Револьвер Smith & Wesson .38.

Він натягнув свій пуховик — подарунок на день народження від Мері минулого жовтня, який вона, ймовірно, купила по дорозі в готель, щоб зустрітися зі своїм коханим, — і впустив пістолет до кишені. Надворі він сів у свій Бронко й помчав під’їзною доріжкою.


Денніс Лінден не був нічиїм дурнем.

Він знав розташування всіх водопіїв між офісом Мері та будинком — місцями, де вона була б схильна зупинятися з коханцем. Але він також знав, куди вона, швидше за все, піде по дорозі з торгового центру додому. (Він регулярно зупинявся біля багатьох із них, щоб перевірити, чи зможе він її зловити.) Він ще не спіймав її, але сьогодні ввечері відчув, що удача на його боці.

І він мав рацію.

Чорний Лексус Мері був припаркований біля Hudson Inn.

Він занесло, зупинився посеред під’їзної дороги та вискочив із вантажівки. Парі, яка їхала до виходу, довелося збочити з його дороги, і вони посигналили йому. Він вдарив кулаком по їхньому капюшону, кричачи: «Йди до біса!» Вони дивилися з жахом. Він витяг з кишені пістолет, підійшов до вікна й зазирнув усередину.

Так, була його дружина: блондинка, підтягнута, обличчя у формі серця. А вона сиділа біля свого коханого.

Чоловік, мабуть, був на десять років молодший за Мері. Він не був красивим і мав живіт. Як вона могла бачити такого, як він? Як на землі? Він теж не виглядав багатим — на ньому був дешевий нестильний костюм. Ні, була лише одна причина побачити його. . . . Він повинен бути хорошим у ліжку.

Денніс відчув знайомий металевий присмак його люті.

І тоді він зрозумів, що Мері одягнена в темно-синю сукню, яку він купив їй на минуле Різдво! Він навмисне вибрав такий із високим горлом, щоб вона не могла хизуватися своїми грудьми перед кожним чоловіком, повз якого проходила. І він зрозумів, що вона вибрала це сьогодні як приватний жарт — образа для нього. Денніс уявив, як цей товстий нехлюй повільно розстібає ґудзики, просунувши свої пухкі пальці під тканину, а Мері шепотіла слова, які цей товстий мудак чув щоразу, коли дивився на чисту різдвяну листівку.

Деннісу Ліндену хотілося закричати.

Він відвернувся від вікна й попрямував до вхідних дверей корчми. Він штовхнув її й увійшов усередину, відштовхнувши офіціанта. Чоловік впав на підлогу.

Метр побачив пістолет і, задихнувшись, відступив. Інші меценати також.

Мері глянула на нього, все ще посміхаючись від розмови з товстим хлопчиком, потім її обличчя побіліло. «Деннісе, милий, що...»

«Я тут роблю?» — лютував він глузливо.

«Боже мій, пістолет!» Хлопець підняв руки. Він спіткнувся назад, і його барний стілець перекинувся.

«Я тут, люба, — крикнув він до Мері, — щоб зробити те, що я повинен був зробити давно».

«Деннісе, про що ти говориш?»

"Хто він?" — запитав кремезний чоловік із великими від страху очима.

— Мій чоловік, — прошепотіла Мері. «Денисе, будь ласка, опусти рушницю!»

"Як вас звати?" — крикнув Денніс на чоловіка.

«Я... це Френк Чілтон. я..."

Чілтон? Денис згадав його. Він був одружений з Петті, хорошою подругою Мері з церковного комітету. Вона теж зраджувала свого друга.

Денніс підняв пістолет.

«Ні, будь ласка!» — благав Френк. «Не роби нам боляче!»

Мері ступила перед коханим. «Денисе, Господи! Будь ласка, приберіть пістолет. Будь ласка!»

Він пробурмотів: «Ти когось обдуриш, то обов’язково поплатишся. О, можна посперечатися, що є».

«Обманювати? Що ви маєте на увазі?" Актриса всередині Мері виглядала невинною, як дитина.

Поблизу крик, жіночий голос. «Френк! Мері!»

Денніс глянув у бік бару й побачив, як молода жінка завмерла, коли вийшла з туалету, з жахом на обличчі. Вона підбігла до Френка й обняла його.

Що відбувалося?

Денис розгубився. Це була Петті.

Широко розкривши очі, затамувавши подих, Мері видихнула: «Деннісе, ти думав, що я бачу Френка?»

Він нічого не сказав.

«Я зустріла Петті в торговому центрі», — пояснила вона. «Я сказав тобі це. Ми вирішили випити, і вона подзвонила Френку. Я вас теж запросив. Але ти не хотів прийти. Як ти міг подумати?» Вона плакала. "Як ти міг-"

«О, гарна спроба. Я знаю, чим ти займався. Може, це не він. Але це хтось ». Він націлив рушницю на дружину. «Занадто багато розбіжностей, люба. Забагато речей не зовсім поєднується, люба. »

«О, Деннісе, я не розумію, про що ти говориш. Я нікого не бачу. Я тебе люблю! Сьогодні ввечері я просто купував тобі різдвяний подарунок». Вона підняла сумку з покупками.

«Ти теж отримав мені картку?»

«А—»

«Ти купив мені різдвяну листівку?» — скрикнув він.

"Так!" Більше сліз. «Звичайно, знав».

«Ви купуєте картки ще для когось?»

Вона виглядала зовсім розгубленою. «Тільки ті, які ми надсилаємо разом. До наших друзів. До моєї родини. . .”

«А як щодо картки, яку ти сховав у шафі?»

Вона кліпала очима. «Ви маєте на увазі, в моєму халаті?»

"Так! Для кого це?»

"Це для вас! Це твоя картка».

«Тоді чому він був запечатаний і порожній?» — запитав він, переможно усміхаючись.

Сльози припинилися, і тепер на її обличчі розцвіла злість. Це був вираз, який він бачив лише двічі раніше. Коли він сказав їй, що не відпустить її на роботу, і коли попросив її не їхати у відрядження до Сан-Франциско.

«Я не запечатувала це», — кинула вона. «Вчора йшов сніг, коли я вийшов із магазину Hallmark. Клапан намок і застряг. Я збирався відкрити його, коли мав можливість. Я сховав його, щоб ти не знайшов».

Він опустив рушницю. Обговорення. Потім холодно посміхнувся. «О, ти молодець. Але ти мене не обдуриш». Він спрямував пістолет їй у груди й почав натискати на курок.

«Ні, Деннісе, будь ласка!» — скрикнула вона, безсило зводячи руки.

«Тримайся!» — пролунав чоловічий голос.

«Кидайте зброю! Зараз!»

Денніс розвернувся й опинився перед двома поліцейськими штату Нью-Йорк, які націлили на нього свою зброю.

«Ні, ви не розумієте», — почав він, але поки він говорив, «Сміт енд Вессон» підійшов до копів.

Обидва офіцери вагалися на частку секунди, а потім вистрілили з рушниць.


Денніс провів три тижні, відновлюючись у лікарні слідчого ізолятора, протягом якого декілька психіатрів провели його ретельний огляд. Вони рекомендували провести слухання щодо осудності перед судом.

На слуханні, яке відбулося в холодний яскравий лютневий день, виявилася довга історія депресії, неконтрольованого характеру та параноїдальної поведінки Денніса. Навіть прокурор відмовився від ідеї визнати його придатним для участі в суді та визнав його недієздатним. Проте виникли певні розбіжності щодо типу лікарні, куди його помістять. Прокуратура хотіла, щоб його помістили в установу суворого режиму на невизначений термін, тоді як адвокат Денніса наполягав, щоб він відправився в лікарню без охорони на шість місяців або близько того спостереження.

Суть аргументу захисту полягала в тому, що Денніс насправді нікому не загрожував, тому що, як виявилося, ударник його пістолета був видалений, і зі зброї не можна було стріляти. Денніс знав про це, пояснив адвокат, і просто хотів налякати людей.

Але як тільки він сказав це, Денніс підскочив і закричав, що ні, він думав , що рушниця справна.

«Бачиш, бойок — ключ до всієї справи!»

Його адвокат зітхнув і, коли він не зміг змусити Денніса замовкнути, сів з огидою.

«Чи можете ви присягнути мене як свідка?» — запитав суддю Денніс.

«Це не суд, містере Лінден».

«Але я можу поговорити?»

«Гаразд, давай».

«Я довго думав про це, ваша честь».

«Ти зараз?» — запитав знуджений суддя.

"Так, сер. І я нарешті це зрозумів». Денніс продовжив пояснювати: Мері, як він сказав судді, мала роман з кимось, можливо, не з її босом, але з кимось. І організувала ділову поїздку до Сан-Франциско, щоб зустрітися з ним.

«Я знаю це, тому що я шукав дрібниці. Мій друг сказав мені шукати дрібниці, і я це зробив».

«Дрібниці?» — поцікавився суддя.

"Так!" — рішуче сказав Денис. «І це саме те, що я почав робити. Бачите, вона хотіла, щоб я знайшов докази».

Він пояснив: Мері знала, що він спробує її вбити, через що Денніса заарештують або застрелять. «Тож вона вийняла бойок із рушниці. Це все була підстановка».

— У вас є якісь докази цього, містере Лінден? — запитав суддя.

Денніс точно зробив. Він прочитав прогноз погоди, згідно з яким за день до штурму не було ні дощу, ні снігу.

«А чому це актуально?» — запитав суддя, глянувши на адвоката Денніса, який безнадійно звів брови.

Його клієнт розсміявся. «Вологий клапоть, ваша честь».

"Як це?"

«Вона справді облизала клапан конверта. Це був зовсім не сніг, як вона стверджувала».

«Конверт?»

«Вона запечатала це, щоб я подумав, що вона збирається віддати її коханому. Щоб штовхнути мене через край. Потім вона це сховала, знаючи, що я стежу за нею».

«Угу, я бачу». Суддя почав читати матеріали наступної справи.

Потім Денніс виголосив довгу промову, розповідаючи про важливість порожніх повідомлень — про те, що те, що не сказано, часто може бути набагато гіршим за сказане. «Подібне повідомлення або, я мушу сказати , неповідомлення , однозначно виправдає вбивство вашої дружини та її коханця. Хіба ви не згодні, ваша честь?»

Саме в той момент суддя наказав вивести Денніса із зали суду та постановив, що він буде поміщений на невизначений термін до колонії суворого режиму округу Вестчестер для божевільних злочинців.

«Ти нікого не обдуриш!» Денніс закричав своїй заплаканій дружині, коли вона сиділа в глибині будівлі суду. Двоє судових приставів проштовхнули його через двері, і його несамовиті крики лунали будівлею суду протягом, здавалося, цілої вічності.


Минуло вісім місяців, коли санітар, який наглядав за ігровою кімнатою в психіатричній лікарні, випадково побачив у місцевій газеті коротке повідомлення про те, що колишня дружина Денніса знову виходить заміж — інвестиційний банкір на ім’я Сід Фарнсворт.

У статті згадувалося, що пара збирається у весільну подорож у Сан-Франциско, яке було «моїм улюбленим містом», цитує Мері. «Ми з Сідом провели тут наше перше справжнє побачення».

Санітар подумав згадати цю історію Деннісу, але потім вирішив, що це може його засмутити. Крім того, пацієнт, як завжди, був повністю занурений в один зі своїх проектів і не хотів би, щоб його турбували. У ці дні Денніс проводив більшу частину свого часу, сидячи за столом для рукоділля, роблячи вітальні листівки з червоного будівельного паперу. Він віддасть їх санітару і попросить відправити поштою. Чоловік, звичайно, ніколи не робив цього; пацієнтам не дозволяли надсилати листи з закладу. Але санітар все одно не міг їх розмістити — картки завжди були порожніми. Денніс ніколи не писав усередині жодних повідомлень, і на лицьовій стороні конверта ніколи не було імені чи адреси.

РІЗДВЯНИЙ ПОДАРУНОК


«Як довго вона зникла?»

Стаут Лон Селлітто, який відмовився від дієти через сезон відпусток, знизав плечима. «Це свого роду проблема».

"Продовжувати."

«Це ніби...»

«Ви вже це сказали», — сказав Лінкольн Райм детективу поліції Нью-Йорка.

«Близько чотирьох годин. Близько до нього».

Райм навіть не потрудився прокоментувати. Дорослий навіть не вважався зниклим безвісти, доки не минуло принаймні двадцять чотири години.

«Але є обставини», — додав Селлітто. «Ви повинні знати, про кого ми говоримо».

Вони були в імпровізованій лабораторії на місці злочину — у вітальні таунхаусу Райма в Центральному парку Вест на Мангеттені, — але вона була імпровізованою роками і мала більше обладнання та припасів, ніж більшість відділів поліції невеликих міст.

Навколо вікон була задрапірована вишукана вічнозелена гірлянда, а на скануючому електронному мікроскопі звисала мішура. На стереосистемі яскраво звучала «Ceremony of Carol» Бенджаміна Бріттена . Це був Святвечір.

«Просто вона мила дитина. Я маю на увазі Карлі. І тут її мати знає, що вона прийде, але не дзвонить їй і не каже, що вона йде, не залишає записки чи нічого. Що вона завжди робить. Її мама — так її звуть Сьюзен Томпсон — повністю застібана. Дуже дивно для неї просто зникнути».

«Вона отримує дівчині різдвяний подарунок», — сказав Райм. «Не хотів дарувати сюрприз».

«Але її машина все ще в гаражі». Селлітто кивнув у вікно на густе конфетті снігу, що сипало кілька годин. «Вона не збирається нікуди йти в таку погоду, Лінк. І ні в кого з сусідів її немає. Карлі перевірила».

Якби Райм використовував своє тіло — окрім безіменного пальця лівої руки, плечей і голови — він зробив би детективу Селлітто нетерплячий жест, можливо, обвів рукою чи двома долонями до неба. Насправді він покладався виключно на слова. — І як виникла ця не дуже зникла справа, Лоне? Я бачу, що ти граєш самарянина. Ви знаєте, що кажуть про добрі справи, чи не так? Вони ніколи не залишаються безкарними. . . . Не кажучи вже про те, що тепер він ніби лягає на мої плечі, чи не так?»

Селлітто допоміг собі ще одне домашнє різдвяне печиво. Це було у формі Санти, але крижане обличчя було гротескним. «Це дуже добре. Хочеш?»

— Ні, — пробурчав Райм. Потім його погляд збився на полицю. «Але я був би більш схильний приємно вислухати вашу рекламну пропозицію з трохи різдвяного настрою».

«З . . . ? ох Звичайно. Він пройшов через лабораторію, знайшов пляшку Macallan і налив дозу вересу в стакан. Детектив вставив соломинку й поставив чашку в тримач на стільці Райма.

Райм сьорбнув спиртного. Ах, небеса. . . Його помічник Том і партнерка злочинця Амелія Сакс ходили по магазинах; якби вони були тут, напій Райма міг би бути смачним, але, враховуючи годину, безсумнівно був би безалкогольним.

«Гаразд. Ось така історія. Рейчел — подруга Сьюзен та її дочки».

Тож це був добрий вчинок друга родини. Рейчел була дівчиною Селлітто. Райм сказав: «Донька — Карлі. Бачиш, я слухав , Лон. Продовжувати."

«Карлі...»

«Кому скільки років?»

«Дев'ятнадцять. Студент Нью-Йоркського університету. Спеціалізація бізнесу. Вона йде з тим хлопцем із Гарден-Сіті…

«Чи має щось із цього значення, окрім її віку? Що я навіть не впевнений, чи це має відношення».

«Скажи мені, Лінк: ти завжди в такому гарному настрої під час канікул?»

Ще один ковток алкоголю. "Продовжувати йти."

«Сьюзан розлучилася, працює в PR-фірмі в центрі міста. Живе в передмісті, округ Нассау...

«Нассау? Нассау? Хм, чи вони були б правильними поліцейськими, щоб вирішити це питання? Ти розумієш як це працює, правда? Цей курс про юрисдикцію в Академії?»

Селлітто роками працював з Лінкольном Раймом і був досить талановитим, щоб відволікти відчайдушність злочинця. Він проігнорував коментар і продовжив. «Вона бере пару вихідних, щоб підготувати будинок до свят. Рейчел каже мені, що у неї з дочкою є підлітковий вік — знаєте, у них обох важкий час. Але Сьюзен намагається . Вона хоче зробити все добре для дівчини, влаштувати велику вечірку на Різдво. Так чи інакше, Карлі живе в квартирі у Віллідж неподалік від своєї школи. Учора ввечері вона сказала мамі, що прийде сьогодні вранці, залишить деякі речі, а потім піде до свого хлопця. Сьюзен каже, що добре, вони вип’ють кави, ну ну ну ну ну ну. . . Лише коли Карлі приходить туди, Сьюзан уже немає. А вона..."

«Автомобіль все ще в гаражі».

«Точно так. Тому Карлі деякий час чекає. Сьюзен не повертається. Вона дзвонить місцевим хлопцям, але вони не збираються нічого робити протягом принаймні двадцяти чотирьох годин. Отже, Карлі думає про мене — я єдиний поліцейський, якого вона знає — і дзвонить Рейчел».

«Ми не можемо робити добрі справи для всіх. Просто тому, що зараз сезон».

«Давайте подаруємо дитині різдвяний подарунок, Лінк. Задайте кілька запитань, огляньте будинок».

Вираз обличчя Райма був похмурий, але насправді він був заінтригований. Як він ненавидів нудьгу. . . . І, так, він часто перебував у поганому настрої під час канікул, тому що незмінно було затишшя в стимулюючих справах, для яких поліція Нью-Йорка чи ФБР наймала його проконсультуватися як експерт-криміналіст або «криміналіст», як це називають на жаргоні.

"Так . . . Карлі засмучена. Ти розумієш."

Райм знизав плечима — один із небагатьох жестів, дозволених йому після нещасного випадку на місці злочину кілька років тому, через який він захворів на параліч. Райм поворухнув своїм єдиним робочим пальцем по сенсорній панелі й повернув стілець обличчям до Селлітто. «Її мати, мабуть, уже вдома. Але, якщо дуже хочеш, давай покличемо дівчину. Я отримаю кілька фактів, побачу, що я подумаю. Що це може зашкодити?»

«Це чудово, Лінк. Зачекай." Великий детектив підійшов до дверей і відчинив їх.

Що це було?

Увійшла дівчина-підліток, сором’язливо озираючись.

«О, містере Райм, привіт. Я Карлі Томпсон. Дуже дякую, що побачили мене».

«Ах, ти чекав надворі», — сказав Райм і кинув на детектива їдкий погляд. «Якби мій друг Лон поділився зі мною цим фактом, я б запросив вас на чашку чаю».

«О, це нормально. Для мене нічого».

Селлітто весело підняв брову й знайшов для дівчини стілець.

У неї було довге світле волосся та спортивна фігура, а на її круглому обличчі було мало макіяжу. Вона була одягнена в шик MTV — джинси-кльош і чорний піджак, масивні чоботи. Однак для Райма найдивовижнішим у ній був її вираз обличчя: Карлі взагалі не реагувала на його інвалідність. У деяких людей зв’язувався язик, деякі бездумно балакали, деякі дивилися на його очі й шаленіли, наче погляд на його тіло був би помилкою пас століття. Кожна з цих реакцій дратувала його по-своєму.

Вона посміхнулася. «Мені подобається прикраса».

«Вибачте?» — спитав Райм.

«Гірлянда на спинці твого стільця».

Криміналіст повернувся, але нічого не побачив.

«Там є гірлянда?» — запитав він Селлітто.

«Так, ви не знали? І червону стрічку».

«Це, мабуть, була люб’язність мого помічника», — пробурчав Райм. «Незабаром він стане колишнім, він пробує це знову».

Карлі сказала: «Я б не турбувала ні містера Селлітто, ні вас. . . . Я б нікого не турбував, але це так дивно, що мама зникає отак. Вона ніколи раніше цього не робила».

Райм сказав: «Дев’яносто дев’ять відсотків часу просто сталася якась плутанина. Жодного злочину взагалі. . . І лише чотири години?» Ще один погляд на Селлітто. "Дрібниці."

«За винятком того, що з мамою, будь-що інше, вона надійна».

«Коли ви востаннє з нею розмовляли?»

«Здається, було близько восьмої вечора. У неї завтра вечірка, і ми будували її плани. Я збирався прийти сьогодні вранці, і вона збиралася дати мені список покупок і трохи грошей, і ми з Джейком, це мій хлопець, збиралися піти по магазинах і погуляти».

«Можливо, вона не змогла додзвонитися до вашого мобільного», — припустив Райм. «Де був твій друг? Чи могла вона залишити в нього повідомлення?»

«У Джейка? Ні, я просто розмовляв з ним по дорозі тут». Карлі сумно посміхнулася. «Знаєш, їй подобається Джейк». Вона нервово грала своїм довгим волоссям, скручуючи його навколо пальців. «Але вони не найкращі друзі. Він . . .” Дівчина вирішила не вдаватися в подробиці несхвалення. «У будь-якому разі вона не подзвонила б йому додому. Його тата. . . важко».

«І вона сьогодні пішла з роботи?»

"Це вірно."

Двері відчинилися, і Райм почув, як увійшли Амелія Сакс і Том, зморшкуваті папери з пакетів.

У двері вийшла висока жінка в джинсах і бомбері. Її руде волосся й плечі були припорошені снігом. Вона посміхнулася Райму й Селлітто. «Щасливого Різдва і все таке».

Том пішов коридором із сумками.

«Ах, Сакс, заходь сюди. Здається, детектив Селлітто запропонував наші послуги. Амелія Сакс, Карлі Томпсон».

Жінки потиснули один одному руки.

Селлітто запитав: «Хочеш печиво?»

Карлі заперечила. Сакс теж похитала головою. «Я їх прикрасив, Лон — так, Санта схожий на Бориса Карлоффа, я знаю. Якщо я більше ніколи не побачу жодного печива, це буде занадто рано».

У дверях з’явився Том, представився Карлі, а потім пішов до кухні, звідки Райм знав, що ось-ось з’являться частування. На відміну від Райма, його помічник любив свята, головним чином тому, що вони давали йому можливість бути господарем майже щодня.

Коли Сакс стягнула з неї піджак і повісила його, Райм пояснив ситуацію та те, що дівчина їм розповіла.

Поліцейська кивнула, розуміючи це. Вона повторила, що відсутність людини на такий короткий час не є приводом для тривоги. Але вони були б раді допомогти другу Лона та Рейчел.

«Справді, ми це зробимо», — сказав Райм з іронією, яку не помітили всі, крім Сакса.

Жодна добра справа не залишається безкарною. . . .

— продовжила Карлі. «Я прийшов туди близько восьмої тридцять сьогодні вранці. Її не було вдома. Машина стояла в гаражі. Я перевірив усіх сусідів. Її там не було і ніхто її не бачив».

«Чи могла вона піти напередодні ввечері?» — запитав Селлітто.

"Немає. Сьогодні вранці вона зварила каву. Горщик був ще теплий».

Райм сказав: «Можливо, щось виникло на роботі, і вона не хотіла їхати на станцію, тому взяла таксі».

Карлі знизала плечима. "Може бути. Я про це не думав. Вона займається зв’язками з громадськістю і останнім часом дуже багато працює. Для однієї з тих великих інтернет-компаній, які збанкрутували. Це було абсолютно напружено. . . . Але я не знаю. Ми мало говорили про її роботу».

Селлітто доручив молодому детективу обдзвонити всі таксі в Глен Холлоу та його околицях; того ранку до дому таксі не відправляли. Вони також зателефонували в компанію Сьюзен, щоб дізнатися, чи вона зайде, але ніхто її не бачив, а її офіс був замкнений.

Саме тоді, як і передбачив Райм, його стрункий помічник у білій сорочці й різдвяній краватці «Джеррі Гарсіа» вніс велику тацю з кавою й чаєм і величезну тарілку з тістечками й печивом. Він налив усім напоїв.

«Немає інжирного пудингу?» — уїдливо запитав Райм.

Сакс запитав Карлі: «Твоя мама була сумною чи похмурою?»

Подумавши на хвилину, вона сказала: «Ну, мій дідусь — її тато — помер минулого лютого. Дідусь був чудовим хлопцем, і деякий час вона була зовсім розгублена. Але до літа вона вийде з цього. Вона купила цей дійсно крутий будинок і дуже весело його ремонтувала».

«А як щодо інших людей у її житті, друзів, хлопців?»

«Звісно, у неї є хороші друзі».

«Імена, номери телефонів?»

Дівчина знову затихла. «Я знаю деякі їхні імена. Не зовсім там, де вони живуть. У мене немає номерів».

«Хтось вона зустрічалася романтично?»

«Вона розлучилася з кимось близько місяця тому».

Селлітто запитав: «Як ви думаєте, цей хлопець був проблемою? Сталкер? Засмучений розривом?»

Дівчина відповіла: «Ні, я думаю, що це була його ідея. Так чи інакше, він жив у Лос-Анджелесі, чи Сіетлі, чи десь на заході. Значить, це було не дуже серйозно. Вона тільки почала зустрічатися з цим новим хлопцем. Близько двох тижнів тому». Карлі перевела погляд із Сакса на підлогу. «Справа в тому, що я люблю маму і все. Але ми не дуже близькі. Мої батьки розлучилися сім-вісім років тому це змінило багато речей. . . . На жаль, я не знаю про неї більше».

«Ах, чудова родина, — цинічно подумав Райм. Саме це змусило Парк-авеню скоротити мільйонерів і змусило поліцейські департаменти по всьому світу відповідати на дзвінки в будь-який час дня і ночі.

«У тебе все добре», — підбадьорив Сакс. «Де твій батько?»

«Він живе в місті. Центр міста».

«Чи часто вони з твоєю мамою бачилися?»

«Більше ні. Він хотів знову зібратися, але мама була тепла, і я думаю, що він відмовився».

« Ви часто його бачите?»

«Так, так. Але він багато подорожує. Його компанія імпортує товари, а він їде за кордон, щоб зустрітися зі своїми постачальниками».

«Він зараз у місті?»

«Так. Я збираюся побачити його на Різдво, після маминої вечірки».

«Ми повинні подзвонити йому. Подивіться, чи він чув про неї», — сказав Сакс.

Райм кивнув, і Карлі дала їм номер чоловіка. Райм сказав: «Я зв’яжуся з ним. . . . Гаразд, рушай, Сакс. До дому Сьюзен. Карлі, ти йди з нею. Рухайся швидко».

«Звичайно, Райм. Але чого поспішати?»

Він глянув у вікно, ніби відповідь витала там на видноті.

Сакс спантеличено похитала головою. Ріма часто дратувало, що люди не починають щось робити так швидко, як він. «Тому що сніг може розповісти нам щось про те, що там сталося сьогодні вранці». І, як він часто любив робити, він додав драматичну коду: «Але якщо це продовжуватиме падати так, не залишиться жодної історії для читання».


Через півгодини Амелія Сакс зупинилася на тихій, обсадженій деревами вулиці в Глен Холлоу, Лонг-Айленд, припаркувавши яскраво-червоний Camaro за три двері від будинку Сьюзен Томпсон.

«Ні, воно там, нагорі», — зауважила Карлі.

«Ось краще», — сказав Сакс. Райм втовкмачив їй, що шляхи доступу до місця злочину та з нього можуть бути місцем злочину самі по собі та можуть дати цінну інформацію. Вона завжди пам'ятала про забруднильні сцени.

Карлі скривилася, коли помітила, що машина все ще в гаражі.

«Я сподівався. . .”

Сакс подивився на обличчя дівчини й побачив глибоке занепокоєння. Поліцейська зрозуміла: у матері та доньки були складні стосунки, це було видно. Але ви ніколи не розриваєте батьківських зв’язків повністю — цього не можна зробити — і немає нічого подібного до зниклої матері, щоб викликати первинну тривогу.

— Ми її знайдемо, — прошепотів Сакс.

Карлі ледь помітно посміхнулася й щільніше затягнула куртку. Це було стильно і явно дорого, але марно проти холоду. Сакс деякий час була фотомоделлю, але коли не була на подіумі чи на зйомках, вона одягалася як справжня людина, до біса з тим, що було в моді.

Сакс оглянув будинок, новий, незграбний двоповерховий колоніальний будинок на невеликій, але добре доглянутій ділянці, і називається Рима. У справжньому випадку її підключили б до нього на її Motorola. Оскільки це не було офіційною справою, вона просто скористалася шнуром гучного зв’язку та мобільним телефоном, який був прикріплений до її пояса за кілька дюймів від її автоматичного пістолета Glock.

«Я вдома», — сказала вона йому. «Що це за музика?»

Через мить «Слухай, ангели-вісники співають» замовкло.

«Вибачте. Том наполягає на тому, щоб бути в дусі. Що ти бачиш, Сакс?»

Вона пояснила, де вона була, і план місця. «Сніг тут не такий вже й поганий, але ви маєте рацію: через годину він закриє будь-які сліди».

«Уникайте прогулянок і перевірте, чи не велося спостереження».

"Зрозумів."

Сакс запитала Карлі, які її відбитки. Дівчина пояснила, що припаркувалася перед гаражем — Сакс бачив сліди протектора на снігу — а потім пройшла через кухонні двері.

Карлі позаду неї, Сакс обійшов територію.

«Нічого на задньому чи бічному дворі, крім слідів Карлі», — сказала вона Райму.

«Ви маєте на увазі, що відбитків не видно», — виправив він. «Це не обов’язково «нічого». »

«Добре, Райм. Це я мав на увазі. Блін, холодно».

Вони кружляли до передньої частини будинку. Сакс знайшов сліди на снігу на стежці між вулиця і будинок. Біля узбіччя зупинився автомобіль. Один набір відбитків йшов до будинку, а два йшли назад, що свідчить про те, що водій підібрав Сьюзен. Вона сказала це Райму. Він запитав: «Ви можете щось розрізнити по взуттю? Розмір, відбитки підошви, розподіл ваги?»

«Нічого не ясно». Вона здригнулася, нахилившись; її артритні суглоби боліли від холоду та вогкості. «Але одна річ дивна — вони дуже близько один до одного».

«Якби один із них обняв іншого».

«Правильно».

«Може бути прихильністю. Може бути примус. Ми припустимо, сподіваюся, що другий набір належить Сьюзен, і що б не сталося, вона принаймні жива. Або було кілька годин тому».

Тоді Сакс помітив цікаве поглиблення на снігу біля одного з передніх вікон. Наче хтось зійшов з тротуару й став на коліна. З цього місця ви могли чітко бачити вітальню та кухню за її межами. Вона послала Карлі відчинити вхідні двері, а потім прошепотіла в мікрофон: «Можливо, виникли проблеми, Райм. . . Схоже, хтось стояв на колінах і дивився у вікно».

«Є ще якісь докази, Сакс? Помітні відбитки, недопалки, інші відбитки, слід?»

«Нічого».

— Перевір будинок, Сакс. І просто заради розваги прикинься, що гаряче».

«Але як злочинець міг бути всередині?»

«Гартуйте мене».

Поліцейська підійшла до вхідних дверей, розстібнувши блискавку на шкіряній куртці, щоб швидко дістати зброю. Вона знайшла дівчину в під’їзді, коли вона оглядала будинок. Було тихо, за винятком стукоту та дзижчання побутової техніки. Світло було увімкнуте, хоча Сакс вважав це більш тривожним, ніж якби було темно; це свідчило про те, що Сьюзен пішла поспішно. Ви не вимикаєте світло, коли вас викрадають.

Сакс сказав дівчині триматися ближче, і вона почала обходити це місце, молячись, щоб не знайти тіло. Але не; вони шукали всюди, де могла бути жінка. нічого І жодних ознак боротьби.

«Сцена зрозуміла, Райме».

«Ну, це вже щось».

«Я збираюся зробити тут швидку сітку, подивитися, чи зможемо ми знайти підказку, куди вона поділася. Я тобі передзвоню, якщо щось знайду».

На першому поверсі Сакс зупинився біля камінної полиці й переглянув кілька фотографій у рамках. Сьюзен Томпсон була високою жінкою міцної статури з коротким світлим волоссям, розпущеним на спині. У неї була приємна посмішка. На більшості фотографій вона була з Карлі або зі старшою парою, ймовірно, її батьками. Багатьох з них вивели на вулицю, очевидно, під час походів чи походів.

Вони шукали будь-яку підказку, яка могла б вказати, де знаходиться жінка. Сакс вивчав календар біля телефону на кухні. На єдиній записці на сьогоднішньому квадраті було написано C.

Дівчина сумно засміялася. Чи була одна літера та стисле позначення емблемою того, як, на думку Карлі, жінка побачила її? Сакс цікавився, що саме проблеми були між дочкою і матір'ю. У неї самої завжди були складні стосунки з власною матір'ю. «Виклик», як вона описала це Райму.

«Денний таймер? Palm Pilot?»

Карлі озирнулася. «Її сумочки немає. Вона тримає їх там. . . . Я знову спробую її мобільний». Дівчина зробила це, і розчарований, стурбований вигляд сказав Саксу, що відповіді немає. «Перейти відразу до голосової пошти».

Сакс спробував усі три телефони в будинку, натиснувши «повторний набір». Двоє отримали її допомогу в довіднику. Інший був номером місцевого відділення North Shore Bank. Сакс попросила поговорити з менеджером і сказала їй, що вони намагаються знайти Сьюзен Томпсон. Жінка сказала, що була близько двох годин тому.

Сакс сказав це Карлі, яка з полегшенням закрила очі. «Куди вона поділася після цього?»

Жінка-міліціонер поставила питання менеджеру, і жінка відповіла, що не має жодного уявлення. Потім вона нерішуче запитала: «Ви телефонуєте, тому що їй погано?»

"Що ви маєте на увазі?" — спитав Сакс.

«Просто вона виглядала не дуже добре, коли була вдома. Той чоловік, з яким вона була... . . Ну, він увесь час обіймав її. Я думав, що, можливо, вона хвора».

Сакс запитала, чи можуть вони зайти та поговорити з нею.

"Звичайно. Якщо я можу допомогти».

Сакс розповів Карлі те, що сказала жінка.

"Не почуваюсь добре? А якийсь чоловік?» Дівчина спохмурніла. "ВООЗ?"

«Ходімо розберемося».

Коли вони підійшли до дверей, Сакс зупинився. «Зроби мені послугу», — сказала вона дівчині.

«Звичайно. Що?"

«Позич один із піджаків твоєї матері. Від одного погляду на тебе мені стає холодно».


Керівник філії банку пояснив Саксу та Карлі: «Вона зайшла у свій сейф внизу, а потім перерахувала чек».

«Я думаю, ви не знаєте, що вона там робила?» — запитала поліцейська.

«Ні, ні, співробітників ніколи немає поруч, коли клієнти заходять до своїх ящиків».

«А той чоловік? Маєте уявлення, ким він був?»

"Немає."

"Як він виглядав?" — спитав Сакс.

«Він був великий. Шість-два, шість-три. облисіння. Не дуже посміхався».

Поліцейський детектив глянув на Карлі, яка похитала головою. «Я ніколи не бачив її з кимось таким».

Вони знайшли касира, який перерахував чек, але Сьюзен також нічого їй не сказала, крім того, що вона хоче отримати гроші.

«Скільки коштував чек?» — спитав Сакс.

Менеджер вагався — ймовірно, якась проблема конфіденційності, — але Карлі сказала: «Будь ласка. Ми хвилюємося за неї». Жінка кивнула касиру, який сказав: «Тисяча».

Сакс відійшов убік і подзвонив Раймі на мобільний. Вона пояснила, що сталося в банку.

«Зараз стає тривожним, Сакс. Тисяча здається малою для пограбування чи викрадення, але багатство відносне. Можливо, для цього хлопця це багато грошей».

«Мене більше цікавить сейф».

Райм сказав: «Добре. Можливо, вона щось хотіла. Але що? Вона просто бізнесвумен і мати. Це не те, що вона журналіст-розслідувач чи поліцейський. І погана новина полягає в тому, що якщо це так, він отримав те, чого прагнув. Можливо, вона йому більше не потрібна. Я думаю, що настав час залучити округ Нассау. Може бути . . . Почекай, ти в банку?»

«Правильно».

"Відео! Отримайте відео».

«О, у касирі, звичайно. Але..."

«Ні, ні, ні», — різко сказав Райм. «Про стоянку . У всіх банках встановлено відеоспостереження за ділянками. Якщо вони там припаркуються, його автомобіль буде записаний. Можливо, номер бирки теж».

Сакс повернувся до менеджера, і вона подзвонила начальнику служби безпеки, який зник у бек-офісі. Через мить він жестом вказав їм увійти й запустив стрічку.

«Там!» Карлі плакала. «Це вона. А той хлопець? Подивіться, він все ще тримається за неї. Він не відпускає її».

«Виглядає досить дивно, Райме».

«Ви бачите машину?» — запитав криміналіст.

Сакс наказав охоронцеві заморозити плівку. "Який з-"

«Chevy Malibu», — сказав охоронець. «Цьогорічна модель».

Сакс сказав про це Райму і, оглянувши екран, додав: «Це бордовий. А останні дві цифри на табличці — сімдесят вісім. Той, що перед ним, міг бути три чи вісім, можливо, шість. Важко сказати. Це нью-йоркська тарілка».

«Добре, Сакс. Гаразд. Тепер справа за формою. Лон накаже їм поставити локатор. Нассау, Саффолк, Вестчестер і п'ять районів. Джерсі теж. Ми розставимо пріоритет. Ой, зачекай хвилинку. . . .” Сакс почув, як він з кимось розмовляє. Рима повернулася на лінію. «Колишній Сьюзен їде сюди. Він хвилюється за свою дочку. Він хотів би її побачити».

Сакс сказав це Карлі. Її обличчя проясніло. Детектив додав: «Більше ми нічого не можемо зробити. Повернемося до міста».


Амелія Сакс і Карлі Томпсон щойно повернулися до лабораторії в міському будинку Райма, коли прибув Ентоні Далтон. Том повів його всередину, і він раптово зупинився, дивлячись на свою дочку. «Привіт, мила».

"Тато! Я такий радий, що ти прийшов!»

З любов’ю і турботою в очах він підійшов до дівчини й міцно обійняв її.

Далтон був підтягнутим чоловіком років за сорок з хлоп’ячим розпущеним волоссям. Він був одягнений у складну лижну куртку, ремені та клапани, що йшли в усі сторони. Він нагадав Райму про професорів коледжу, з якими він іноді ділився на трибуні, коли читав лекції з криміналістики в коледжах кримінального правосуддя.

«Вони щось знають?» — запитав він, мабуть, лише зараз усвідомивши, що Райм в інвалідному візку — і вважаючи цей факт нічим не примітним. Як і його дочка, Ентоні Далтон заробив серйозні бали з Rhyme за це.

Криміналіст пояснив, що саме сталося і що їм відомо.

Далтон похитав головою. — Але це не обов’язково означає, що її викрали, — швидко сказав він.

«Ні, ні, ні в якому разі», — сказав Селлітто. «Ми просто не ризикуємо».

Райм запитав: «Ти знаєш когось, хто хотів би завдати їй болю?»

Він похитав головою. «Я поняття не маю. Я не бачив Сьюзен рік. Але коли ми були разом? Ні, вона всім подобалася. Навіть коли деякі з її піар-клієнтів робили досить тіньові речі, ніхто не мав проблем з нею особисто. І здавалося, що у неї завжди були особливо неприємні клієнти».

Райм був занепокоєний — з причин, які не були небезпечними для Сьюзен Томпсон. Проблема полягала в тому, що це був не реальний випадок. Вони відступили, роблячи комусь послугу; це був різдвяний подарунок, як сказав Селлітто. Йому потрібно було більше фактів; йому потрібна була серйозна криміналістика. Він завжди вважав, що ви ведете справу на 110 відсотків або не ведете її взагалі.

Том приніс ще кави й поповнив тарілку бридким печивом. Далтон кивнув помічнику й подякував. Потім бізнесмен налив собі каву з каструлі. «Хочеш?» — запитав він Карлі.

«Звичайно, мабуть».

Він налив і запитав: «Ще хтось?»

Більше ніхто нічого не хотів. Але Райм перевів очі на Macallan на полиці, і, ось, без жодного слова протесту Том узяв пляшку й пішов до Rhyme's Storm Arrow. Він відкрив стакан і насупився. Він понюхав його. «Дивно, я думав, що змив це вчора ввечері. Мабуть, я забув, — додав він іронічно.

«Ми не можемо всі бути ідеальними, — сказав Райм.

Том налив кілька пальців у стакан і поставив його в тримач.

«Дякую, Бальтазаре. Ти поки що можеш зберегти свою роботу, незважаючи на бур’яни на спинці мого стільця».

«Тобі вони не подобаються? Я ж казав тобі, що збираюся прикрасити до свят».

"Будинок. Не я."

«Що нам тепер робити?» — запитав Далтон.

«Ми чекаємо», — сказав Селлітто. «DMV керує всіма Малібусами з цим фрагментом номерної бирки. Або, якщо нам справді пощастить, якийсь офіцер на вулиці це помітить». Він стягнув пальто зі стільця. «Мені потрібно на деякий час спуститися до Великої будівлі. Зателефонуйте мені, якщо щось станеться».

Далтон подякував йому, потім подивився на годинник, дістав мобільний телефон і подзвонив до офісу, щоб повідомити, що йому доведеться пропустити різдвяну вечірку в офісі. Він пояснив, що поліція розслідує зникнення його колишньої дружини, а він у цей момент був із дочкою. Він не збирався залишати дівчину одну.

Карлі обняла його. «Дякую, тату». Її очі піднялися до вікна, дивлячись на крутий сніг. Довгий мить минула. Карлі глянула на інших у кімнаті й повернулася до батька. М’яким голосом вона сказала: «Я завжди думала, що було б, якби ви з мамою не розлучилися».

Далтон засміявся, провів рукою по волоссю, розчісуючи його. «Я теж про це думав».

Сакс глянув на Райма, і вони відвернулися, дозволивши батькові й дочці продовжити розмову наодинці.

«Хлопці, з якими мама зустрічалася? Вони були в порядку. Але ніхто особливий. Жоден із них не тривав дуже довго».

«Важко зустріти потрібну людину, — сказав Далтон.

"Я вважаю . . . »

"Що?"

«Здається, я завжди хотів, щоб ви знову зібралися».

Здавалося, Далтон втратив слова. "Я намагався. Ти це знаєш. Але твоя мама була в іншому місці».

«Але ти перестав намагатися пару років тому».

«Я міг прочитати написи на стіні. Люди мають рухатися далі».

«Але вона сумує за тобою. Я знаю, що вона знає».

Далтон засміявся: «О, я не знаю про це».

«Ні, ні, справді. Коли я запитую її про тебе, вона каже мені, яким ти був класним хлопцем. Ви були смішні. Вона сказала, що ти її розсмішив».

«Ми добре провели час».

Карлі сказала: «Коли я запитала маму, що між вами сталося, вона сказала, що це не було нічого страшного».

«Правда», — сказав Далтон, сьорбаючи каву. «Тоді ми просто не знали, як бути чоловіком і дружиною. Ми одружилися надто молодими».

«Ну, ти вже не молодий. . . .” Карлі почервоніла. «О, я не те мав на увазі».

Але Далтон сказав: «Ні, ти маєш рацію. Відтоді я дуже подорослішав».

«І мама справді змінилася. Раніше вона була такою тихою, знаєте. Просто не весело. Але вона зараз у всякі речі. Кемпінг і піші прогулянки, рафтинг, усе це на природі».

«Справді?» — запитав Далтон. «Я ніколи не уявляв, що вона займеться такими речами».

Карлі на мить відвела погляд. «Пам’ятаєш ті ділові поїздки, в які ти їздив, коли я був дитиною? Ви б поїхали до Гонконгу чи Японії?»

«Звичайно, відкриваємо наші офіси за кордоном».

«Я хотів, щоб ми всі пішли. Ти, мама і я. . .” Вона гралася зі своєю чашкою кави. «Але вона завжди думала: «О, вдома забагато справ». Або: «Ой, ми захворіємо, якщо вип’ємо води», або щось інше. Ми ніколи не відпочивали сім'єю. Не справжній».

«Я теж завжди цього хотів». Далтон сумно похитав головою. — І я розсердився, коли вона не захотіла піти і взяти тебе з собою. Але вона твоя мати; це її робота піклуватися про вас. Все, що вона хотіла, це щоб ти був у безпеці». Він усміхнувся. «Я пам’ятаю, як одного разу я був у Токіо і дзвонив додому. І..."

Його слова були перервані, коли задзвонив телефон Райма. Він сказав у мікрофон на стільці: «Командуй, відповідай».

«Детективний вірш?» — пролунав голос у динаміку.

Звання було застарілим — «відставник». належав до нього, але він сказав: «Давай».

«Це солдат Бронсон, поліція штату Нью-Йорк».

«Продовжуйте».

«Ми отримали запит на пошук транспортного засобу екстреної допомоги щодо бордового Малібу, і ми розуміємо, що ви причетні до справи».

"Це вірно."

«Ми знайшли машину, сер».

Райм почув, як Карлі ахнула. Далтон підійшов до дівчини й обняв її за плече. Що б вони почули? Що Сью Томпсон мертва?

«Продовжуйте».

«Автомобіль рухається на захід, схоже, він прямує до мосту Джорджа Вашингтона».

«Окупанти?»

«Дві. Чоловік і жінка. Більше нічого не можу сказати».

"Дякувати Богу. Вона жива». Далтон зітхнув.

Прямуючи до Джерсі, Райм задумався. Квартири були одними з найпопулярніших місць для скидання тіл у районі метро.

«Зареєстровано на Річарда Масгрейва, Квінз. Жодних ордерів».

Райм глянув на Карлі, яка похитала головою, маючи на увазі, що не має поняття, хто він такий.

Сакс нахилилася до оратора й назвала себе. «Ти біля машини?»

«Близько двохсот футів позаду».

«Ви в позначеному транспортному засобі?»

"Це вірно."

«Як далеко від мосту?»

«Миля чи дві на схід».

Райм глянув на Сакса. «Хочеш приєднатися до вечірки? Ви можете залишитися їм на хвості в Camaro».

"Будьте впевнені." Вона побігла до дверей.

— Сакс, — покликав Райм.

Вона озирнулася.

«На вашому Chevy є ланцюги?»

Сакс засміявся. «Ланцюги на маслкарі, Райме? Немає."

«Ну, постарайся не заскочити в Гудзон, гаразд? Мабуть, досить холодно».

"Я зроблю все можливе."


Щоправда, задньопривідний спорткар, у якого під капотом більше чотирьохсот нетерплячих конячок, був не найкращим засобом для їзди по снігу. Але Амелія Сакс провела більшу частину своєї юності, катаючись на автомобілях по розпеченому асфальту в нелегальних перегонах навколо Брукліна (а іноді просто тому, чому б і ні, це завжди кайф, щоб їздити на перших вісімдесятих); цей маленький сніг нічого для неї не значив.

Тепер вона висунула свій Camaro SS на швидкісну трасу й натиснула на педаль газу. Колеса оберталися лише п’ять секунд, перш ніж схопити її та розігнати її до вісімдесяти.

«Я на мосту, Райм», — гукнула вона в гарнітуру. "Де вони?"

«Близько милі на захід. Ти-"

Машину почало заносити. «Почекай, Райме, я йду боком».

Вона взяла під контроль занос. «Фольксваген їде на швидкісній смузі на п’ятдесят. Чоловіче, хіба це не морозить тебе?»

Ще за одну милю вона наздогнала солдата, тримаючись позаду, просто поза полем зору Малібу. вона подивився повз нього й побачив, як машина легко виїхала на праву смугу та сигналізувала на виїзд.

«Райм, чи можеш ти передати мені латку до солдата?» вона запитала.

"Зачекай . . .” Довга пауза. Розчарований голос Райма. «Я ніколи не зможу зрозуміти…» Він був обірваний, і вона почула два клацання. Тоді солдат сказав: «Детектив Сакс?»

"Я тут. Давай».

«Це ти позаду мене, у тому прекрасному червоному комплекті коліс?»

«Так».

«Як ти хочеш це зробити?»

«Хто за кермом? Чоловік чи жінка?»

"Чоловік."

Вона на мить задумалася. «Нехай це здається звичайною зупинкою транспорту. Задні ліхтарі йому чи що. Після того, як він сяде на плече, я встану попереду й затисну його. Ти сядь з боку пасажира, а я виведу водія. Ми не знаємо, що він озброєний, і не знаємо, що ні. Але ймовірно, що це викрадення, тому припустимо, що у нього є зброя».

«Зрозуміло, детективе».

«Добре, давайте зробимо це».

Малібу виїхав. Сакс спробував заглянути в заднє скло. Крізь сніг вона нічого не бачила. Бордове авто скотилося по рампі й повільно загальмувало, зупинившись на червоне світло. Коли засвітилося зелене, машина помчала вперед крізь сльоту та сніг.

Голос солдата пролунав у її вусі. «Детектив Сакс, ви готові?»

«Так. Давайте приб’ємо його».

Світлова смуга на його поліцейському перехоплювачі Crown Victoria почала блимати, і він один раз запищав. Водій «Малібу» подивився в дзеркало заднього виду, і автомобіль на мить повернув. Потім він зупинився на узбіччі дороги, похмурі міські будинки ліворуч і очеретяні болота праворуч.

Сакс натиснув на педаль акселератора і, забуксувавши, зупинився перед «Малібу», заблокувавши його. Вона миттєво вийшла за двері, витягла свій «Глок» із кобури й швидко побігла до машини.


Через сорок хвилин похмура Амелія Сакс увійшла в міський будинок Райма.

«Наскільки погано було?» — спитав Райм.

"Досить погано." Вона налила собі подвійний скотч і швидко випила половину. Незвично для неї; Амелія Сакс була сипером.

«Досить погано», — повторила вона.

Однак Сакс мав на увазі не криваву перестрілку в Джерсі, а ганьбу від того, що вони зробили.

"Скажи мені."

Сакс подзвонив по рації з узбіччя, щоб повідомити Райму, Карлі та Ентоні Далтону, що зі Сьюзен усе гаразд. Тоді Сакс не зміг вдаватися в подробиці. Тепер вона пояснила: «Хлопець у машині був тим чоловіком, з яким вона зустрічалася останні пару тижнів». Погляд на Карлі. — Річ Масгрейв, той, про кого ти згадав. Це його машина. Він подзвонив сьогодні вранці, і вони планували піти за покупками в Джерсі аутлет-центри. Тільки що сталося, коли вона сьогодні вранці вийшла за газетою, послизнулася на льоду».

Далтон кивнув. «Перша доріжка — це як гірськолижний схил».

Карлі скривилася. «Мама завжди казала, що вона природжена недолуга».

Сакс продовжив: «Вона пошкодила коліно і не хотіла керувати автомобілем. Тож вона передзвонила Річу та попросила його забрати її. О, місце в снігу, де я думав, що хтось дивиться у вікно? Саме там вона впала».

«Ось чому він був такий близький до неї», — розмірковував Райм. «Він допомагав їй ходити».

Сакс кивнув. «І в банку не було ніякої таємниці — їй дійсно знадобилося щось із сейфа. А тисяча баксів була на різдвяні покупки».

Карлі спохмурніла. «Але вона знала, що я приїду. Чому вона мені не подзвонила?»

«О, вона написала тобі записку».

"Примітка?"

«Сказано, що вона вийде на день, але повернеться додому до шостої».

"Немає! . . . Але я ніколи цього не бачив».

«Тому що, — пояснила Сакс, — після того, як вона впала, вона була дуже розхвильована і забула залишити його на столику в коридорі, як і планувала. Вона знайшла його в сумочці, коли я сказав їй, що його там немає. І в неї не був увімкнений мобільний телефон».

Далтон засміявся. «Усе непорозуміння». Він обняв дочку за плечі.

Карлі, знову почервонівши, сказала: «Я справді, справді вибачте, я запанікував. Я повинен був знати, що є пояснення».

«Саме для цього ми тут», — сказав Сакс.

Що було не зовсім правдою, кисло подумав Райм. Ніякої доброї справи. . .

Одягаючи пальто, Карлі запросила Райма, Сакса й Тома на різдвяну вечірку до своєї матері завтра вдень. «Це найменше, що ми можемо зробити».

«Я впевнений, що Том і Амелія були б раді піти», — швидко сказав Райм. «На жаль, я думаю, що у мене є плани». Коктейльні вечірки йому набридли.

— Ні, — сказав Том. «У вас немає жодних планів».

Сакс додав: «Ні, немає планів».

Насуплений погляд із Rhyme. «Мені здається, я знаю свій календар краще за інших».

Що також було не зовсім правдою.

Після того, як батько з дочкою пішли, Райм сказав Томові: «Оскільки ти завтра засвистів у моєму необтяжливому соціальному графіку, ти можеш покаятися».

"Що?" — обережно спитав помічник.

«Зніми кляті прикраси з мого стільця. Я відчуваю себе Санта-Клаусом».

«Будь», — сказав Том і виконав прохання. Він увімкнув радіо. У кімнату линула колядка.

Райм кивнув у бік спікера. «Хіба нам не пощастило, що Різдво лише дванадцять днів? Можете собі уявити, якою нескінченною була б ця пісня, якби їх було двадцять?» Він співав: «Двадцять грабіжників грабують, дев’ятнадцять грабіжників грабуть... . .”

Том зітхнув і сказав Саксу: «Все, що я хочу на Різдво, — це гарне, складне пограбування ювелірних виробів прямо зараз — щось, щоб його заспокоїти».

«Вісімнадцять помічників скаржаться», — продовжив пісню Райм. Він додав: «Бачиш, Томе, у мене святковий настрій. Незважаючи на те, що ви думаєте».


Сьюзен Томпсон вилізла з Малібу Річа Масгрейва. Великий красивий чоловік притримував їй двері. Вона взяла його за руку, і він підвів її на ноги; її плече й коліно все ще нестерпно боліли від розливу, якого вона вижила на льоду того ранку.

«Який день», — сказала вона, зітхаючи.

«Я не проти того, щоб мене зупинили поліцейські», — сказав Річ, сміючись. «Я міг би обійтися без зброї».

Тримаючи в одній руці всі її сумки з покупками, він допоміг їй дійти до вхідних дверей. Вони обережно пройшли по тридюймовій ковдрі дрібного снігу.

«Хочеш увійти? Карлі тут — це її машина. Ви можете спостерігати, як я впав перед нею і прошу вибачення за те, що я такий бозо. Я міг заприсягтися, що залишив ту записку на столі».

«Думаю, я дозволю тобі самостійно пройти через рукавичку». Річ також був розлучений і проводив Святвечір із двома синами у себе в Армонку. Йому потрібно було швидше забрати їх. Вона ще раз подякувала йому за все і ще раз вибачилася за переляк з поліцією. Він був хорошим хлопцем у всьому цьому. Але, дістаючи ключі з сумочки й дивлячись, як він повертається до машини, вона подумала, що без сумніву ці стосунки нікуди не дінуться. У чому була проблема? — здивувалася Сьюзен. Вона припустила, що грубі краї. Вона хотіла джентльмена. Вона хотіла когось, хто був добрим, мав почуття гумору. Хтось, хто міг би її розсмішити.

Вона помахала рукою на прощання, зайшла в будинок і зачинила за собою двері.

Карлі вже почала прикрашати, хай благословить її, і Сьюзан відчула на кухні запах чогось готування. Дівчина приготувала вечерю? Це було вперше. Вона подивилася в барліг і здивовано кліпала очима. Карлі красиво прикрасила кімнату гірляндами, стрічками, свічками. А на журнальному столику стояла велика тарілка з сиром і крекерами, миска з горіхами, фрукти, два келихи поруч із пляшкою каліфорнійського ігристого вина. Дівчині було дев'ятнадцять, але Сьюзен дозволила їй випити вина, коли вони були вдома самі.

«Кохана, як чудово!»

— Мамо, — покликала Карлі, підходячи до дверей. «Я не чув, як ти увійшов».

Дівчина несла форму для запікання. Всередині було кілька гарячих канапе. Вона поставила його на стіл і обійняла матір.

Сьюзан обійняла дівчину, не звертаючи уваги на біль від ранкового падіння. Вона вибачилася за помилку щодо записки і за те, що змусила доньку так хвилюватися. Дівчина, однак, лише посміялася.

«Це правда, що поліцейський в інвалідному візку?» — запитала Сьюзен. «Він не може рухатися?»

«Він більше не поліцейський. Він свого роду консультант. Але, так, він паралізований».

Далі Карлі пояснила про Лінкольна Райма та як вони знайшли її та Річа Масгрейва. Потім витерла руки об фартух і зняла його. «Мамо, сьогодні я хочу подарувати тобі один із твоїх подарунків».

«Сьогодні ввечері? Чи починаємо ми нову традицію?»

«Можливо, ми».

«Ну добре. . .” Потім Сьюзен взяла дівчину під руку. «У такому випадку дозвольте мені спочатку дати вам свій». Вона дістала зі столу сумочку й покопалася всередині. Вона знайшла маленьку оксамитову скриньку. «Це те, що я дістав із сейфа сьогодні вранці».

Вона простягнула його дівчині, яка відкрила. Її очі розширилися. «О, мамо. . .”

Це була старовинна каблучка з діамантом і смарагдом.

"Це було-"

«У бабусі. Її обручка». Сьюзен кивнула. «Я хотів, щоб у вас було щось особливе. Я знаю, що тобі останнім часом було неприємно, люба. Я був надто зайнятий на роботі. Я не була такою доброю з Джейком, як мала б. І деякі з чоловіків, з якими я зустрічалася. . . Ну, я знаю, що вони тобі не дуже сподобалися». Сміється шепіт. «Звичайно, вони мені теж не дуже подобалися. Я вирішив більше не зустрічатися з невдахами».

Карлі спохмурніла. «Мамо, ти ніколи не зустрічалася з невдахами. . . . Скоріше напівневдахи».

«Це ще гірше! Я навіть не міг знайти червонокровного, повноправного невдаху на побачення!»

Карлі знову обійняла матір і одягла каблучку. "Це так красиво."

«Щасливого Різдва, люба».

«А тепер час для вашого подарунка».

«Здається, мені подобається наша нова традиція».

Її дочка наказала: «Сідай. Закрий очі. Я йду на вулицю, щоб отримати це».

«Гаразд».

«Сядь тут же на диван».

Вона сіла і міцно заплющила очі.

«Не підглядай».

«Я не буду». Сьюзен почула, як вхідні двері відчинилися й зачинилися. Через мить вона насупилася, почувши звук заведення автомобільного двигуна. Це було від Карлі? Вона йшла?

Але потім вона почула кроки позаду. Дівчина, напевно, повернулася через кухонні двері.

«Ну, тепер я можу подивитися?»

— Звичайно, — сказав чоловічий голос.

Сьюзан підскочила здивовано. Вона обернулася й побачила, що дивиться на свого колишнього чоловіка. Він ніс велику коробку зі стрічкою.

«Ентоні. . .” — почала вона.

Далтон сів на стілець навпроти неї. «Минуло багато часу, чи не так?»

"Що ти тут робиш?"

«Коли Карлі подумала, що ти зник, я пішов до того копа, щоб бути з нею. Ми хвилювалися за вас. Ми повинні поговорити, і, ну, це її різдвяний подарунок для вас і мене: зібрати нас сьогодні ввечері та просто подивитися, що станеться».

"Де вона?"

«Вона пішла до свого хлопця, щоб провести з ним ніч». Він усміхнувся. «У нас попереду цілий вечір. В повній самоті. Як у старі часи».

Сьюзен почала підніматися. Але Ентоні швидко підвівся і вдарив долонею їй по обличчю, завдавши різкого ляпаса. Вона впала на диван. «Ти вставай, коли я тобі скажу», — весело сказав він, усміхаючись їй. «З Різдвом, Сьюзан. Приємно знову тебе бачити».


Вона подивилася на двері.

«Навіть не думай про це». Він відкрив ігристе вино й налив два келихи. Він запропонував їй одну. Вона похитала головою. "Візьми це."

«Будь ласка, Ентоні, просто…»

«Візьми прокляту склянку», — прошипів він.

Сьюзен так і зробила, її рука сильно тремтіла. Коли вони торкалися флейти, до неї нахлинули спогади з часів їхнього одруження: його сарказм, його гнів. І, звичайно, побої.

О, але він був розумним. Він ніколи не кривдив її на очах у людей. Він був особливо обережний біля Карлі. Як і психопат, яким він був, Ентоні Далтон був зразковим батьком для дівчинки. І зразковий чоловік для світу.

Ніхто не знав джерела її синців, порізів, зламаних пальців. . .

«Мама така нерозумна», — казала Сьюзен юній Карлі, стримуючи сльози. «Я знову впав зі сходів».

Вона давно припинила спроби зрозуміти, що спонукало Ентоні. Неспокійне дитинство, збій у мозку? Вона не знала, і після року шлюбу їй було байдуже. Її єдиною метою було вибратися. Але вона була надто налякана, щоб звернутися до поліції. Нарешті, у розпачі, вона звернулася по допомогу до свого батька. Кремезний чоловік володів кількома будівельними компаніями в Нью-Йорку і мав «зв’язки». Вона зізналася йому в тому, що сталося, і її батько взявся за вирішення проблеми. У нього було двоє озброєних спільників із Брукліна з бейсбольними битами та пістолетом відвідати Ентоні. Погрози та великі гроші купили їй свободу від чоловіка, який неохоче погодився на розлучення, відмовитися від опіки над Карлі та більше не ображати Сьюзен,

Але, коли її охопив жах, вона зрозуміла, чому він був тут сьогодні ввечері. Її батько помер минулої весни.

Її захисника не стало.

«Я люблю Різдво, а ти?» — міркував Ентоні Далтон, допиваючи вина.

"Що ти хочеш?" — запитала вона тремтячим голосом.

«Я ніколи не можу отримати занадто багато музики». Він підійшов до стереосистеми й увімкнув її. Грала «Тиха ніч». «Чи знаєте ви, що вперше його зіграли на гітарі? Тому що зламався церковний орган».

«Будь ласка, просто йди».

"Музика . . . Мені теж подобаються прикраси».

Вона почала підводитись, але він швидко підвівся, знову вдаривши її. «Сідай», — прошепотів він, і цей тихий звук був більш страшним, ніж якби він кричав.

Сльози наповнили її очі, і вона притиснула руку до своєї пекучої щоки.

Хлопчачий сміх. «І подарунки! Ми всі любимо подарунки. . . . Ти не хочеш побачити, що я тобі подарував?»

«Ми не збираємося знову разом, Ентоні. Я більше не хочу, щоб ти був у своєму житті».

«Чому я хочу, щоб у моєму житті був такий, як ти ? Яке его. . .” Він дивився на неї, ледь помітно посміхаючись, своїми спокійними блакитними очима. Вона пам’ятала й це — яким спокійним він міг бути. Іноді навіть коли він її бив.

«Ентоні, наразі нічого не сталося, ніхто не постраждав».

«Шшшш».

Не побачивши його, її рука ковзнула до кишені піджака, куди вона поклала мобільний телефон. Вона знову ввімкнула його після того, як раніше сперечалася з Карлі. Однак вона не думала, що зможе зателефонувати в 911, не дивлячись. Але її палець знайшов кнопку «відправити». Двічі натиснувши її, телефон викличе останній набраний номер. Річа Масгрейва. Вона сподівалася, що його телефон досі ввімкнений і він почує, що відбувається. Він би викликав поліцію. Або, можливо, навіть повернутися в будинок. Ентоні не наважився б завдати їй шкоди при свідках — а Річ був великим чоловіком і виглядав дуже сильним. Він переважив її колишнього на п'ятдесят фунтів.

Зараз вона натиснула кнопку. Через мить вона сказала: «Ти мене лякаєш, Ентоні. Будь ласка, залиште».

«Лякати вас?»

«Я викличу поліцію».

«Якщо ти встанеш, я зламаю тобі руку. Ми зрозуміли це?»

Вона кивнула, налякана, але принаймні вдячна за те, що, якби Річ слухав, він почув би цю розмову й, ймовірно, зараз викликав би поліцію.

Далтон зазирнув під дерево. « Мій подарунок там?» Він переглядав пакунки, здавалося, розчарований тим, що там не було жодного з його іменем.

Вона згадала й це: за одну хвилину він буде в порядку. Наступний, абсолютно відірваний від реальності. Він тричі лежав у лікарні, коли вони були одружені. Сьюзен пригадала, як сказала Карлі, що її батько змушений був їздити в Азію в місячні відрядження.

«Бідолашному мені нічого», — сказав він, відступаючи від дерева.

Щелепа Сьюзен тремтіла. «Мені шкода. Якби я знав..."

«Це жарт, Сьюзан», — сказав він. «Навіщо вам щось мені давати? Ти не любив мене, коли ми були одружені; ти мене зараз не любиш. Важливо те, що я тобі щось приніс. Після переляку про те, що з тобою сталося сьогодні вдень, я пішов за покупками. Мені хотілося знайти саме той подарунок».

Далтон випив ще вина й знову наповнив келих. Він уважно подивився на неї. «Напевно, буде краще, якщо ти залишишся зручним місцем, де ти є. Я тобі відкрию».

Її очі глянули на коробку. Вона була недбало загорнута — він, звичайно, — і він грубо зірвав папір. Він підняв щось циліндричне, металеве.

«Це кемпінговий обігрівач. Карлі сказала, що ти це взяв. Піші прогулянки, на природі. . . Цікаво, що ти ніколи не любив робити нічого веселого, коли ми були одружені».

«Мені ніколи не подобалося робити з тобою щось», — сердито сказала вона. «Ти б мене побив, якби я сказав неправильну річ або не зробив того, що ти мені сказав».

Не звертаючи уваги на її слова, він простягнув їй грілку. Потім він дістав ще щось. Червона банка. Збоку: гас. «Звичайно, — продовжував Ентоні, нахмурившись, — це одна погана річ у Різдві... . . багато аварій у цю пору року. Ви читали цю статтю в USA Today ? Пожежі, зокрема. Багато людей гине під час пожеж».

Він глянув на попереджувальний ярлик і дістав із кишені запальничку.

«О, Боже, ні! . . . Будь ласка Ентоні».

Саме тоді Сьюзен почула, як надворі скриплять гальма машини. Поліція? Або це був Річ?

Або це була її уява?

Ентоні займався тим, що знімав кришку з гасу.

Так, на прогулянці точно були чутні кроки. Сьюзен молилася, щоб це була не Карлі.

Потім у двері подзвонили. Ентоні злякано подивився на вхідні двері.

Коли він це зробив, Сьюзен щосили жбурнула йому в обличчя келихом із шампанським і скочила на ноги, кинувшись до дверей. Вона озирнулася й побачила Ентоні, який спотикався назад. Скло розбилося і порізало йому підборіддя. «Проклята сука!» — заревів він, кидаючись на неї.

Але вона мала хорошу фору і відчинила двері.

Річ Масгрейв стояв, широко розплющивши очі. "Що?"

«Це мій колишній!» — ахнула вона. «Він намагається мене вбити!»

— Господи, — сказав Річ. Він обняв її рукою. «Не хвилюйся, Сьюзен».

«Ми повинні тікати! Виклич поліцію."

Вона взяла його за руку і почала тікати у двір.

Але Річ не поворухнувся. Що в біса він робив? Він хотів битися ? Це був не час для будь-якого лицарського лайна. «Будь ласка, Річ. Треба бігти!»

Тоді вона відчула, як його рука міцніше стиснула її. Хватка стало нестерпним. Другою рукою він взяв її за талію і повернув. Він штовхнув її назад усередину. «Ей, Ентоні», — сміючись, викликав Річ. «Щось втратити?»


У розпачі Сьюзен сіла на диван і заридала.

«Вони зв’язали їй руки й ноги різдвяною стрічкою, яка згоріла, і не залишилося жодних доказів того, що вона була зв’язана після пожежі», — пояснив Річ, звучачи так, як тесля, що дає будівельну пораду домовласнику.

Це все планувалося місяцями, її колишній чоловік із самовдоволенням сказав їй. Як тільки він дізнався, що батько Сьюзен помер, він почав будувати плани поквитатися з нею — за її «неслухняність», коли вони були одружені, а потім за розлучення з ним. Тож він найняв Річа Масгрейва, щоб той пробився в її життя та чекав нагоди, щоб убити її.

Кілька тижнів тому Річ підібрав її в торговому центрі, і вони одразу зійшлися. Здавалося, у них було багато спільного, хоча Сьюзен тепер усвідомлювала, що Ентоні просто давав йому інформацію про неї, щоб створити враження, що вони споріднені душі. Планування самого вбивства було важким; Сьюзен вела дуже насичене життя, і вона рідко була сама. Але Річ дізнався, що сьогодні вона бере відпустку. Він запропонував їм зустрітися в Джерсі та піти в торгові центри. Тоді він запропонував би поїхати в готель на обід. Але вони б ніколи не дійшли так далеко. Він би її вбив і кинув її тіло на квартиру.

Але сьогодні вранці вона зателефонувала Річу й запитала, чи це так він би водив; вона впала і пошкодила собі коліно. Він був би радий. . . . Потім він зателефонував Ентоні, і вони вирішили, що вони все ще можуть продовжувати план. Насправді це спрацювало навіть краще, оскільки виявилося, що Сьюзен все-таки залишила записку та список покупок для своєї доньки на столику в коридорі. Коли він забрав її того ранку, він поклав записку та список у кишеню й сунув їх до її сумочки — щоб поховати з нею, — щоб його не було й сліду. Річ також переконався, що її мобільний телефон був вимкнений, щоб вона не могла покликати на допомогу, якщо побачить, що він задумав.

Потім вони виконали кілька доручень і попрямували до Джерсі.

Але не так вийшло, як планувалося. Карлі звернулася до поліції, і, на превеликий шок Ентоні, вони вистежили машину Річа. Її колишній зателефонував Річу з квартири Лінкольна Райма, вдаючи, що розмовляє з діловим партнером про пропуск офісної вечірки; насправді він сповіщав Річа, що поліція переслідує його. Сьюзен пам’ятала, як він телефонував у машині й, здавалося, почувався неспокійно через будь-які новини, які отримував. "Що? Ти мене обдурюєш!» (Грубі краї, так, подумала вона тоді.) Через десять хвилин той рудоволосий поліцейський Амелія та державний поліцейський зупинили їх.

Після цього випадку Річ не хотів продовжувати вбивство. Але Ентоні холодно наполіг, щоб вони продовжували. Річ нарешті погодився, коли Ентоні сказав, що смерть буде виглядати як нещасний випадок, і коли він пообіцяв, що після смерті Сьюзен Карлі успадкувала пару мільйонів доларів, Ентоні переконався, що Річ отримав частину цього.

«Сучий сину! Ви залишите її в спокої!»

Ентоні проігнорував колишню дружину. Його потішило. — Отже, вона щойно подзвонила тобі зараз?

— Так, — сказав Річ. «Я думаю, натисніть «повторний набір». Досить до біса розумний».

— Прокляття, — сказав Ентоні, хитаючи головою.

«Добре, що я був останнім, кому вона подзвонила. Не Pizza Hut».

Ентоні сказав Сьюзен: «Гарна думка. Але Річ усе одно повертався. Він припаркувався вище по вулиці, чекаючи, поки Карлі піде».

«Будь ласка. . . не роби цього».

Ентоні вилив гас на диван.

"Ні-ні-ні . . .”

Він відступив і дивився на неї, насолоджуючись її жахом.

Але крізь панічні сльози Сьюзен побачила, що Річ Масгрейв нахмурився. Він похитав головою. «Не можу, чоловіче», — сказав він Ентоні, дивлячись на заплакане обличчя Сьюзен.

Ентоні підвів очі, нахмурившись. Його друга мучили муки провини?

Допоможи мені, будь ласка, мовчки благала вона Річа.

"Що ти маєш на увазі?" — запитав Ентоні.

«Ви не можете спалити когось до смерті. Це жорстоко. . . . Спочатку ми повинні вбити її».

Сьюзен ахнула.

«Але поліція знатиме, що це не нещасний випадок».

«Ні, ні, я просто...» Він притис рукою своє горло. "Ти знаєш. Після пожежі вони й гадки не матимуть, що її задушили».

Ентоні знизав плечима. "Гаразд." Він кивнув Річу, який підійшов позаду неї, а Ентоні вилив решту рідини навколо Сьюзен.

«О ні, Ентоні, не треба! будь ласка . . Господи, ні. . .”

Її слова були заглушені, коли вона відчула, як величезні руки Річа стискаються навколо її шиї, відчула, як вони стискаються.

Коли вона почала вмирати, рев наповнив її вуха, потім темрява. Нарешті величезні спалахи світла вкрапили її зір. Все яскравіше і яскравіше.

Які були спалахи? — дивувалася вона, заспокоюючись, коли повітря було відрізано від її легенів.

Це були клітини її мозку, що вмирають?

Це було полум'я від гасу?

Або це, як маніакально подумала вона, блиск небес? Вона ніколи раніше в це не вірила. . . . Може бути . . .

Але потім вогні згасли. Ревіння теж. І раптом вона знову дихала, повітря влилося в її легені. Вона відчула величезну вагу на своїх плечах і шиї. Щось врізалося в її обличчя, пекло.

Задихаючись, вона примружилася, коли до неї повернувся зір. Дюжина поліцейських, чоловіків і жінок, у тих чорних костюмах, які ви бачили в телешоу, з важкими зброєю в руках, заповнили кімнату. На гарматах були ліхтарики; їхні промені були яскравими вогнями, які вона бачила. Вони вибили двері й схопили Річа Масгрейва. Він упав, намагаючись втекти; це була його пряжка, яка розрізала їй щоку. Вони грубо одягли на нього наручники та витягли за двері.

Один із офіцерів у чорному та та жінка-детектив, Амелія Сакс, одягнена в бронежилет, направила рушниці на Ентоні Далтона. «На підлогу, тепер обличчям вниз!» — гаркнула вона.

Шок обличчя колишнього чоловіка змінився праведним обуренням. Потім божевільний ледве посміхнувся. «Покладіть зброю». Він простягнув запальничку біля просоченого пальним дивана, за кілька футів від Сьюзен. Один рух, і диван спалахне морем вогню.

За нею почав один офіцер.

"Немає!" — лютував Далтон. «Залиште її». Він підніс запальничку ближче до рідини, поклав великий палець на язичок.

Коп завмер.

«Ти повернешся звідси. Я хочу, щоб усі вийшли з цієї кімнати, крім . . . ти, — сказав він Саксу. «Ти віддаси мені свій пістолет, і ми підемо звідси разом. Або я спалю нас усіх до смерті. Я зроблю це. Я, хрен, зроблю це!»

Рудий проігнорував його слова. «Я хочу, щоб ця запальничка була на землі зараз. І ви обличчям вниз відразу після цього. зараз! Я буду стріляти».

«Ні, не будеш. Спалах з вашої рушниці викличе дим. Усе це місце підніметься».

Поліцейська опустила свій чорний пістолет, нахмурившись, розглядаючи його слова. Вона подивилася на поліцейського поряд і кивнула. «Він правий».

Вона озирнулася навколо, взяла подушку зі старого крісла-гойдалки й притулила її до дула рушниці.

Далтон нахмурився, впав на диван і почав клацати запальничкою. Але ідея поліцейської була хорошою. Не було взагалі жодного спалаху, коли вона три рази вистрілила крізь подушку, посилаючи Колишній чоловік Сьюзен розкинувся спиною до каміна.


Мікроавтобус Rollx стояв біля узбіччя. Інвалідна коляска «Штормова стріла», позбавлена стрічок і ялин, стояла на ліфтовій платформі фургона, опущена на землю, спираючись на сніг. Лінкольн Райм був у товстій паркі, яку Том наполіг на ньому, незважаючи на протести криміналіста, що в цьому немає необхідності, оскільки він збирався залишитися у фургоні.

Але коли вони прибули до дому Сьюзен Томпсон, Том подумав, що Райму було б добре подихати свіжим повітрям.

Спочатку він бурчав, але потім погодився, щоб його опустили на землю. Він рідко виходив на вулицю в холодну погоду — навіть у місцях, доступних для людей з обмеженими можливостями, часто було важко подолати сніг і лід — і він ніколи не був любителем виходити на вулицю, навіть до аварії. Але тепер він був здивований, виявивши, наскільки йому подобалося відчувати різкий холодок на обличчі, спостерігати, як примара дихання викочується з його рота й зникає в кришталевому повітрі, відчуваючи запах диму з камінів.

Інцидент в основному завершився. Річард Масгрейв перебував у камері у Гарден-Сіті. Пожежники зробили лігво в будинку Сьюзен безпечним, знявши диван і очистивши або нейтралізувавши гас, яким Далтон намагався її вбити, і медики дали їй дозвіл. Округ Нассау оглянув місце злочину, і Сакс тепер тулився з двома окружними детективами. Немає сумніву, що вона вчинила належним чином, стріляючи в Ентоні Далтона, але офіційне розслідування інциденту зі стріляниною все одно буде. Офіцери закінчили співбесіду, побажали їй щасливого Різдва і, хрумкаючи по снігу, побігли до фургона, де кілька хвилин розмовляли з Райм із часткою благоговіння в голосі; вони знали репутацію криміналіста і не могли повірити, що він тут, у їхньому власному дворі.

Після того, як детективи пішли, Сьюзен Томпсон і її донька підійшли до фургона, жінка рухалася напружено, час від часу морщачись.

«Ви містер Райм».

«Лінкольн, будь ласка».

Сьюзан представилася й бурхливо подякувала. Тоді вона запитала: «Звідки ти знав, що збирався робити Ентоні?»

«Він сам мені сказав». Погляд на доріжку до будинку.

"Шлях?" вона запитала.

«Я міг би зрозуміти це зі свідчень, — пробурмотів Райм, — якби у нас були всі наші ресурси. Це було б ефективніше». Вчений, Райм принципово підозріло ставився до слів і свідків. Він кивнув Сакс, яка пом’якшила обожнювання речових доказів Раймом тим, що він назвав навичками «людей-поліцейських», і вона пояснила: «Лінкольн згадав, що ти переїхав до будинку минулого літа. Карлі згадала про це сьогодні вранці».

Дівчина кивнула.

«І коли твій колишній був у міському будинку сьогодні вдень він сказав, що не бачив вас з минулого Різдва».

Сьюзен нахмурилась і сказала: «Це правильно. Минулого року він сказав мені, що збирається у відрядження на півроку, тож приніс до мене в офіс два чеки на оплату навчання Карлі. Відтоді я його не бачив. Ну, до сьогоднішнього вечора».

«Але він також сказав, що стежка від цього будинку до вулиці була крута».

Рима взялася за розповідь. «Він сказав, що це як гірськолижний схил. Це означало, що він був тут, а оскільки він так описав прогулянку, то, мабуть, нещодавно, десь після першого снігу. Можливо, розбіжність була ні в чому — можливо, він просто кинув щось або підібрав Карлі, коли вас не було. Але також був шанс, що він брехав і переслідував вас».

«Ні, він ніколи не приходив сюди, про що я знав. Мабуть, він стежив за мною».

Райм сказав: «Я вважав, що це варто розглянути. Я перевірив його і дізнався про часи, які він провів у психіатричній лікарні, тюремні терміни, напади на двох останніх подруг».

«Лікарня?» Карлі ахнула. «Напади?»

Дівчина про це нічого не знала? Райм підняв брову на Сакса, який знизав плечима. Криміналіст продовжив. — А минулого Різдва, коли він сказав тобі, що їде у справах? Що ж, цим «бізнесом» був шість місяців ув’язнення у в’язниці Джерсі за хуліганство на дорозі та напад. Він ледь не вбив іншу людину через крилогин».

Сьюзан нахмурилася. «Я не знав про це. Або що він заподіє біль комусь іншому».

«Тож ми продовжували спекулювати, Сакс, Лон і я. Ми отримали безпідставний ордер на перевірку його телефонних дзвінків, і виявилося, що він дзвонив Масгрейву десяток разів за останні пару тижнів. Лон перевірив його, і на вулиці говорять, що він найманий м'яз. Я гадав, що Далтон зустрів когось у в’язниці, який зв’язав його з Масгрейвом».

«Він нічого не зробив би зі мною, поки мій батько був живий», — сказала Сьюзен і пояснила, як саме її батько відірвав від неї насильника.

Жіночі слова були сказані їм усім, згрупованими в снігу навколо фургона, але вона дивилася тільки в очі Карлі. По суті, це було суворе зізнання в тому, що її мати багато років брехала їй про свого батька.

«Коли сьогодні вдень план з Масгрейвом не спрацював, Далтон вирішив, що він зробить це сам».

«Але . . . ні, ні, ні, не тато!» — прошепотіла Карлі. Вона відступила від матері, тремтячи, по червоних щоках текли сльози. "Він . . . Це не може бути правдою! Він був такий гарний! Він . . .”

Сьюзен похитала головою. «Любий, вибач, але твій батько був дуже хворою людиною. Він знав, як створити ідеальний вигляд, він був справжнім чарівником, поки не вирішив, що не довіряє тобі або ти зробив щось, що йому не подобається». Вона обійняла доньку. «Ті подорожі, які він здійснив до Азії? Ні, це були часи в лікарнях і в'язницях. Пам’ятаєш, я завжди казав, що стукаюся у речі?»

«Ти був нерозумним», — сказала дівчина тихим голосом. «Ви не маєте на увазі...»

Сьюзен кивнула. «Це був твій батько. Він збивав мене зі сходів, бив качалкою, подовжувачами, тенісними ракетками».

Карлі відвернулася й витріщилася на будинок. «Ти постійно говорив, який він був хорошою людиною. І все, про що я міг думати, це: ну, якщо він був такий чертовски хороший, чому ти не хотів знову зібратися?»

«Я хотів захистити вас від правди. Я хотів, щоб у тебе був люблячий батько. Але я не міг дати тобі одного — він так мене ненавидів».

Але дівчина була незворушною. Роки брехні, навіть тієї, що пропонується з найкращих мотивів, потребуватимуть багато часу, щоб переварити, не кажучи вже про прощення.

Якби їх колись можна було пробачити.

З порогу почулися голоси. Люди коронера округу Нассау вивозили тіло Ентоні Далтона з дому.

«Кохана, — почала Сьюзен. «Мені шкода. я..."

Але дівчина підняла руку, щоб змусити матір замовкнути. Вони спостерігали, як тіло завантажували у фургон коронера.

Сьюзан витерла сльози з обличчя. Вона сказала: «Коханий, я знаю, що це занадто для тебе. . . . Я знаю, що ти злий. Я не маю права запитувати. . . але чи можете ви зробити одну річ, щоб допомогти мені? Я повинен сказати всім, хто завтра прийде на вечірку, що ми скасовуємо. Буде надто пізно, якщо мені доведеться їх усіх дзвонити самому».

Дівчина дивилася, як фургон зник засніженою вулицею.

— Карлі, — прошепотіла її мати.

«Ні», — відповіла вона матері.

Її обличчя, заповнене смиренням і болем, Сьюзен кивнула з розумом. «Звичайно, серденько, я розумію. мені шкода Я не повинен був питати. Іди до Джейка. Ви не повинні...

«Я маю на увазі не це», — прямо сказала дівчина. «Я маю на увазі, ми не скасовуємо вечірку».

«Ми не можемо, не після...»

"Чому ні?" — запитала дівчина. У її голосі був кремінь.

«Але...»

«Ми збираємося влаштувати вечірку», — твердо сказала Карлі. «Ми знайдемо номер десь у ресторані чи готелі. Вже пізно, але давайте почнемо дзвонити».

«Гадаєте, ми могли б?» — запитала Сьюзен.

«Так, — сказала дівчина, — ми можемо».

Сьюзан теж запросила їх трьох на вечірку.

— У мене можуть бути інші зобов’язання, — швидко сказав Райм. «Мені доведеться перевірити свій розклад».

«Побачимо», — скромно сказав їй Сакс.

З мокрими від сліз очима, рот не посміхався, Карлі дякувала Райму, Саксу й Тому.

Дві жінки повернулися до будинку, дочка допомагала матері піднятися крутою стежкою. Вони рухалися мовчки. Дівчина була розлючена, Райм бачив. І заціпеніли. Але вона не пішла від матері. Багато людей мали б.

Двері в будинок зачинилися з гучним клацанням, пронизаним щільним холодним повітрям.

«Гей, хтось хоче проїхатися і подивитися на прикраси на будинках?» — запитав Том.

Сакс і Райм перезирнулися. Криміналіст сказав: «Думаю, пройдемо. Як же ми отримаємо назад до міста? Подивіться на годину. Вже пізно. Сорок п'ять хвилин до Різдва. Хіба час не летить, коли ти робиш добрі справи?»

Том повторив: «Будь». Але він сказав це весело.

Сакс поцілував Райма. «Я побачу вас додому», — сказала вона й пішла до Camaro, коли Том зачинив двері фургона. Два транспортні засоби в тандемі рушили засніженою вулицею.

РАЗОМ


« Кільком людям, дуже небагатьом людям пощастило знайти особливий вид любові. Це кохання. . . більше. Це виходить за рамки всього, що коли-небудь було».

"Я теж так думаю."

«Я так знаю . Ми з Еллісон належимо до цієї категорії». Тоді голос Манько знизився до стриманого шепоту, коли він подивився на мене з посмішкою товариша по казармі. «У мене була повна бочка жінок. Ти знаєш мене, Френкі. Ти знаєш, що я був поруч».

Манько був у настрої виступати, і все, що я міг зробити, це грати як прямого чоловіка, так і публіку. «Так ви сказали, містере М.»

«Ті інші дівчата, озираючись назад, деякі з них були коханцями. А деякі були просто, знаєте, на ніч. Бац, бац. Такі речі. Але поки я не зустрів Еллісон, я не розумів, що таке любов».

«Це трансцендентне кохання».

«Трансцендентний». Він відчув смак слова, повільно кивнувши. "Що це значить?"

Відразу після того, як я познайомився з Маньком, я дізнався, що, хоча він був погано начитаним і загалом необізнаним, він ніколи не вагався визнавати своє невігластво, чого не робить багато розумних людей. Це була моя перша підказка щодо того, що це за людина.

«Це саме те, що ви описуєте», — пояснив я. «Любов, яка піднімається вище того, що ви зазвичай бачите та переживаєте».

«Так. Мені це подобається, хлопче Френкі. Трансцендентний. Це сказано. Ось що ми маємо. Ти коли-небудь любив когось таким чином?»

"Різновид. Давним-давно." Це було частково правдою. Але я більше нічого не сказав. Хоча я певною мірою вважав Манька другом, наші душі були різні світи, і я не збирався ділитися з ним своїм найглибшим особистим життям. Не те щоб це мало значення, бо наразі його більше цікавила розмова про жінку, яка була центром його власної сонячної системи.

«Еллісон Морган. Еллісон Кімберлі Морган. Батько дав їй прізвисько. Кіммі. Але це лайно. Це ім'я дитини. І вона не є дитиною».

«Має південний звук». Я уродженець Північної Кароліни і ходив до школи разом із Саллі Мейс і Шеріл Еннс.

«Так, так. Але вона ні. Вона з Огайо. Народжений і вихований». Манько глянув на годинник і потягнувся. "Вже пізно. Майже час зустрітися з нею».

«Еллісон?»

Він кивнув і посміхнувся фірмовою зубастою посмішкою Манко. «Я маю на увазі, що ти милий по-своєму, Френк, але якщо мені доведеться вибирати між вами двома... . .”

Я розсміявся і стримав позіхання. Було пізно — одинадцята двадцята вечора. Це була незвичайна година для того, щоб закінчувати вечерю , але не брати участь у розмові за кавою. Не маючи власної Еллісон, до якої можна поспішати додому, або когось іншого, окрім кота, я часто спостерігав, як годинник проскакує за північ або о першій ранку . в компанії друзів.

Манько відсунув обідній посуд і налив кави.

«Я буду спати всю ніч», — м’яко запротестував я.

Він розсміявся і запитав, чи хочу я ще пирога.

Коли я відмовився, він підняв свою чашку з кавою. «Моя Еллісон. Вип’ємо за неї».

З дзвінким дзвоном ми торкнулися країв чашок.

Я сказав: «Гей, містере М, ви збиралися розповісти мені все про біду. Знаєте, з її батьком».

Він глузував. «Цей сучий син? Ви знаєте, що сталося».

«Не все».

«Ну що?» Він різко закинув голову назад і зойкнув удавано жаху. «Манько падає на роботу». Він нахилився вперед, усмішка зникла, і міцно схопив мене за руку. «Це не гарна історія, Френкі. Це не з Family Ties або Roseanne. Ви можете це переварити?»

Я теж нахилився вперед, так само різко, і загарчав. "Спробуй мене."

Манько засміявся і вмостився в кріслі. Коли він підняв чашку, стіл захитався. Так було протягом усієї вечері, але він, здається, лише зараз це помітив. Йому знадобилася хвилина, щоб скласти і посунути шматок газету під коротку ніжку, щоб закріпити її. Він прискіпливо ставився до цього завдання. Я дивився на його зосередженість, його сильні руки. Манко був тим, хто справді любив тренуватися — у його випадку піднімати тяжкості, — і я був вражений його мускулатурою. Йому було приблизно п’ять-шість, і, хоча чоловікам — принаймні мені — важко оцінювати чоловічу зовнішність, я б назвав його красенем.

Єдиний аспект його зовнішнього вигляду, який, на мою думку, був зачіскою. Коли його перебування в морській піхоті закінчилося, він зберіг нестильний крій. З цього я зробив висновок, що його досвід служби був визначною подією в його житті — відтоді він працював на фабриці й був посереднім продавцем, — а стрижене волосся було нагадуванням про кращі, якщо не про легші часи.

Звичайно, це був мій поп-журнальний погляд на ситуацію. Можливо, йому просто подобалося коротке волосся.

Тепер він закінчив зі столом і витягнув перед собою свої сильні, компактні ноги. Чергував казкар Манько. Це була ще одна підказка про природу духу Манька: хоча я не думаю, що він ніколи в житті був на сцені, він був природженим актором.

"Так. Ти знаєш Хілборна? Місто?"

Я сказав, що ні.

«Південна частина Огайо. Місто на річці Піс-вода. Чемпіон мав там млин. Ще кілька заводів виготовляють, я не знаю, радіатори тощо. І велика друкарня працює для Клівленда та Чикаго. Брати Крогер. Коли я був у Сіетлі, я навчився друкувати. Зміщення Miehle. Чотири- і п'ятиколірні завдання, знаєте. Великий, як будинок. Я вивчив їх холодно. Міг би сам надрукувати цілий прошитий журнал із вкладишами, так, ну, ідеальний реєстр і жодної чортової скоби в цицьках центральної розвороту. . . Так, Манько чудовий друкар. Так ось я був, переглядаючи «крос-кантрі». Я опинився в Хіллборні і влаштувався на роботу в Крюґер. Мені довелося починати як годівниця, що було лайном, але за це платили тринадцять годин, і я подумав, що зможу досягти успіху.

«Одного разу я потрапив в аварію. Френкі, ти коли-небудь бачив, як бульйон з покриттям збивається через прес? Зіп, зип, зип. Як бритва. Порізав мені руку. Тут». Він показав на шрам, жахливий на вигляд. «Досить погано, що вони відвезли мене в лікарню. Зробили щеплення від правця і зашили. Нічого страшного. Жодного ниття від Манько. Потім лікар пішов, і увійшла медсестра, щоб розповісти мені, як його промити, і дала мені кілька бинтів». Його голос ослаб.

«Це була Еллісон?»

"Так, сер." Він замовк і поглянув у вікно на захмарене небо. «Ти віриш у долю?»

«У певному сенсі так».

«Це означає так чи ні?» Він нахмурився. Манько завжди говорив прямо і чекав того ж від інших.

«Так, з кваліфікацією».

Любов приборкала його запальність, і він усміхнувся, добродушно дорікнувши: «Ну, тобі краще. Тому що таке є . Нам з Еллісон судилося бути разом. Розумієте, якби я не керував цією шістдесятифунтовою акцією, якби я не послизнувся саме тоді, коли це зробив, якби вона не працювала додаткову зміну, щоб прикрити хворого друга, якби, якби, якби... . . Бачите, що я говорю? Маю рацію?"

Він сів на спинку скрипучого крісла. «О, Френкі, вона була фантастичною. Я маю на увазі, ось я, цей чотиридюймовий поріз на моїй руці, двадцять швів, я міг би стікти кров'ю смерть, а я думаю лише про те, що вона найкрасивіша жінка, яку я коли-небудь бачив».

«Я бачив її фото». Але це не завадило йому продовжити її опис. Одні лише слова приносили йому задоволення.

«Її волосся світле. Золота блондинка. Натуральний, не з пляшки. І кучерява, але не дражниться, як якась високоволоса повія. А її обличчя у формі серця. Її тіло. . . Ну, у неї гарна фігура. Давайте залишимо це на цьому». Його погляд на мене містив попередження. Я вже хотів був запевнити його, що не маю нечистих думок про Еллісон Морган, коли він продовжив. Він сказав: «Двадцять один рік». Повторюючи мою точну думку, він збентежено додав: «Якась різниця у віці, га?»

Манько був тридцять сім — на три роки молодший за мене, — але я дізнався про це після того, як познайомився з ним і здогадався, що йому трохи за двадцять. Я не міг переглянути цю оцінку в бік підвищення.

«Я запросив її на зустріч. Там. На місці. У відділенні невідкладної допомоги, можете в це повірити. Вона, напевно, думала: «Як мені позбутися цієї бозо?» Але вона була зацікавлена, так, сер. Чоловік може сказати. Слова та погляди — це дві різні речі, і я отримував повідомлення з великої М. Вона сказала, що у неї є таке правило: вона ніколи не зустрічається з пацієнтами. Тож я запитую: «А як щодо того, якщо ти одружишся з кимось, і він поріже собі руку в аварії та піде до травмпункту, і ось ти?» Тоді ви б вийшли заміж за пацієнта». Вона засміялася і сказала, що ні, це було якось навпаки. Потім надійшов екстрений виклик, якась аварія, і їй довелося піти.

«Наступного дня я повернувся з десятком троянд. Вона вдала, що не пам’ятає мене, і поводилася так, ніби я рознощик квітів. «О, для якої кімнати це?»

«Я сказав: «Вони для вас. . . якщо у вашому серці є місце для мене». Гаразд, гаразд, це була фігня». Суворий колишній морський піхотинець незграбно возився зі своєю чашкою кави. «Але, привіт, якщо це працює, це працює».

Я не міг з ним сперечатися.

«Перше побачення було чарівним. Ми вечеряли в найшикарнішому ресторані міста. Французьке місце. Це коштувало мені двох днів зарплати. Це було соромно, тому що я одягнув свою шкіряну куртку, а ти мала мати пальто. Одне з тих місць. Вони змусили мене вдягнути той, який був у них у кімнаті для одягу, і він не надто добре сидів. Але Еллісон було байдуже. Ми сміялися з цього. Вона була вся одягнена в білу сукню, з червоно-біло-синім шарфом на шиї. О, Боже, вона була красива. Ми провели там, не знаю, три-чотири години спокійно. Вона була досить сором'язлива. Не сказав багато. Переважно вона дивилася, наче була загіпнотизована. Я говорив і говорив, а іноді вона смішно дивилася на мене, а потім сміялася. І я зрозумів, що не маю жодного сенсу, бо дивився на неї й не звертав уваги на те, що говорю. Ми випили цілу пляшку вина. Коштує п'ятдесят баксів».

Здавалося, що Манько завжди вражав гроші та зневажав їх. Я сам ніколи не наближався до багатства, тому багатство мене просто бентежить.

«Це було найкраще», — мрійливо сказав він, відтворюючи спогади.

«Амброзія», — запропонував я.

Він сміявся, як іноді робив це — таким чином був водночас веселий і глузуючий — і продовжив свою розповідь. «Я розповів їй усе про Філіппіни, де я був деякий час, і про подорожі по країні. Її цікавило все, що я робив. Навіть — ну, я повинен сказати особливо — деякими речами, якими я не надто пишався. Викрадання, псування автомобілів. Ви знаєте, коли я був дитиною, я займався цим. Те, що ми всі робили».

Я стримав усмішку. Говори сам, Манько.

«Тоді раптом надворі засяяло небо. Феєрверк! Розмова про знаки від Бога. Ви знаєте, що це було? Це було четверте липня! Я забув про це, тому що все, про що я думав, це про зустріч з нею. Тому вона була одягнена в червоне, біле і синє. Ми спостерігали за феєрверками з вікна».

Його очі блищали. «Я відвіз її додому, і ми стояли на сходах будинку її батьків — вона все ще жила з ними. Ми ще деякий час розмовляли, а потім вона сказала, що їй потрібно йти спати. Ви це зрозуміли? Ніби вона могла сказати: «Мені треба йти». Або просто «На добраніч». Але вона вклала в це слово ліжко . Я знаю, ти закоханий, ти шукаєш такі повідомлення. Тільки в цьому випадку це не була уява Манько, яка працювала понаднормово, ні, сер».

Надворі почався дрібний дощ і знявся вітер. Я підвівся і закрив вікно.

«Наступного дня я продовжував відволікатися на роботу. Я б думав про її обличчя, її голос. Жодна жінка ніколи не вплинула на мене так. Під час перерви я подзвонив їй і запросив її на наступні вихідні. Вона сказала, що впевнена, і сказала, що рада мене почути. Це влаштувало мій день. Чорт, це влаштувало мій тиждень. Після роботи я пішов до бібліотеки і подивився дещо. Я дізнався про її прізвище. Морган—якщо ви напишете це трохи інакше—це означає «ранок» німецькою. І я відкопав кілька статей про родину. Мовляв, вони багаті. Брудний. Будинок у Хіллборні був не єдиним їхнім місцем проживання. Один також був в Аспені та один у Вермонті. А ще квартира в Нью-Йорку».

«Під-а-терр».

Знову його короткий сміх. Посмішка зникла. «А потім був її батько. Томас Морган». Він зазирнув у чашку з кавою, як ворожка, дивлячись на листя чаю. «Він один із тих хлопців, яких сто років тому можна було назвати магнатом».

«Як би ви його зараз назвали?»

Манько похмуро засміявся, ніби я розумно, але жорстоко пожартував. Він підняв свою чашку до мене — тост, здавалося, — а потім продовжив. «Він успадкував цю компанію, яка виробляє прокладки, форсунки та таке інше. Йому близько п'ятдесяти п'яти, і він міцний. Великий хлопець, але не товстий. Обвислі чорні вуса, і його очі дивляться на вас так, ніби йому наплювати на вас, але в той же час він оцінює вас, як і кожну ваду, кожну брудну думку, яку ви коли-небудь мали, він це знає.

«Ми побачили одне одного, коли я висадив Еллісон, і я знав, я просто якось знав , що одного дня ми зіткнемося один до одного. Тоді я насправді про це не думав, але глибоко всередині ця думка була».

«А як щодо її матері?»

«Мама Еллісон? Вона світська левиця. Еллісон сказала мені, що вона ширяє. Чоловіче, яке чудове слово. Фліт. Я можу уявити, як стара дівчина йде на ігри в бридж і на чаювання. Еллісон їхня єдина дитина». Його обличчя раптом потемніло. «Це, як я зрозумів пізніше, багато що пояснює».

"Що?" Я запитав.

«Чому її батько взявся за мою справу по-крупному. Я дійду до цього. Не квапте Манко, Френкі».

Я шанобливо посміхнувся.

«Наше друге побачення пройшло навіть краще, ніж перше. Ми дивилися якийсь фільм, я забув який, потім я відвіз її додому. . . .” Його голос замовк. Потім він сказав: «Після цього я запросив її на зустріч на кілька днів, але вона не змогла прийти. Так і наступного дня, і наступного. Я спочатку був розлючений. Тоді я охопив параноїк. Вона намагалася, знаєте, кинути мене?

«Але потім вона це пояснила. Вона працювала у дві зміни, коли могла. Я подумав: це дуже смішно. Я маю на увазі, що її батько завантажений. Але, бачите, була причина. Вона така сама, як я. Незалежний. Вона кинула коледж, щоб працювати в лікарні. Вона відкладала власні гроші на подорожі. Вона не хотіла бути винною старому. Ось чому вона любила слухати мою розмову, розповідаючи їй про те, що покинув Канзас, коли мені було сімнадцять, і мандрував країною та за кордоном, потрапляючи в неприємності. У Еллісон було бажання зробити те саме. Чоловіче, це було чудово. Мені подобається мати жінку з власним розумом».

«Ти зараз?» — запитав я, але Манько був несприйнятливий до іронії.

«У глибині розуму я думав про всі місця, куди б хотів піти з нею. Я б надіслав їй вирізки з туристичних журналів. National Geographic s. Під час нашого першого побачення вона сказала мені, що любить поезію, тому я написав їй вірші про подорожі. Смішно. Я ніколи раніше нічого не писав у своєму житті — можливо, кілька листів, якесь лайно в школі, — але ці вірші, чоловіче, вони просто висипали з мене. Їх сотня.

«Ну, наступне, що я зрозумів, — трах, ми були закохані. Бачиш, ось у чому справа. . . трансцендентне кохання. Це відбувається відразу або не відбувається зовсім. Два тижні, і ми були повністю закохані. Я був готовий зробити пропозицію. . . . Ах, я бачу цей вираз у тебе, Френкі. Не знав, що в чоловіка Манько це є? Що я можу сказати? Зрештою, він такий, що одружується.

«Я пішов до кредитної спілки, позичив п’ятсот баксів і купив цю діамантову каблучку. Потім я запросив її на вечерю в п'ятницю. Я збирався віддати каблучку офіціантці й сказати їй, щоб вона поклала її на тарілку й принесла до столу, коли ми попросили десерт. Мило, га?

«Отже, у п’ятницю я працював у першу зміну, з третьої до одинадцятої, заради премії, але я кинувся рано, о п’ятій, і з’явився до неї вдома о шостій двадцять. Повсюди були машини. Еллісон вийшла надвір із нервовим виглядом. Живіт скрутило. Щось смішне відбувалося. Вона сказала мені, що її мати влаштовувала вечірку, і виникла проблема. Дві покоївки захворіли чи щось таке. Еллісон довелося залишитися і допомогти матері. Я подумав, що це дивно. Вони обоє хворіють одночасно? Вона сказала, що побачить мене через день-два».

Я бачив точну мить, коли ця думка спала йому на думку; його очі мертві, як каміння.

— Але тут було щось більше, — прошепотів Манько. «Набагато більше».

— Ви маєте на увазі батька Еллісон?

Але він не пояснив, що саме тоді мав на увазі, і повернувся до своєї розповіді про скасовану пропозицію. Він пробурмотів: «Це була одна з найгірших ночей моє життя. Тут я кинув роботу, був у скакальному стані через кільце, і я не міг навіть п’яти хвилин побути з нею наодинці. Чоловіче, це були тортури. Я всю ніч їздив. Прокинувся на світанку в машині біля залізничної колії. А коли я повернувся додому, від неї не було жодного повідомлення. Ісусе, я був пригнічений.

«Того ранку я подзвонив їй у лікарню. Їй було шкода вечірки. Я запросив її на зустріч тієї ночі. Вона сказала, що справді не варто, вона така втомилася — вечірка тривала до другої години ночі. Але як щодо завтра?»

В очі Манька повернувся блиск. Я подумав, що його вираз віддзеркалював приємний спогад про їхнє побачення.

Але я помилився.

Його голос був гірким. «Ой, який урок ми отримали. Френкі, недооцінювати свого ворога — помилка. Ти послухай Манько. Ніколи цього не робіть. Так нас вчили в Корпусі. Semper Fi. Але Еллісон і я були засліплені.

«Наступної ночі я прийшов, щоб забрати її. Я збирався відвести її на цю річкову скелю, як на вулицю закоханих, знаєте, щоб зробити пропозицію. У мене була холодна мова. Я репетирувала всю ніч. Я під'їхав до будинку, але вона просто стояла на ґанку й махала мені рукою, щоб я підійшов до неї. О, вона була красива, як завжди. Я просто хотів її потримати. Обійміть її і тримайте її назавжди.

«Але вона була справді далекою. Вона відійшла від мене й продовжувала дивитися в будинок. Її обличчя було бліде, а волосся зібрано у хвіст. Мені так не подобалося. Я сказав їй, що мені це подобається, коли вона його одягала вниз. Тож коли я побачила хвостик, це було схоже на якийсь сигнал. SOS.

" 'Що це?' — запитав я її. Вона почала плакати і сказала, що більше не може мене бачити. 'Що?' — прошепотів я. Господи, я не міг у це повірити. Знаєш, що це було за відчуття? На острові Парріс базове навчання, розумієш? Вони стріляють над вашою головою на смузі перешкод. Одного разу мене влучив рикошет. На мені був бронежилет, але куля була повністю металевою курткою, і вона вдарила мене по дупі. Ось як це було.

«Я запитав її, чому. Вона просто сказала, що вважає це найкращим і не буде вдаватися в подробиці. Але потім я почав розуміти. Вона продовжувала оглядатися, і я зрозумів, що в дверях хтось підслуховує. Вона була налякана до смерті — ось що було. Вона благала мене не дзвонити їй і не приходити, і я зрозумів, що вона розмовляє не стільки зі мною , скільки через того, хто шпигує за нами. Я грав разом. Я сказав, добре, якщо вона цього хотіла, бла, бла, бла. . . Тоді я притягнув її до себе і сказав їй не хвилюватися. Я б доглядав за нею. Я прошепотів це, як таємне послання.

"Я пішов додому. Я чекав стільки, скільки міг, а потім зателефонував, сподіваючись, що я заберу її одну. Мені довелося з нею поговорити. Мені доводилося чути її голос, ніби мені потрібні були повітря чи вода. Але слухавку ніхто не брав. У них був автовідповідач, але я не залишив повідомлення. Тих вихідних я не спав — жодної години. Мені було над чим подумати. Бачите, я знав, що сталося. Я точно знав.

«У понеділок вранці я прийшов до її лікарні о шостій і чекав біля входу. Я наздогнав її перед тим, як вона зайшла всередину. Вона все ще боялася, озираючись, наче хтось слідкує за нею, як на ґанку.

«Я прямо запитав її: «Це твій батько, чи не так?» Вона хвилину нічого не сказала, потім кивнула і сказала, що, так, він заборонив їй бачитися зі мною. Хіба це не смішно звучить? старомодний? "Заборонено". «Він хоче, щоб ти вийшла заміж за якогось ошатника, правда? Хтось із його клубу? Вона сказала, що не знала про це, лише те, що він сказав їй більше мене не бачити. Сучий син!»

Манько сьорбнув кави й тицьнув на мене тупим пальцем. «Розумієш, Френкі, для такого, як Томас Морган, кохання означає «блискавку». Бізнес, суспільство, імідж, гроші — ось що має значення для таких виродків. Чоловіче, я був у такому відчаї. . . . Це було занадто. Я обняв її і сказав: «Ходімо геть». Зараз.

«Будь ласка, — сказала вона, — ти маєш піти».

«Тоді я побачив, чого вона шукала. Її батько послав одного зі своїх охоронців шпигувати за нею. Він побачив нас і прибіг. Якби він доторкнувся до неї, я б зламав йому шию, клянусь, я б зламав. Але Еллісон схопила мене за руку й благала тікати. «У нього є пістолет», — сказала вона.

«Мені байдуже, — сказав я їй». Манько звів брову. «Не зовсім так, хлопче Френкі, мушу сказати. Я був наляканий до лайна. Але Еллісон сказала, що не хоче, щоб я постраждав. І якби я пішла, хлопець не зробив би їй боляче. Це мало сенс, але я ще не збирався. Я повернувся і міцно її обійняв. 'Ти мене любиш? Скажи мені! Я повинен знати. Скажи це!'

«І вона це зробила. Вона прошепотіла: «Я люблю тебе». Я ледве чув, але мені цього було достатньо. я знав все було б добре. Що б там не було, ми мали одне одного.

«Я повернувся до рутини життя. Працює, грає в софтбол в команді заводу. Але я весь час писав їй вірші, надсилав їй статті та листи, знаєте. Я б написав на конвертах фальшиві зворотні адреси, щоб її батько не здогадався, що це я пишу. Я навіть ховав листи в конверти Publishers Clearing House, адресовані їй! Як це для роздумів?

«Інколи я бачив її особисто. Я знайшов її в аптеці саму і підкрався до неї. Я купив їй чашку кави. Вона сказала, що рада мене бачити, але також нервувала до біса, і я розумів чому. Головорізи були надворі. Ми розмовляли близько двох хвилин, а потім один із них побачив нас, і мені довелося зникнути. Я вийшов ногою через задні двері. Після цього я почав помічати ці темні машини, що проїжджали повз мою квартиру або слідували за мною по вулиці. Збоку сказали «MCP». Morgan Chemical Products. Вони стежили за мною.

«Одного дня цей хлопець підійшов до мене в коридорі моєї квартири і сказав, що Морган заплатить мені п’ять тисяч, щоб я поїхав з міста. Я сміявся з нього. Тоді він сказав, що якщо я не буду триматися подалі від Еллісон, будуть проблеми.

«Раптом я просто огризнувся. Я схопив його, витяг з кобури його пістолет і кинув на підлогу, а потім штовхнув його об стіну і сказав: «Повернись і скажи Моргану, щоб він залишив нас у спокої, інакше у нього будуть проблеми». Ти мене зрозумів?'

«Тоді я штовхнув його ногою зі сходів і кинув йому вслід пістолет. Маю сказати, що я був дуже вражений. Я бачив, наскільки потужним був цей хлопець».

«Гроші — це сила», — сказав я.

«Так, ви маєте рацію. Сила грошей. І Томас Морган збирався використати все своє, щоб розлучити нас. Ви знаєте, чому? Тому що я був загрозою. Батьки заздрять. Увімкніть будь-яке ток-шоу. Опра. Саллі Джессі. Батьки ненавидять хлопців своїх дочок. Це як Едіп. Особливо, про що я вже казав, коли Еллісон була єдиною дитиною. Ось я був бунтарем, бродягою, заробляв тринадцять доларів на годину. Це було схоже на ляпаса, Еллісон так любила мене. Вона відкидала його і все, за що він виступав». Обличчя Манько сяяло гордістю за мужність Аллісон.

Потім усмішка зникла. «Але Морган завжди був на крок попереду нас. Одного разу я кинув роботу і прокрався до лікарні. Я чекав цілу годину, але Еллісон так і не з’явилася. Я запитав, де вона. Мені сказали, що вона там більше не працює. Ніхто не дав би мені прямої відповіді, але нарешті я знайшов цю молоду медсестру, яка сказала мені, що її батько подзвонив і сказав їм, що Еллісон бере відпустку. Крапка. Без пояснень. Вона навіть не почистила свою шафку. Ісус. Усі її плани подорожувати, усі її плани зі мною — просто так зникли. Я подзвонив додому, щоб передати їй повідомлення, але він змінив номер і залишив його, знаєте, не в списку. Я маю на увазі, що цей хлопець був неймовірним.

«І на цьому він не зупинився. Далі він йде за мною. Заходжу на роботу, а бригадир каже, що мене звільняють. Занадто багато пропусків без уважних причин. Це була фігня — у мене було не більше, ніж у більшості хлопців. Але Морган, мабуть, був другом Крегерів. Я був ще новачком, тож профспілка не зіпсувала мене. Я вийшов. Ось так.

«Ну, я не міг перемогти його в його грі, тому вирішив грати за своїми правилами». Манько посміхнувся й пошмигнув уперед. Наші коліна торкнулися, і я відчув, як уся його енергія пульсує на моїй шкірі. «О, я не хвилювався за себе. Але Еллісон, вона така... . .” Коли він шукав слово, його руки робили цікавий жест, наче простягали між собою нитку — мініатюрну котячу колиску.

Я запропонував: «Крихкий».

Клацання його пальців злякало мене. Він сів. «Точно так. Крихкий. У неї не було захисту від батька. Треба було швидко щось зробити. Я пішов у поліцію. Я хотів, щоб вони пішли в будинок і перевірили, чи вона в порядку. Але також це було б знаком для її батька, що я не збираюся терпіти від нього жодної лайни». Манько свиснув. «Помилка, Френкі. Погана помилка. Морган був на крок попереду мене. Цей сержант, якийсь великий хлопець, загнав мене в кут і сказав, що якщо я не буду триматися подалі від доньки Моргана, сім’я отримає заборонний припис. Я б опинився в камері. Потім він оглянув мене й сказав щось про те, чи знаю я, що з в’язнями можуть трапитися всілякі нещасні випадки. Це було ризиковане місце, в'язниця. Чоловіче, я був дурний. Я мав знати, що поліцейські також будуть на зарплаті Моргана.

«На той час я вже сходив з розуму. Я не бачив Еллісон тижнями. Господи, він відправив її в монастир чи щось таке?»

На його обличчя повернувся спокій. «Тоді вона дала мені знак. Я ховався в кущах у маленькому парку навпроти, спостерігаючи за будинком у бінокль. Я просто хотів її побачити і все. Я хотів знати, що з нею все добре. Вона, мабуть, бачила мене, тому що вона підняв штору до кінця. О, чоловіче, ось вона була! Світло було позаду неї, і від цього її волосся сяяло. Як ті речі, знаєте, гуру бачать».

«Аури».

«Правильно, правильно. Вона була в нічній сорочці, і я бачив під нею обриси її тіла. Вона була схожа на ангела. Я думав, що у мене зараз станеться серцевий напад, це була така неймовірна річ. Ось вона була, сказала мені, що з нею все гаразд і вона сумувала за мною. Потім тінь опустилася, і вона вимкнула світло.

«На наступний тиждень я планував. У мене закінчувалися гроші. Ще раз дякую Томасу Моргану. Він розповів про це всім заводам у місті, і ніхто мене не найняв. Я додав те, що мав, і це було небагато. Може, тисячу двісті баксів. Я думав, що це приведе нас до Флориди. Дайте мені шанс знайти роботу з принтером, і Еллісон зможе отримати роботу в лікарні».

Тоді Манько засміявся. Він критично вивчав мене. «Я можу бути з тобою чесним, Френку. Я відчуваю, що я поруч з тобою».

Тож я більше не був хлопчиком Френкі. Я закінчив навчання. Мій пульс прискорився, і я був зворушений.

«Факт у тому, що я виглядаю жорстко. Маю рацію? Але мені стає страшно. Справді наляканий. Ніколи не бачив ніяких дій. Гренада, Панама, Буря в пустелі. Я сумував за ними всіма, розумієш, що я кажу? Мене ніколи не тестували. Я завжди думав, що я буду робити під вогнем. Ну, це був мій шанс. Я збирався врятувати Еллісон. Я йшов проти самого старого.

«Я подзвонив у його компанію і сказав його секретарю, що я репортер журналу Ohio Business . я хотів взяти інтерв'ю з містером Морганом. Ми намагалися знайти час, щоб він міг мене побачити. Я не міг у це повірити — вона повірила в цю історію. Вона сказала мені, що він буде в Мексиці у справах з двадцятого до двадцять другого липня. Я призначив зустріч на 1 серпня, потім швидко поклав трубку. Я хвилювався, що хтось відстежує дзвінок.

«Двадцятого липня я цілий день обстежував будинок. Звичайно, Морган пішов із валізою о десятій ранку й не повернувся тієї ночі. На під’їзді була припаркована машина служби безпеки, і я подумав, що один із бандитів був у будинку. Але я це планував. О десятій почався дощ. Так само, як зараз». Він кивнув у бік вікна. «Пам’ятаю, як я ховався в кущах, дуже радий хмарам. У мене було близько ста футів відкритого двору, і хлопці з охорони напевно помітили б мене в місячному світлі. Мені вдалося дістатися до будинку, щоб ніхто мене не помітив, і сховатися під цим падубом, поки я перевів подих.

— Тоді настав час, Френку. Я притулилася до стіни будинку, слухаючи дощ і думаючи, чи вистачить мені сміливості пережити це».

«Але ти зробив».

Манько по-хлоп’ячому всміхнувся і пристойно втілив гангстера Пачіно. «Я увірвався через підвал, підкрався до її кімнати і вигнав її з закладу.

«Ми не брали ні валізи, ні нічого. Ми просто вибралися звідти якомога швидше. Нас ніхто не чув. Хлопець служби безпеки був у вітальні, але він заснув, дивлячись вечірнє шоу. Ми з Еллісон сіли в мою машину й вирушили на шосе. Людина, Easy Rider. Ми були вільні! В дорозі тільки вона і я. Ми втекли. Ми були в тій пригоді, якої завжди хотіла Еллісон. Нарешті ми обоє були щасливі.

«Я прямував на міждержавну автомагістраль, їхав шістдесят два, прямо на кнопці, тому що вони не заарештовують вас, якщо ви перевищили обмеження лише на сім миль. Я десь чув, що це правила державної поліції. Я залишився в правій смузі і вказав тим старим доджем на схід-південний схід. Ні перед чим не зупинявся. Огайо, Західна Вірджинія, Вірджинія, Північна Кароліна. Коли ми почали перетинати кордони, мені стало легше. Її батько був впевнений, що негайно повернеться додому з поїздки та зателефонує місцевим поліцейським, але я сумнівався, що вони приведуть патруль на шосе. Я маю на увазі, що йому доведеться дещо пояснити — про те, як він утримував свою доньку в полоні та інше». Манько похитав головою. «Але знаєте, що я зробив?»

З сумного виразу його обличчя я міг здогадатися. «Ви недооцінили ворога».

Манько похитав головою. «Томас Морган», — міркував він. «Я думаю, він, мабуть, був хрещеним батьком чи щось таке».

— Мабуть, вони також є в Огайо.

«У нього всюди були друзі. Віргінські солдати, Кароліна, всюди! Ми казали, що гроші – це сила. Ми прямували на південь по дорозі 21, прямуючи до Шарлотти, коли я натрапив на них. Я зайшов у 7-Eleven, щоб купити трохи їжі та пива, і що сталося, але там були хороші старі хлопці, димчасті капелюхи та все інше, розпитуючи клерка про пару, яка втекла з Огайо. Я маю на увазі нас! Мені вдалося вибратися, щоб вони нас не помітили, і ми обдирали гуму звідти, я тобі скажу. Ми деякий час їхали, але вже майже світало, і я вирішив, що нам краще залягти на день.

«Я заїхав у великий лісовий заповідник. Ми провели цілий день разом, лежачи, обнявши її, її голова на моїх грудях. Ми просто лежали на траві біля машини, і я розповідав їй історії про місця, куди ми збиралися поїхати. Філіппіни, Таїланд, Каліфорнія. І я розповів їй, яким було б життя у Флориді».

Він подивився на мене з серйозним виразом напруженого обличчя. «Я міг би мати її, Френк. Ви знаєте, що я кажу? Ось там. На траві. Навколо нас дзижчать комахи. Поруч чути цю річку, водоспад». — Голос Манька впав у бурчання. «Але це було б неправильно. Я хотів, щоб все було ідеально. Я хотів, щоб ми були у своєму місці, у Флориді, у нашій спальні, одружені. Це звучить старомодно, я знаю. Ви думаєте, що це було безглуздо з мого боку? Ви так не думаєте?»

— Ні, Манько, це зовсім не дурниця. Я ніяково шукав, що додати. «Це було добре з вашого боку».

На хвилину він виглядав сумним, можливо, шкодуючи, дурний чи мудрий, що вирішив зберегти їхні стосунки цнотливими.

«Потім, — сказав він, диявольськи посміхаючись, — усе пішло волохато. Опівночі ми знову вирушили на південь. Цей автомобіль пройшов повз нас, потім натиснув на гальма та зробив U-тобто. Прийшов одразу після нас. Люди Моргана. Я звернув з шосе й попрямував на схід проїжджими дорогами. Чоловіче, який драйв! Односмугові мости, ґрунтові дороги. Мандрівка маленькими містами. Ой, хлопче Френкі, я мав чотири колеса, які топтали повітря! Це було фантастично. Ви повинні були це побачити. За нами, мабуть, було двадцять машин. Мені вдалося втратити їх, але я знав, що ми вдвох далеко не зайдемо. Я подумав, що нам краще розійтися.

«Я добре знав цю частину штату. Мав пару приятелів по службі з Вінстона-Сейлема. Ми ходили на полювання і зупинялися в цьому старому, покинутому будиночку поблизу Чайна-Гроув. Трохи попрацював, але нарешті знайшов це місце.

«Я під’їхав і переконався, що він порожній. Ми сіли в машину, і я обняв її. Я притягнув її до себе й сказав, що вирішив — що вона має залишитися тут. Якби її батько потрапив до неї, усе було б скінчено. Він би її точно відіслав. Можливо, навіть промити їй мізки. Не смійся. Морган би це зробив. Навіть власна плоть і кров. Вона сховалася б тут, а я б їх відвів. Потім . . .”

"Так?"

«Я б чекав його».

«Для Моргана? Що ти збирався робити?»

«Розберіться з ним раз і назавжди. Один на один, він і я. О, я не маю на увазі вбити його. Просто покажіть йому, що він не був королем всесвіту. Еллісон благала мене не робити цього. Вона знала, наскільки він небезпечний. Але мені було байдуже. Я знала, що він ніколи не залишить нас самих. Він був дияволом. Він би йшов за нами вічно, якби я його не зупинив. Вона благала мене взяти її з собою, але я знав, що не можу. Вона мусила залишитися. Мені це було так ясно. Бачиш, Френк, я думаю, ось що таке кохання. Не боятися приймати рішення за когось».

Манько, грубий філософ.

«Я міцно обійняв її і сказав їй не хвилюватися. Я сказав їй, що в моєму серці не вистачає місця для всієї любові, яку я відчував до неї. Скоро ми знову будемо разом».

«Як ви думаєте, там було безпечно?»

«Каюта? звичайно Морган ніколи його не знайде».

«Це було в Чайна Гроув?»

«Півгодини їзди. На озері Бадін».

Я сміявся. «Ви жартуєте?»

"Ти це знаєш?"

«Звичайно. Багато років тому я ходив туди на купання. Я кивнув, що це хороший вибір. «Важко помітити ці каюти на західному березі».

«Це також біса гарне місце. Знаєте, я їхав, озирнувся назад і пам’ятаю, як було б добре, якби це був наш дім, а Еллісон стояла б у дверях і чекала на мене з роботи».

Манько підвівся й підійшов до вікна. Він дивився крізь своє відображення у мокру ніч.

«Після того, як я виїхав, я виїхав на державну дорогу. Я зупинився прямо перед ними і зробив вигляд, ніби повертався до неї, але насправді відводив гончих, знаєте. Але вони мене зловили. . . чоловік, усі. Копи, хлопці з охорони. . . і сам Морган.

«Він підійшов до мене, весь розлючений, червоний на обличчі. Він мені погрожував. А потім благав сказати йому, де вона ховається. Але я просто озирнувся на нього. Я не сказав ні слова. І всі його бакси, всі його головорізи. . . нічого. Гроші, звичайно, влада, але любов теж. Мені навіть не довелося битися з ним. Він подивився мені в очі і зрозумів, що я виграла. Його дочка любила мене, а не його. Еллісон була в безпеці. Ми були б разом, удвох. Ми б перемогли Томаса Моргана — магната, багатого сучого сина та батька найкрасивішої жінки на землі. Він просто розвернувся і пішов назад до свого лімузина. Кінець історії."

Між нами запала тиша. Була близько півночі, і я пробув тут більше трьох годин. Я потягнувся. Манько крокував повільно, обличчя його світилося очікуванням. «Знаєш, Френк, багато чого в моєму житті йшло не так, як я хотів. Еллісон також. Але у нас є одне - це наша любов. Це робить все гаразд».

«Надзвичайна любов».

Пролунав звук, і я зрозумів, що Манько знову доторкнувся своєю чашкою до моєї. Ми їх спорожнили. Він дивився у вікно в чорну ніч. Дощ припинився, і крізь хмари виднівся слабкий місяць. Далекий годинник почав бити дванадцяту. Він усміхнувся. «Час піти зустріти її, Френк».

У двері пролунав міцний стукіт, які раптово розчинилися. Я злякався і встав.

Манько спокійно обернувся, усмішка все ще була на його обличчі.

«Добрий вечір, Тіме», — сказав чоловік років шістдесяти. На ньому був пом’ятий коричневий костюм. З-за його спини на нас з Маньком дивилося кілька пар очей.

Почувши це ім’я, я трохи роздратувався. Манько завжди чітко давав зрозуміти, що йому більше подобається його прізвисько, і вважав використання Тіма чи Тімоті образою. Але сьогодні ввечері він навіть не помітив; він посміхнувся. На мить запала тиша, коли інший чоловік у блідо-блакитній уніформі увійшов до кімнати з підносом і навантажив його брудним посудом.

«Приємно, Манько?» — запитав він, кивнувши на піднос.

«Амброзія», — сказав він, криво піднявши брову до мене.

Старший чоловік кивнув, потім дістав із піджака документ із синьою обкладинкою й відкрив його. Там була довга пауза. Потім урочистим південним баритоном він прочитав: «Тімоті Альберт Манковіц, відповідно до вироку, винесеного проти вас згідно з вашим засудженням за викрадення та вбивство Еллісон Кімберлі Морган, цим я вручаю вам цей смертний ордер, виданий губернатором Штат Північна Кароліна, що набуде чинності опівночі цього дня».

Староста подав Манькові папери. Він і його адвокат уже бачили факсовану версію з суду, а сьогодні ввечері лише з нудьгою глянули на документ. На його обличчі я не помітив жодної різкої збентеженості, яку ви майже завжди бачите на обличчях засуджених, коли вони читають останню кореспонденцію, яку коли-небудь отримуватимуть.

«У нас відкрита лінія до губернатора, Тіме, — протягнув наглядач, — і він за своїм столом. Я щойно з ним розмовляв. Але я не думаю. . . Я маю на увазі, що він, мабуть, не втрутиться».

«Я говорив тобі весь час». Манько тихо сказав: «Я навіть не хотів тих закликів».

Оперативний офіцер, худорлявий, діловий чоловік, схожий на комбікормівника, одягнув Манькові наручники та зняв черевики.

Наглядач показав мені вийти, і я вийшов у коридор. На відміну від поширеної концепції похмурої готичної камери смертників, це крило в’язниці нагадувало надмірно освітлений коридор недільної школи. Його голова нахилилася. «Чи пощастило, батьку?»

Я відвів очі від блискучого лінолеуму. "Я думаю так. Він розповів мені про будиночок на озері Бадін. Західний берег. Ти це знаєш?"

Наглядач похитав головою. «Але ми матимемо солдати приводять туди собак. Сподіваюся, це вдасться», – додав він, прошепотивши: «Господи, я на це сподіваюся».

Так закінчилося моє похмуре завдання цього похмурого вечора.

Тюремні капелани завжди проходять останню сотню футів із засудженими, але рідко їх залучають як останню можливість вибити інформацію у в’язнів. Я порадився зі своїм єпископом, і ця місія, здається, не порушила моїх обітниць. І все-таки це явно був обман, який, як я підозрював, турбуватиме мене ще довго. І все ж це мене тривожило б менше, ніж думка про тіло Еллісон Морган, яке лежить у неосвяченій могилі, місцезнаходження якої Манко категорично відмовлявся розголошувати — за його словами, це був його найкращий спосіб захистити її від батька.

Еллісон Кімберлі Морган — невпинно переслідували протягом місяців після того, як вона кинула Манко після їхнього другого побачення. Її викрали з ліжка, а потім провезли через чотири штати з ФБР і сотнею солдатів у погоні. І, нарешті . . . нарешті, коли стало зрозуміло, що дорогоцінні плани Манко щодо спільного життя у Флориді ніколи не здійсняться, її зарізали до смерті, тоді як — мабуть — він тримав її близько до себе та розповідав, що в його серці не вистачає місця для всієї любові, яку він відчуває для неї.

До сьогоднішнього вечора єдиною втіхою для її батьків було знання про те, що вона швидко померла — про це свідчило її рясне кров на передньому сидінні його доджа. Тепер була принаймні надія, що вони зможуть належним чином поховати її і, роблячи це, запропонувати їй частинку любові, в якій вони, можливо, чи ні, відмовили їй за життя.

У коридорі з’явився Манько в одноразових паперових тапочках, які носять засуджені до розстрілу. палата. Наглядач подивився на годинник і показав йому в коридор. — Ти підеш мирно, чи не так, сину?

— засміявся Манько. Він був єдиним тут зі спокоєм в очах.

А чому ні?

Він збирався приєднатися до свого справжнього кохання. Вони знову були б разом.

«Тобі подобається моя історія, Френк?»

Я сказав йому, що зробив. Потім він усміхнувся мені якось цікаво, у виразі, здавалося, містився натяк і на прощення, і на те, що я можу назвати лише невгамовним викликом Манько. Можливо, подумав я, не обман сьогоднішнього вечора так обтяжуватиме мене, а радше той простий факт, що я ніколи не дізнаюся, чи манько на мене, чи ні.

Але хто міг сказати? Він був, як я вже сказав, природженим актором.

Наглядач глянув на мене. «Батько?»

Я похитав головою. «Я боюся, що Манько відмовиться від прощення», — сказав я. — Але він хотів би, щоб я прочитав йому кілька псалмів.

— Еллісон, — щиро сказав Манько, — любить поезію.

Я вийняв Біблію з кишені костюма й почав читати, коли ми йшли по коридору пліч-о-пліч.

ВДОВА З ПАЙН КРИКУ


« Іноді допомога просто з’являється з неба».

Це був вислів її матері, і він не означав ангелів, чи духів, або щось із цього Нью-Ейдж, а означав «з повітря» — коли ви цього найменше очікували.

Гаразд, мамо, будемо сподіватися. Тому що мені зараз потрібна допомога. Може використовувати його погано.

Сандра Мей Дюмон відкинулася на спинку чорного шкіряного офісного крісла й дозволила паперам у своїй руці впасти на старий письмовий стіл, який стояв у кабінеті її покійного чоловіка. Дивлячись у вікно, вона думала, чи дивиться вона на ту допомогу прямо зараз.

Не зовсім з’являється з неба, а йде цементною доріжкою до фабрики у формі людини з легкою посмішкою та гострим поглядом.

Вона відвернулася й побачила себе в старовинному дзеркалі, яке купила своєму чоловікові десять років тому, на їхню п’яту річницю. Сьогодні вона мала лише короткий спогад про той щасливіший день; що вона тепер зосереджено на її образі; велика жінка, хоч і не товста. Швидкі зелені очі. На ній була білосніжна сукня з синіми волошками. Без рукавів — це була Грузія в середині травня — з міцними плечима. Її довге волосся було темно-русявим, зібране назад і закріплене за допомогою черепахової шпильки. Лише легкий макіяж. Без духів. Їй було тридцять вісім, але, дивно, вона зрозуміла, що завдяки своїй вазі вона виглядала молодшою.

По праву вона повинна відчувати спокій і впевненість у собі. Але вона не була. Її погляд знову звернувся до паперів, які лежали перед нею.

Ні, вона зовсім не так почувалася.

Їй потрібна була допомога.

З неба.

Або звідки завгодно.

Інтерком задзижчав, налякавши її, хоча вона очікувала цього звуку. Це був старомодний апарат, коричневий пластик, з дюжиною кнопок. Їй знадобився деякий час, щоб зрозуміти, як це працює. Вона натиснула кнопку. "Так?"

"Місіс. Дюмон, тут є містер Ралстон.

«Добре. Надішліть його, Лоретто.

Двері відчинилися, і всередину зайшов чоловік. Він сказав. «Привіт».

«Гей», — відповіла Сандра Мей, машинально підводячись, згадуючи, що в сільській місцевості на Півдні жінки рідко стоять, щоб привітати чоловіків. А також думаю: як змінилося моє життя за останні шість місяців.

Вона помітила, як і коли познайомилася з ним минулих вихідних, що Білл Ралстон насправді не був красивим чоловіком. Його обличчя було кутасте, чорне волосся неслухняне, і хоча він був худий, він не здавався в особливо гарній формі.

І цей акцент! Минулої неділі, коли вони стояли на палубі того, що видавалося за заміський клуб у Пайн-Крік, він усміхнувся й сказав: «Як справи? Я Білл Ралстон. Я з Нью-Йорка».

Ніби носовий відтінок у його голосі ще не сказав їй.

І "як справи?" Що ж, навряд чи це було те привітання, яке можна почути від місцевих жителів («Соснові крекери», як називала їх Сандра Мей — правда, тільки собі).

«Заходь», — сказала вона йому зараз. Вона підійшла до дивана, жестом піднявши догори долоню, щоб він сів навпроти неї. Йдучи, Сандра Мей не відводила очей від дзеркала, зосереджуючись на його, і помітила, що він жодного разу не глянув на її тіло. Це було добре, подумала вона. Він пройшов перше випробування. Він сів і оглянув кабінет і фотографії на стіні, на більшості з яких був зображений Джім на полюванні та риболовлі.

Вона знову згадала той день, якраз перед Хеллоуїном, голос державного поліцейського на іншому кінці слухавки лунав із скорботною порожнечею.

"Місіс. DuMont . . . Мені дуже прикро це вам повідомляти. Це про вашого чоловіка. . . .”

Ні, не думай про це зараз. Концентруйтесь. Ти потрапив у серйозну біду, дівчино, і це, можливо, єдина людина у світі, яка може тобі допомогти.

Першим бажанням Сандри Мей було придбати каву або чай Ralston. Але потім вона зупинилася. Тепер вона була президентом компанії, і в неї були співробітники для таких речей. Старі традиції важко вмирають — більше слів від матері Сандри Мей, яка була доказом втілення приказки.

«Хочеш щось? Солодкий чай?"

Він засміявся. «Ви, люди, напевно п’єте тут багато холодного чаю».

«Це тобі Південь».

«Звичайно. Люблю декого».

Вона зателефонувала Лоретті, давньому секретарю Джима та офіс-менеджеру.

Гарненька жінка — яка, мабуть, щоранку витрачала дві години на нанесення макіяжу — висунула голову в двері. «Так, місіс Дюмон?»

«Не могли б ви принести нам холодного чаю, будь ласка?»

«Будьте щасливі». Жінка зникла, залишивши позаду хмару квіткових парфумів. Ралстон кивнув їй услід. «У Пайн-Крік усі ввічливі. Жителю Нью-Йорка потрібен час, щоб звикнути до цього».

— Я вам скажу, містере Ралстон...

«Білл, будь ласка».

«Біл . . . Це друга натура тут. Бути чемним. Моя мама казала, що людина щоранку має виглядати так само, як одягається».

Він усміхнувся під час проповіді.

А якщо говорити про одяг. . . Сандра Мей не знала, що думати про нього. Білл Ралстон був одягнений. . . ну Північний. Це був єдиний спосіб описати це. Чорний костюм і темна сорочка. Без краватки. Якраз протилежність Джима — який був одягнений у коричневі штани, блакитну сорочку та темно-коричневе спортивне пальто, ніби цей одяг був обов’язковою формою.

«Це твій чоловік?» — запитав він, розглядаючи малюнки на стіні.

«Це Джим, так», — тихо сказала вона.

«Симпатичний чоловік. Чи можу я запитати, що сталося?»

Вона хвилину вагалася, і Ралстон одразу це підхопив.

«Вибачте, — сказав він, — я не повинен був запитувати. Його-"

Але вона перебила. «Ні, все гаразд. Я не проти поговорити про це. Нещасний випадок на риболовлі минулої осені. На озері Біллінгс. Він впав, вдарився головою і потонув».

«Чоловіче, це жахливо. Ви були в поїздці, коли це сталося?»

Беззвучно сміючись, вона сказала: «Я б хотіла, щоб я була, я могла б врятувати його. Але ні, я ходив з ним лише раз чи два. Риболовля така. . . безладний. Зачепиш бідолаху, вдариш кийком по голові, порубаєш. . . . Крім того, я думаю, ви не знаєте Південного протоколу. Дружини рибу не ловлять». Вона подивилася на деякі фотографії. Задумливо сказав: «Джиму було лише сорок сім. Думаю, коли ти одружений з кимось і думаєш про його смерть, ти думаєш, що це станеться, коли він постаріє. Мама померла, коли їй було вісімдесят. А мій батько помер, коли йому було вісімдесят один. Вони були разом п'ятдесят вісім років».

"Це чудово."

«Щаслива, вірна, віддана», — сумно сказала вона.

Лоретта принесла чай і знову зникла зі скромним виходом непомітного слуги.

«Отже, — сказав він. «Я в захваті від привабливої жінки, яку я так ввічливо підібрав, мені подзвонила».

«Ви, хлопці з Півночі, досить прямолінійні, чи не так?»

«Будь впевнений», — сказав він.

«Що ж, я сподіваюся, це не буде ударом по твоєму его, коли я скажу тобі, що запросив тебе сюди з певною метою».

«Залежить від того, яка це мета».

«Бізнес», — сказала Сандра Мей.

«Бізнес — це хороший початок», — сказав він. Тоді він кивнув, щоб вона продовжувала.

«Я успадкував усі акції компанії, коли Джим помер і я став президентом. Я намагалася вести шоу якнайкраще, але так, як я це бачу, — вона кивнула на місце, де на столі лежали звіти бухгалтера, — якщо справи не покращаться до біса швидко, ми збанкрутуємо протягом року. Я отримала трохи страхових грошей, коли Джим помер, тому я не збираюся вмирати з голоду, але я відмовляюся дозволити тому, що мій чоловік створив з нуля, пропасти».

«Чому ти думаєш, що я можу тобі допомогти?» Посмішка все ще була, але в ній було менше флірту, ніж кілька хвилин тому, і набагато менше, ніж минулої неділі.

«У моєї матері була така приказка. «Жінка з півдня має бути на крок сильнішою за свого чоловіка». Ну, це я , обіцяю вам».

— Я бачу, — сказав Ралстон.

«Вона також сказала: «Вона також має бути трохи винахідливішою». І частина винахідливості полягає в тому, щоб знати свої обмеження. До того, як я вийшла заміж за Джима, я закінчила коледж три з половиною роки. Але я тут над головою. Мені потрібен хтось, щоб допомогти мені. Хтось, хто розбирається в бізнесі. Після того, що ти говорив мені в неділю в клубі, я думаю, що ти підходиш для цього».

Коли вони зустрілися, він пояснив, що він банкір і брокер. Він купував би невеликі проблемні підприємства, повертав їх і продавав із прибутком. Він був у справах в Атланті, і хтось порадив йому подивитися на нерухомість на північному сході Грузія, тут, у горах, де ви все ще можете отримати вигідні пропозиції щодо інвестицій та нерухомості для відпочинку.

«Розкажи мені про компанію», — сказав він їй зараз.

Вона пояснила, що DuMont Products Inc., з шістнадцятьма штатними працівниками та зграєю старшокласників влітку, купувала сирий скипидар у місцевих лісників, які добували цю речовину з довголистих і підрізаних соснових дерев.

«Скипидар. . . Це те, що я відчував, коли їхав сюди».

Після того, як Джим заснував компанію кілька років тому, Сандра Мей лежала в ліжку біля його спального тіла, відчуваючи запах жирної смоли — навіть якщо він приймав душ. Здавалося, запах ніколи не залишав його. Нарешті вона звикла. Іноді вона думала, коли саме перестала помічати пікантний аромат.

Вона продовжила, сказавши Ралстону: «Тоді ми переганяємо сирий скипидар у пару різних продуктів. Переважно для медичного ринку».

«Медичний?» — запитав він здивовано. Він зняв піджак і обережно поклав його на стілець поруч. Випив більше холодного чаю. Здавалося, йому це справді подобається. Вона думала, що жителі Нью-Йорка п’ють лише вино та воду в пляшках.

«Люди думають, що це просто розчинник фарби. Але лікарі його часто використовують. Це стимулятор і спазмолітик».

«Я цього не усвідомлював», — сказав він. Вона помітила, що він почав робити нотатки. І щоб кокетлива усмішка зникла зовсім.

«Джим продає . . .” Її голос згас. «Компанія продає очищений скипидар кільком працівникам. Вони займаються всім розподілом. Ми в це не вникаємо. Наші продажі, здається, такі ж, як і раніше. Наші витрати не зросли. Але ми не маємо стільки грошей, скільки повинні. Я не знаю, куди він подівся, і я маю сплачувати податки із заробітної плати та страхування на випадок безробіття наступного місяця».

Вона підійшла до столу й простягла йому кілька бухгалтерських звітів. Незважаючи на те, що вони були для неї таємницею, він свідомо розглядав їх, киваючи. Раз чи два він здивовано підняв брову. Вона придушила бажання спитати стурбованого Що?

Сандра Мей помітила, що пильно його вивчає. Без посмішки — і з цією діловою зосередженістю на обличчі — він був набагато привабливішим. Мимоволі глянула на свою весільну фотографію на креденці. Тоді її погляд знову перекинувся на документи перед ними.

Нарешті він сів і допив холодний чай. «Є щось смішне», — сказав він. «Я цього не розумію. Були деякі перекази готівки з основних рахунків, але немає жодних записів про те, куди пішли гроші. Ваш чоловік згадував вам щось про це?»

«Він не дуже багато розповідав мені про компанію. Джим не змішував бізнес і домашнє життя».

«А як щодо вашого бухгалтера?»

«Більшість книг Джим написав сам. . . . Ці гроші? Чи можете ви це відстежити? Дізнатися, що сталося? Я заплачу твій стандартний гонорар».

«Можливо, я зможу».

Вона почула вагання в його голосі. Вона підняла очі.

Він сказав: «Дозволь мені спершу поставити тобі запитання».

«Продовжуйте».

«Ви впевнені, що хочете, щоб я пішов копати?»

"Як ви маєте на увазі?" вона запитала.

Його гострі очі переглядали облікові листи, наче це були карти поля бою. «Ви знаєте, що можете найняти когось для керування компанією. Професійний бізнесмен або жінка. Це було б для вас набагато менше клопоту. Нехай він чи вона перевернуть компанію».

Вона не зводила з нього очей. «Але ви не питаєте мене про клопоти?»

Через деякий час він сказав: «Ні, ні. Я запитую, чи впевнені ви, що хочете знати про свого чоловіка та його компанію більше, ніж зараз».

«Але тепер це моя компанія», — твердо сказала вона. «І я хочу все знати. Тепер усі книги компанії там». Вона вказала на великий горіховий креденс. Це був предмет меблів, на якому стояла їхня весільна фотографія.

Чи обіцяєш ти любити, шанувати, плекати і слухатися? . .

Коли він повернувся, щоб побачити, куди вона показує, Ралстонове коліно торкнулося її. Сандра Мей відчула короткий електричний поштовх. Він ніби завмер на мить. Потім повернувся назад.

«Я почну завтра», — сказав він.


Через три дні Сандра Мей сиділа на ґанку їхнього будинку з вечірнім оркестром цвіркунів і цикад. . . . Ні, її будинок. Було так дивно думати про це таким чином. Більше не їхні машини, їхні меблі, їхній фарфор. Тепер вона одна.

Її стіл, її компанія.

Вона гойдалася вперед-назад у гойдалці, яку встановила рік тому, сама вкрутивши важкі гаки в балки стелі. Вона дивилася на гектари підстриженої трави, порослі лободою та болиголовом. Пайн-Крік, населення якого тисяча шістсот, мав трейлери й бунгало, багатоповерхові житлові будинки й пару скромних ділянок, але лише дюжина таких будинків — сучасних, скляних, величезних. Якби Джорджія-Тихий океан проходила через місто, тоді незаймана забудова, де оселилися Джим і Сандра Мей Дюмон, визначила б, яка сторона колії буде правою.

Вона відпила холодний чай і розгладила свій джинсовий джемпер. Спостерігав за жовтими спалахами півдюжини ранніх світлячків.

«Я думаю, що він може нам допомогти, мамо», — подумала вона.

З'являється з неба. . .

Білл Ралстон приходив до компанії щодня відтоді, як вона зустрілася з ним. Він взявся за порятунок DuMont Products Inc. Коли вона вийшла з офісу сьогодні о шостій, він усе ще був там, працював із раннього ранку, читаючи документи компанії, листування та щоденник Джима. Він подзвонив їй додому півгодини тому, сказавши, що знайшов деякі речі, які вона повинна знати.

«Приходь», — сказала вона йому.

«Будь тут, — сказав він. Вона дала йому вказівки.

Тепер, коли він припаркувався перед будинком, вона помітила, як у еркерах будинків навпроти з’явилися тіні. Її сусіди, Бет і Саллі, перевіряють діяльність.

Отже, до вдови зателефонував друг. . .

Вона почула хрускіт гравію ще до того, як побачила, як у сутінках наближається Ралстон.

«Гей, — сказала вона.

«Ви всі справді це говорите тут», — сказав він. “Гей. »

"Будьте впевнені. Тільки це "ви всі". Не «ви всі». »

«Виправтеся, пані».

«Ви, янкі».

Ралстон сів на гойдалку. Він сам південний. Сьогодні ввечері він був одягнений у джинси та робочу сорочку. І, Господи, чоботи. Він був схожий на одного з хлопців біля придорожнього крану, який втік від дружини на ніч, щоб випити пива зі своїми друзями та фліртувати з дівчатами, гарними й грайливими, як Лоретта.

— Приніс вина, — сказав він.

"Добре. Як щодо цього?»

«Мені подобається твій акцент», — сказав він.

«Почекай — ти той, хто має акцент».

Густим мафіозним протягуванням: «Йой, підроблено. У мене немає акценту». Вони сміялися. Він показав на обрій. «Погляньте на цей місяць».

«Тут немає міст, немає світла. Ви можете бачити зірки чистими, як ваша совість».

Він налив вина. Він приніс паперові стаканчики та штопор.

«О, привіт, повільніше». Сандра Мей підняла руку. «З того часу я мало пив. . . Добре, після аварії я вирішив, що буде краще, якщо я тримаю все під контролем».

«Пий, що хочеш», — запевнив він її. «Рештою полиємо герань».

«Це бугенвілія».

«О, я міський хлопець, пам’ятайте». Він постукав по її чашці своєю. Випив трохи вина. М'яким голосом він сказав: «Мабуть, це було дуже важко. Я маю на увазі про Джима».

Вона кивнула, нічого не сказала.

«До кращих часів».

«Кращі часи», — сказала вона. Підсмажили й ще випили.

«Гаразд, я краще розповім вам, що я знайшов».

Сандра Мей глибоко вдихнула, потім зробила ще один ковток вина. «Продовжуйте».

"Ваш чоловік . . . ну якщо чесно з вами? Він ховав гроші».

«Ховається?»

«Ну, можливо, це занадто сильне слово. Скажімо, розмістити його в місцях, які було б біса важко відстежити. Схоже, він забрав частину прибутку компанії за останні пару років і купив акції деяких іноземних корпорацій. . . . Він ніколи вам про це не згадував?»

"Немає. Я б не схвалив. Іноземні компанії? Я навіть не дуже тримаюся на фондовому ринку США. Я вважаю, що люди повинні зберігати свої гроші в банку. А ще краще під ліжком. Це була філософія моєї матері. Вона назвала його Першим національним банком постурології».

Він засміявся. Сандра Мей допила вино. Ралстон налив їй ще.

«Скільки там було грошей?» — спитала вона його.

«Двісті тисяч і трохи дрібних грошей».

Вона кліпала очима. «Господи, я точно міг би це використати. І так далі. Чи є спосіб його отримати?»

"Я думаю так. Але він був дуже хитрим, ваш чоловік».

«Кейджі?» вона витягла слово.

«Він дуже хотів приховати ці активи. Це було б набагато легше знайти, якби я знав, чому він це зробив».

«Я не знаю». Вона підняла руку й дозволила їй упасти на своє тверде стегно. «Можливо, це гроші на пенсію».

Але Ралстон усміхався.

«Я кажу щось дурне?»

«Чотири-о-один К — це місце, куди ви вкладаєте гроші на пенсію. Кайманові острови – ні».

«Чи це незаконно те, що зробив Джим?»

"Не обов'язково. Але це може бути». Він спорожнив свою чашку. «Ви хочете, щоб я продовжував?»

«Так», — твердо сказала Сандра Мей. «Що б не знайшлося, що б ви не знайшли. Я маю отримати цю готівку».

«Тоді я це зроблю. Але це буде складно, справді складно. Нам доведеться подавати позови в Делавері, Нью-Йорку та на Кайманових островах. Чи можете ви бути далеко звідси на місяці?»

Пауза. «Я міг би бути. Але я не хочу. Це мій дім».

«Ну, ти міг би дати мені довіреність на це. Але ти не так добре мене знаєш».

«Дозволь мені подумати про це». Сандра Мей зняла з волосся шпильку, відпустивши світлі пасма. Вона відкинула голову назад, дивлячись на небо, зірки, чарівний місяць, який був майже повний. Вона зрозуміла, що не впирається в спину гойдалки на ґанку, крім плеча Ралстона. Вона не відходила.

Потім зірки й місяць зникли, замінившись темрявою його силуету, і він цілував її, його рука обіймала її потилицю, потім її шию, потім сповзла до її джемпера й розстібнула ґудзики, які тримав погони. Вона поцілувала його у відповідь, сильно. Його рука підійшла до її горла й розстібнула верхній ґудзик її блузки, яку вона носила застібнутою — так, як казала їй її мати, завжди повинні робити пристойні жінки.


Тієї ночі вона лежала в ліжку сама — Білл Ралстон пішов кілька годин тому — і дивилася в стелю.

Тривога повернулася. Страх втратити все.

О, Джіме, що буде? — подумала вона своєму чоловікові, лежачи глибоко в червоній глині Меморіальних садів Пайн-Крік.

Вона згадала своє життя — як воно склалося не так, як вона планувала. Як вона кинула навчання в штаті Джорджія за шість місяців до закінчення школи, щоб бути з ним. Думаючи про те, як вона відмовилася від власних надій працювати в продажах. Про те, як вони потрапили в рутину: Джим керував компанією, а вона розважала клієнтів, працювала волонтером у лікарні та Жіночому клубі та вела домашнє господарство. Який мав бути домом, повним дітей — це те, на що вона сподівалася. Але цього так і не сталося.

А тепер Сандра Мей Дюмон була просто бездітною вдовою. . . .

Саме так на неї дивилися люди в Пайн-Крік. Міська вдова. Вони знали, що компанія зазнає краху, що вона переїде в одну з тих жахливих квартир на Салліван-стріт і просто розтане, стане частиною шпалер життя південного містечка. Вони думали про неї не краще, ніж це.

Але з нею цього не сталося.

Ні, пані. . . Вона все ще могла зустріти когось і створити сім’ю. Вона була молодою. Вона могла б поїхати в інше місце, можливо, у велике місто — Атланту, Чарлстон. . . в біса, чому б не сам Нью-Йорк?

Жінка з Півдня має бути трохи сильнішою за свого чоловіка. І ще на одиницю винахідливіший. . . .

Вона вибереться з цієї халепи.

Ралстон міг би допомогти їй вибратися з цього. Вона знала, що вчинила правильно, вибравши його.

Коли вона прокинулася наступного ранку, Сандра Мей помітила, що її зап’ястя судомить; вона заснула, стиснувши руки в кулаки.

Через дві години, коли вона прийшла в офіс, Лоретта відвела її вбік, подивилася на свого боса шаленими очима, покритими чорною тушшю, і прошепотіла: «Я не знаю, як вам це сказати, місіс Дюмон, але Я думаю, він збирається пограбувати вас. Я маю на увазі містера Ралстона.


"Скажи мені."

Нахмурившись, Сандра Мей повільно сіла в шкіряне крісло з високою спинкою. Знову поглянув у вікно.

«Гаразд, бачите, що сталося. . . що сталося . . .”

«Заспокойся, Лоретто. Скажи мені."

«Бачиш, після того, як ти пішов учора ввечері, я почав приносити деякі папери у твій офіс і почув його по телефону».

«З ким він розмовляв?»

"Не знаю. Але я зазирнула всередину і побачила, що він користується мобільним телефоном, а не службовим, як зазвичай. Я подумав, що він скористався цим телефоном, щоб ми не мали запису про те, кому він телефонував».

«Не будемо робити поспішних висновків. Що він сказав?" — запитала Сандра Мей.

«Він сказав, що був дуже близький до того, щоб знайти все. Але втекти від цього буде проблема».

«Заберіть це». Він сказав це?"

"Так, мем. Правильно, правильно, правильно. Тоді він сказав, що деякі акції чи щось подібне належать компанії, а не «її особисто». І це може бути проблемою. Це були його слова».

"Тоді що?"

«О, потім я ніби наштовхнувся на двері, і він почув і дуже швидко поклав трубку. У всякому разі мені здавалося».

«Це не означає, що він збирається нас пограбувати», — сказала Сандра Мей. «Заберіть це». Можливо, це просто означає витягнути гроші з іноземних компаній. А може, він говорить про щось інше».

«Звичайно, можливо, так, місіс Дюмон. Але він поводився як налякана білка, коли я зайшов у кімнату». Потім Лоретта провела одним зі своїх довгих фіолетових нігтів по підборіддю. «Як добре ви його знаєте?»

"Не добре. . . . Ви думаєте, що він якось організував усе це?» Сандра Мей похитала головою. «Не могло бути. Я покликав його , щоб він допоміг нам».

«Але як ви його знайшли?»

Сандра Мей замовкла. Потім вона сказала: «Він зустрів мене. . . Ну, він мене підібрав. Різновид. У клубі Пайн-Крік».

«І він сказав вам, що займається бізнесом».

Вона кивнула.

— Отже, — зазначила Лоретта, — він міг почути, що ви успадкували компанію, і навмисне поїхав туди, щоб зустрітися з вами. Або, можливо, він був одним із тих, з ким мав справу містер Дюмон — робив щось не зовсім правильно. Що ти мені говорив? Про ті іноземні компанії».

— Не вірю, — запротестувала Сандра Мей. «Ні, я не можу в це повірити».

Вона подивилася в обличчя свого помічника, яке було гарним і скромним, так, але також кмітливим. Лоретта сказала: «Можливо, він шукає людей, які мають проблеми з веденням бізнесу, і переїжджає туди, і, ну, вичищає їх».

Сандра Мей похитала головою.

— Я не кажу напевно, місіс Дюмон. Я просто переживаю за вас. Я не хочу, щоб тобою хтось нажив. А ми всі тут. . . Ну, навряд чи ми можемо дозволити собі втратити роботу».

«Я не збираюся бути боязкою вдовою, яка боїться темряви».

«Це може бути не просто тінь», — сказала Лоретта.

«Я розмовляла з цим чоловіком, я дивилася йому в очі, люба», — сказала Сандра Мей. «Я вважаю, що я так само добре розбираюся в характері, як і моя мама».

«Сподіваюся, пані. Заради всіх нас. Я сподіваюся, що ти є».

Очі Сандри Мей знову оглянули офіс, фотографії її чоловіка з рибою та дичиною, яку він запакував, фотографії компанії в перші дні, закладення нового заводу, Джим у клубі Ротарі, Джим і Сандра Мей на виставці компанії на окружному ярмарку.

Їхнє весільне фото. . .

Коханий, не хвилюйся, твоя мила головонька, я подбаю про це, все буде добре, не хвилюйся, не хвилюйся, не хвилюйся. . .

Слова, сказані їй чоловіком тисячу разів, відлунювали в її голові. Сандра Мей знову сіла в офісне крісло.


Наступного дня Сандра Мей знайшла Білла Ралстона в офісі, згорбившись над бухгалтерською книгою.

Вона поклала перед ним аркуш паперу.

Він підняв його, нахмурившись.

"Що це?"

«Довіреність, про яку ви говорили. Це дає вам повноваження знайти наші гроші, подати позов, проголосувати за акції компанії — усе. . . .” Вона засміялася. «Мушу сказати, що я трохи сумнівався щодо вас».

«Тому що я з Нью-Йорка?» Він усміхнувся.

«Та Північна агресійна війна, ну іноді вона піднімає свою потворну голову. . . . Але ні, я скажу тобі, чому я його тобі дарую. Бо вдова не може дозволити собі боятися власної тіні. Люди це бачать і відчувають кров у воді, а потім і вас знай, це до побачення. Ні, ні, я подивився тобі в очі і сказав собі, я довіряю йому. Тож тепер я кладу свої гроші, де маю рот. Або, треба сказати, гроші мого чоловіка . Приховане різноманіття». Вона подивилася на документ. «До аварії з Джимом я б побіг до нього з проблемою. А до Джима я б побіг до мами. Я б не приймав жодних рішень. Але зараз я сама і маю робити свій вибір. Одним із таких варіантів було найняти вас і довіряти вам. Це те, що я роблю для себе. Тепер скористайтеся цим, знайдіть гроші та поверніть їх».

Ще раз уважно прочитав довіреність, відзначив підпис. «Це безповоротно. Ви не можете його відкликати».

«Адвокат сказав, що відкликання марно для відстеження грошей і подання позовів, якщо це необхідно».

«Добре». Він ще раз посміхнувся їй. . . але він був іншим, ніж раніше. У його виразі була холодність. І навіть натяк на тріумф, як ви побачите на обличчі жлобів Пайн-Крік Хай. «Ах, Сенді, Сенді, Сенді, скажу тобі, я думав, що це займе місяці».

Вона спохмурніла. "Місяці?"

«Так. Я говорю про те, щоб отримати контроль над компанією».

«Отримати контроль?» Вона витріщилася на нього. Її дихання було швидким. «Що ти? . . що ти кажеш?»

«Це міг бути кошмар, і найгіршим було те, що мені довелося залишитися в цьому пекельному місті невідомо скільки часу. . . . Пайн Крік . . .” Він зробив акцент, коли він саркастично сказав: «Господи вище, як ви всі втримаєтеся від того, щоб не зійти з розуму і не шаленіти тут?»

— Про що ти говориш, — прошепотіла вона.

«Сенді, суть цього полягала в тому, щоб отримати твою компанію». Він прослухав довіреність. «Я проголосую за себе як президента, заплачу собі хорошу, велику зарплату та премію, а потім продам це місце. Ти трохи заробиш — не хвилюйся. Ви все ще власник акцій. О, і не турбуйтеся про ці приховані гроші. Це зовсім не було приховано. Ваш чоловік вклав трохи грошей компанії в закордонні інвестиції, як і мільйон інших бізнесменів минулого року. Він трохи постраждав, коли ринок впав. Нічого страшного. Воно повернеться. Ви ніколи навіть не були близькі до банкрутства».

«Чому . . .” Вона ахнула. «Ти проклята сволота! Це шахрайство!» Вона потягнулася до довіреності, але він відштовхнув її руку.

Ралстон сумно похитав головою, а потім замовк, нахмурившись. Він помітив, що гнів на обличчі Сандри Мей змінився на веселість. Тоді вона почала сміятися.

"Що?" — запитав він невпевнено.

Вона ступила до нього. Ралстон схопив довіреність і обережно відсахнувся.

«Ой, заспокойся, я не збираюся дати тобі ляпаса по голові, хоча я повинен це зробити». Сандра Мей нахилилася повз нього й натиснула кнопку внутрішнього зв’язку.

"Так?" — почувся жіночий голос.

«Лоретто, не могла б ти зайти сюди, будь ласка?»

«Звичайно, місіс Дюмон».

У дверях з’явилася Лоретта. Очі Сандри Мей усе ще дивилися на Ралстона. Вона сказала: «Ця довіреність дає вам право голосувати всіма моїми акціями. правильно?»

Він глянув на кишеню піджака, де зараз лежав документ. Він кивнув.

Сандра Мей продовжила, розмовляючи з Лореттою. «Скількома акціями компанії я володію?»

«Нічого, місіс Дюмон».

"Що?" — запитав Ралстон.

Сандра Мей сказала: «Ми думали, що ви намагаєтеся щось витягнути. Тому ми повинні були перевірити вас. Я спілкувався зі своїм адвокатом. Він сказав, що я можу передати свої акції тому, кому довіряю, щоб я не тримав жодної з них. Тоді я підпишу довіреність, віддам її вам і подивлюся, що ви зробили. І я зрозумів це досить швидко — ти планував пограбувати мене наосліп. Це був іспит, і ви його провалили, сер.

"Трясця. Ви передали акції?»

Вона засміялася й кивнула Лоретті. «Так. Комусь, кому я міг довіряти. Я не маю трохи. Та довіреність марна. Їй належать сто відсотків DuMont Products Inc.

Але шок Ралстона зник. Він почав усміхатися.

Пояснення його гарного настрою було не від нього, а від Лоретти. Вона сказала: «Тепер ти слухай сюди. Ви ніколи не вгадаєте. Ми з Біллом володіємо стовідсотковим капіталом компанії. Вибач, мила». І вона пішла вперед і обійняла Ралстона. «Я не думаю, що ми згадували про це, але Білл мій брат».


«Ви були в цьому разом!» — прошепотіла Сандра Мей. «Ви двоє».

«Джим помер і не залишив мені ні копійки!» — кинула Лоретта. «Ти винен мені ці гроші».

«Чому Джим залишив тобі щось?» Сандра — невпевнено спитав Мей. «Чому б . . .” Але її голос згас, коли вона подивилася на розумову посмішку на худому жіночому обличчі.

«Ти і мій чоловік?» Сандра Мей ахнула. «Ви бачилися ? »

«За останні три роки, люба. Ви ніколи не помічали, що ми були за містом одночасно? Що ми обоє будемо працювати допізна в ті самі ночі? Джим відкладав гроші для мене !» Лоретта виплюнула. «У нього просто не було шансу дати це мені перед смертю».

Сандра Мей відштовхнулася назад і впала на диван. «Запас . . . Та я тобі довіряла, — пробурмотіла вона. «Адвокат запитав, кому я можу довіряти, і ви були першою, про кого я подумав!»

«Так само, як я довіряла Джиму», — відповіла Лоретта. «Він постійно казав, що віддасть мені його, відкриє для мене рахунок, я зможу подорожувати, він купить мені гарний будинок. . . . Але потім він помер і не залишив мені ні копійки. Я чекав кілька місяців, а потім подзвонив Біллу в Нью-Йорк. Я розповів йому все про вас і компанію. Я знав, що ти збираєшся в Pine Creek Club у неділю. Ми подумали, що йому слід спуститися і представитися бідній вдові».

«Але твоє прізвище інше», — сказала вона Ралстону, взявши одну з його візитних карток і глянувши на Лоретту.

«Гей, не так вже й важко зрозуміти», — сказав він, піднімаючи долоні. «Це підробка». Він засміявся. Ніби це було надто очевидно, щоб навіть згадувати.

«Коли ми продамо компанію, мила, ти щось отримаєш », — сказала Лоретта. «Не турбуйся про це. На знак визнання ваших останніх шести місяців на посаді президента. Чому б тобі просто не піти додому? О, привіт, ти не заперечуєш, якщо я більше не називаю тебе місіс Дюмон, чи не так, Сенді? Я справді ненавидів...

Двері кабінету розчинилися

«Сандра Мей. . . ти в порядку?» У дверях стояв великий чоловік. Бо Огден, шериф округу. Його рука була на пістолеті.

«Я в порядку», — сказала вона йому.

Він дивився на Ралстона й Лоретту, які неспокійно дивилися на нього. «Це вони?»

"Це вірно."

«Я прийду, щойно мені подзвонять».

Ралстон нахмурився. «Який дзвінок?»

Огден попередив: «Просто тримай руки так, щоб я міг їх бачити».

«Про що, в біса, ти говориш?» — запитав Ралстон.

— Я б попросив вас зберігати шанобливий голос, сер. Ви не хочете робити свої проблеми ще гіршими, ніж вони є».

— Пане офіцере, — сказала Лоретта абсолютно спокійно, — ми тут вели деякі справи, і це все. Все вгору. Ми отримали контракти, документи і все. Місіс Дюмон продала мені компанію за десять доларів, тому що вона в боргах, і вона думала, що ми з братом зможемо повернути справу. Я знаю компанію так само добре, як я знаю, оскільки я працювала на її чоловіка стільки років. Її власний адвокат зробив угоду. Ми збираємося виплатити їй компенсацію як колишній працівниці».

«Так, будь-що», — неуважно сказав Огден; його увагу було прикуто до молодого стриженого заступника, який входив до офісу. «Збігається», — сказав він шерифу.

Оґден кивнув у бік Лоретти й Ралстона. «Надягніть на них обох».

— Ти впевнений, Бо.

«Надягніть на нас наручники! Ми нічого не зробили!»

Огден сів на стілець біля Сандри Мей. Він урочисто сказав: «Ми знайшли. Але в лісі не був. Був під заднім ганком Лоретти».

Сандра Мей сумно похитала головою. Взяла Клінекс і витерла очі.

«Знайшов що?» — огризнувся Ралстон.

«Можна також зізнатися, ви обидва. Ми знаємо всю історію».

«Яка історія?» Лоретта гаркнула на Сандру Мей.

Вона глибоко вдихнула. Нарешті вона насилу відповіла: «Я знала, що щось не так. Я зрозумів, що ви двоє намагалися мене обдурити...

«І вона бідна вдова», — пробурмотів Огден. «Ганьба».

«Тож я зателефонував Бо перед тим, як пішов на роботу сьогодні вранці. Сказав йому те, що я підозрював».

«Шерифе, — терпляче продовжувала Лоретта, — ви робите велику помилку. Вона добровільно передала мені акції. Не було шахрайства, не було...

Шериф нетерпляче підняв руку. «Лоретто, тебе заарештовано за те, що ти зробила Джиму, а не за шахрайство чи щось подібне».

«Зробив з Джимом?» Ралстон подивився на свою сестру, яка похитала головою й запитала: «Що тут відбувається?»

«Вас заарештовано за вбивство Джима Дюмона».

«Я нікого не вбивав!» Ралстон виплюнув.

«Ні, але вона це зробила». Огден кивнув на Лоретту. «І це робить вас співучасником і, ймовірно, також винним у змові».

"Немає!" — скрикнула Лоретта. «Я не зробив».

«Пару тижнів тому хлопець, власник хатини на озері Біллінгс, звернувся до нас і сказав, що бачив жінку з містером Дюмоном під час своєї риболовлі під час Геловіну. Він не міг бачити надто чітко, але він сказав, що виглядало так, ніби вона тримала цю палицю чи гілку. Цей хлопець нічого не подумав і покинув місто на деякий час. Незабаром він повертається — минулого місяця — він чує про смерть Джима і дзвонить мені. Я звернувся до коронера, і він сказав, що містер Дюмон міг не вдаритися головою, коли впав. Можливо, його хтось вдарив і штовхнув у воду. Тому я знову відкрив справу як розслідування вбивства. Ми перевіряли свідків і криміналістику протягом останнього місяця і вирішили, що це точно схоже на вбивство, але ми не можемо знайти зброю. Тоді місіс Дюмон дзвонить мені сьогодні вранці про вас двох, про цю аферу та інше. Здавалося, це хороший мотив для вбивства. Я домоглася, щоб суддя видав ордер на обшук. Ось що ми знайшли під твоїм ґанком, Лоретто: палицю, якою містер Дюмон вбивав рибу. На ньому були його кров і волосся. О, я знайшов рукавички, в яких ти його вдарив. Жіночі рукавички. Також стильно».

"Немає! Я цього не робив! Клянусь».

«Прочитай їм їхні права, Майку. Зробіть це теж добре. Не хочу жодних лазівок. І виведіть їх звідси».

Ралстон крикнув: «Я цього не робив!»

Коли заступник виконав вказівки й одного за одним вивів їх, шериф Огден сказав Сандри Мей: «Смішно, як вони всі так говорять. Побитий рекорд. «Не робив цього, не робив цього». Тепер я щиро шкодую про все це, Сандро Мей. Досить важко бути нещодавно овдовілим, але ще й довелося пройти через усі ці нісенітниці».

— Усе гаразд, Бо, — сказала Сандра Мей, скромно витираючи очі серветкою.

«Ми захочемо взяти заяву, але ми не поспішаємо».

«У будь-який час, шерифе», — твердо сказала вона. «Я хочу, щоб ці люди пішли геть на довгий, довгий час».

«Ми подбаємо про те, щоб це сталося. Доброго дня тобі тепер».

Коли шериф пішов, Сандра Мей довго стояла сама, дивлячись на фотографію свого чоловіка, зроблену кількома роками тому. Він тримав великого окуня, якого спіймав — ймовірно, в озері Біллінгс. Потім вона вийшла в кабінет, відкрила міні-холодильник і налила собі склянку солодкого чаю.

Повернувшись до Джима, ні, свого кабінету, вона сіла в шкіряне крісло й повільно закрутилася, прислухаючись до вже знайомого скреготу механізму.

Думаючи: Ну, шерифе, ви були майже праві.

Була лише одна маленька варіація в історії.

Що полягало в тому, що Сандра Мей весь час знала про роман Джима з Лореттою. Вона звикла до запаху скипидару на шкірі свого чоловіка, але ніколи не звикала до запаху жіночих парфумів-сміття, які висіли навколо нього, як хмара бризок від жуків, коли він ліз у ліжко, надто втомлений, щоб навіть поцілувати її. («Чоловік не хоче, щоб ти тричі на тиждень, Сандро, тобі краще почати дивуватися, чому». Дякую, мамо.)

І тому, коли минулого жовтня Джим Дюмон поїхав до озера Біллінгс, Сандра Мей пішла за ним і поскаржилася йому на Лоретту. І коли він зізнався, вона сказала: «Дякую, що не збрехав», — узяла палицю й розтрощила йому череп одним ударом, а потім штовхнула ногою в холодну воду.

Вона думала, що на цьому все закінчиться. Смерть визнали випадковою, і всі забули про цей випадок, поки той чоловік у Біллінгс-Лейк не звернувся й не повідомив, що бачив жінку з Джимом безпосередньо перед смертю. Сандра Мей знала, що це лише питання часу, поки вони вистежать її за вбивство.

Загроза довічного ув’язнення — а не стан компанії — була жахливою скрутою, у якій вона опинилася, скрутою, для якої вона молилася про допомогу «з неба». (Що стосується компанії? Кому це було цікаво? «Страхові гроші» склали майже мільйон доларів. Щоб уникнути цього, вона з радістю подивилася б, як DuMont Products Inc. збанкрутує, і відмовилася б від грошей, на які Джим зібрався. його сухорлява повія.) Як вона могла врятуватися від в'язниці? Але потім Ралстон дав їй відповідь, коли підняв її. Він був занадто гладким. Вона відчула шахрайство, і не знадобилося багато копатися, щоб знайти зв’язок із Лореттою. Вона думала, що вони планували відібрати у неї компанію.

І тому вона придумала власний план.

Тепер Сандра Мей відкрила нижню шухляду столу, дістала пляшку маленького кентуккійського бурбону й налила добрих три пальці в холодний чай. Вона сіла назад у колишнє крісло свого чоловіка, тепер тільки її, і дивилася у вікно біля високих темних сосен, які гнуться на вітрі, коли насувалася весняна гроза.

Роздумуючи з Ралстоном і Лореттою: я ніколи не розповідав вам про вираз обличчя мами, чи не так?

«Кохана, — сказала стара жінка своїй дочці, — південна жінка має бути на крок сильнішою за свого чоловіка. І вона також повинна бути трохи винахідливішою. І, тільки між вами і мною, трохи більше потурання. Що б ви не робили, не забувайте про цю частину».

Сандра Мей Дюмон випила великий кушок холодного чаю й взяла трубку, щоб зателефонувати турагенту.

СТАРШИЙ СОЛДАТ


« Він там? Знову?»

Посуд впав на кахельну кухонну підлогу і розбився.

«Гвен, спустись до кімнати відпочинку. Зараз».

«Але, тату, — прошепотіла вона, — як він може бути? Сказали півроку. Обіцяли півроку . Принаймні!"

Він дивився крізь штори, мружачись, і серце його стискалося. «Це він». Він зітхнув. «Це він. Гвен, зроби те, що я тобі сказав. Кімната відпочинку. Зараз». Тоді він крикнув у їдальню: «Доріс!»

Його дружина поспішила на кухню. "Що це?"

"Він повернувся. Виклич поліцію."

"Він повернувся ?" — пробурмотіла жінка похмурим голосом.

"Просто зроби це. І Гвен, я не хочу, щоб він тебе бачив. Спускатися сходами. Я не збираюся тобі повторювати».

Доріс підняла трубку й подзвонила в офіс шерифа. Їй потрібно було натиснути лише одну кнопку; вони поставили номер на швидкісний набір багато років тому.

Рон ступив на задній ґанок і визирнув надвір.

Години після обіду, такого прохолодного весняного вечора, як цей, були найспокійнішими моментами року в Лакаст Гроув. Це передмістя було затишних тридцять дві милі від Нью-Йорка, на північному березі Лонг-Айленда. Тут жили справді заможні люди — нові гроші, а також деякі подарунки Рокфеллера та Моргана. Потім були мрійливі багатії та кілька популярних артистів, деякі керівники рекламних агентств. Однак переважно село складалося з таких людей, як Ешберрі. Комфортно живуть у своїх будинках за шістсот тисяч доларів, їздять на роботу на LIRR або їздять на керівну роботу у видавничих чи комп’ютерних компаніях на Лонг-Айленді.

Цього квітневого вечора зацвіли кизили, а туманне повітря наповнив аромат мульчі та першоскошеної трави. І він знайшов задумливу форму юної Гарлі Ебберс, яка присідала в кущах навпроти будинку Рона Ешберрі, дивлячись у вікно спальні шістнадцятирічної Гвен.

«О Господи, — безнадійно подумав Рон. Тільки не знову. Знову не починається. . . .

Доріс передала бездротовий телефон своєму чоловікові, і він попросив шерифа Хенлона. Чекаючи на зв’язок, він вдихнув затхлий металевий запах ширми на ґанку, до якої притулив голову. Він подивився через свій двір, ярдів на сорок, на кущ, який став невід’ємною частиною його мрій і осередком кошмарів.

Це був ялівець, приблизно шість футів і три висока, прикрашає невеликий міський парк. Саме біля цього млявого куща двадцятирічний Гарлі Ебберс провів більшу частину останніх восьми місяців, сидячи на своїх дивовижних куточках, вистежуючи Гвен.

«Як він вибрався?» — здивувалася Доріс.

«Я не розумію, яка користь від цього, — сказала Гвен з кухні з панікою в голосі, — викликати поліцію. Він зникне раніше, ніж вони прийдуть сюди. Він завжди є».

"Спускатися сходами!" подзвонив Рон. «Не дозволяй йому бачити тебе».

Худа білява дівчина з гарним обличчям, як порцеляна Lladro, позадкувала. "Мені страшно."

Доріс, висока м’язиста жінка, яка випромінювала впевненість спортсменки, яка змагалася за двадцять, обійняла доньку. «Не хвилюйся, люба. Ми з твоїм батьком тут. Він не зробить тобі боляче. Ви мене чуєте?"

Дівчина невпевнено кивнула й зникла сходами.

Рон Ешберрі не зводив холодного погляду з постаті біля куща.

Це була жорстока іронія, що ця трагедія сталася з Гвен.

Консервативний за своєю природою, Рон завжди жахався зневаги з боку сімей у місті, куди він щодня їздив. Відсутні батьки, матері-залежні від креку, зброя та банди, маленькі дівчатка, які вдаються до проституції. Він поклявся, що з його донькою ніколи не станеться нічого поганого. Його план був простий: він захистить Гвен, виховає її правильно, навчить хороших моральних цінностей, сімейних цінностей — про які, слава Богу, люди знову почали говорити. Він тримав би її біля дому, наполягав на цьому вона отримує хороші оцінки, вивчає спорт, музику та соціальні навички.

Потім, коли їй виповнилося вісімнадцять, він дав їй волю. Тоді вона була б достатньо дорослою, щоб приймати правильні рішення — про хлопців, про кар’єру, про гроші. Вона піде до коледжу Ліги Плюща, а потім повернеться на Північний берег для одруження чи кар’єри. Це була серйозна робота, важка робота, це виховання дітей. Але Рон бачив результати своїх зусиль. Гвен набрала дев’яносто дев’ятий процентиль на PSAT. Вона ніколи не відповідала дорослим; її тренери повідомляли, що вона була однією з найкращих спортсменок, з якими вони коли-небудь працювали; вона ніколи не ковтала цигарок чи алкоголю, ніколи не скиглила, коли Рон сказав їй, що вона не має водійських прав, поки їй не виповнилося вісімнадцять. Вона розуміла, як сильно він любить її і чому не дозволяє їй поїхати на Мангеттен з її подружками чи провести вихідні на Фаєр-Айленді без супроводу.

І тому він вважав абсолютно несправедливим те, що Харл Ебберс вибрав для переслідування його дочку.

Це почалося минулої осені. Одного вечора Гвен була особливо тихою протягом усієї вечері. Коли Рон попросив її піти вибрати книгу з його бібліотеки, щоб він міг прочитати її вголос, Гвен просто стояла біля кухонного вікна, дивлячись назовні.

«Гвен, ти мене слухаєш? Я попросив вас дати мені книгу».

Вона обернулася, і, на його шок, він побачив, що вона плаче.

«Кохана, вибач», — автоматично сказав Ронд і зробив крок вперед, щоб обійняти її. Він знав проблему. Кілька днів тому вона запитала, чи може вона з двома поїхати до Вашингтона, округ Колумбія вчителів і шістьох дівчат і хлопців з її класу соціальних наук. Рон думав відпустити її. Але потім він перевірив групу і виявив, що у двох дівчат були проблеми з дисципліною — минулого літа їх знайшли п’яними в парку біля школи. Він сказав Гвен, що вона не може піти, і вона, здавалося, була розчарована. Він припустив, що сьогодні її непокоїло саме це. «Я хотів би відпустити тебе, Ґвен…», — сказав він.

"О ні. Тату, це не така дурна подорож. Мене це не хвилює. Це щось інше. . . .”

Вона впала в його обійми, ридаючи. Він був сповнений величезної батьківської любові. І нестерпна агонія за її біль. «Що це, мила? Скажи мені. Ви можете сказати мені все, що завгодно».

Вона глянула у вікно.

Прослідкувавши за її поглядом, він побачив у парку навпроти якусь фігуру, що присіла в кущах.

«О, тату, він стежить за мною».

Нажаханий Рон повів її до вітальні, крикнувши: «Доріс, у нас сімейна нарада! Заходьте сюди! Зараз!» Він жестом запросив свою дружину до кімнати, а потім сів біля Гвен. «Що це, крихітко? Скажи нам."

Рон волів, щоб Доріс забрала Гвен до школи. Але іноді, якщо його дружина була зайнята, він дозволяв Гвен піти додому. У Лакаст Гроув не було поганих районів, особливо не вздовж акуратної, доглянутої дороги до середньої школи — найбільші загрози зазвичай були естетичні: дешеве бунгало чи зграя пластикових фламінго, стада гіпсових бамбі.

Принаймні так вважав Рон.

Тієї осінньої ночі Гвен сиділа, склавши руки у неї на колінах, дивлячись у підлогу, і пояснила тихим голосом: «Я сьогодні йшла додому, добре? І був цей хлопець».

Серце Рона похололо, руки тремтіли, в ньому зростала злість.

«Розкажи нам», — сказала Доріс. "Що сталося?"

"Нічого не сталося. Не так. Він просто почав зі мною розмовляти. Він каже: «Ти така гарна». Б’юся об заклад, що ти розумний. Де ти живеш?' »

«Він знав вас?»

«Я так не думаю. Він поводився весь смішно. Знаєш, ніби він був якийсь відсталий. Говорив речі, які не мали сенсу. Я сказав йому, що ти не хочеш, щоб я спілкувався з незнайомцями, і побіг додому».

«Ой ти, бідолаха». Мати обійняла її.

«Я не думав, що він стежив за мною. Але . . .” Вона закусила губу. «Але це він».

Рон побіг підтюпцем до куща, де він побачив юнака. Він був у дивній позі. Це нагадало Ронові одного з тих зелених пластикових солдатиків, які він купив, коли був дитиною. Солдат на колінах, цілячись із рушниці.

Хлопець побачив, що йде Рон, і втік.

Офіс шерифа знав про хлопчика все. Батьки Гарлі переїхали до Лакаст Гроув кілька місяців тому, фактично вигнані з Ріджфорда, штат Коннектикут, тому що їхній син націлився на молоду блондинку, приблизно такого ж віку, як Гвен, і почав слідкувати за нею. Хлопчик був середнього інтелекту, але в дитинстві переніс психотичні епізоди. Поліція не змогла його зупинити, тому що за всі місяці переслідування він поранив лише одну людину — брата дівчини. напав на нього. Харл ледь не забив хлопчика до смерті, але всі звинувачення були зняті на підставі самозахисту.

Сім'я Ебберсів нарешті втекла зі штату, сподіваючись почати заново.

Але єдиною зміною було те, що Харл знайшов собі нову жертву: Гвен.

Хлопець поринув у нав’язливе пильнування: дивився на шкільні класи Гвен і стояв на колінах біля куща ялівцю, не зводячи очей зі спальні дівчини.

Рон намагався отримати обмежувальний наказ, але без будь-яких протиправних дій з боку Гарлі, суддя не міг видати його.

Нарешті, після того як Харл шість ночей поспіль сидів біля куща ялівцю, Рон увірвався в державний департамент психічного здоров’я і вимагав, щоб щось було зроблено. Департамент благав батьків хлопчика відправити його до приватної лікарні на шість місяців. Округ сплачуватиме дев’яносто відсотків збору. Еббери погодилися, і згідно з наказом про примусове ув’язнення хлопчика вивезли до Гарден-Сіті.

Але тепер він повернувся, стоячи на колінах, як солдат, біля сумнозвісного куща ялівцю, лише через тиждень після того, як швидка допомога вивезла його.

Нарешті шериф Хенлон вийшов на лінію.

«Роне, я збирався тобі подзвонити».

«Ти знав про нього?» — закричав Рон. «Чого, в біса, ти не сказав нам? Він зараз там».

«Я щойно дізнався про це сам. У лікарні хлопець поспілкувався з лікарем-психіаном. Мабуть, він дав правильні відповіді, і його вирішили відпустити. Тримаючи його довше на такому хитромудрому, існував ризик відповідальності для округу».

«А як щодо відповідальності за мою дочку?» — виплюнув Рон.

«За кілька тижнів відбудеться слухання, але вони не можуть тримати його в лікарні до того часу. Напевно, навіть не після слухання, як це трясе».

Сьогодні вночі, коли туман опустився на місто Лакаст Гроув, цієї чудової весняної ночі, цвіркуни цвірінькали, наче змащені шестерні, а Гарлі Ебберс завмер у своїй знайомій позі, темними очима шукаючи тендітну молоду дівчину, батько якої випадково вирішив у цю мить, що це не могло тривати більше.

«Слухай, Роне, — співчутливо сказав шериф, — я знаю, що це важко. Але..."

Рон штовхнув телефон у підставку, ледь не відірвавши його від стіни.

«Кохана, — почала Доріс. Він проігнорував її, і коли він рушив до дверей, вона взяла його за руку. Вона була сильною жінкою. Але Рон був сильнішим і різко відірвався. Відчинив сітчасті двері й рушив по росистій галявині до парку.

На його подив і задоволення, Харл не втік. Він підвівся зі свого положення навпочіпки й схрестив руки, чекаючи, поки Рон підійде.

Рон був спортивний. Він грав у теніс і гольф і плавав як дельфін. Сто кіл на день, коли басейн заміського клубу був відкритий. Він був трохи нижчим за Харла, але, дивлячись на виступаючі брови й тривожно глибоко посаджені очі хлопчика, він знав у своєму серці, що зможе вбити молодий чоловік. Голими руками, якщо треба. Йому потрібна була лише найменша провокація.

«Тату, ні!» Гвен закричала з ґанку, її голос, схожий на високу скрипкову ноту, лунав крізь туман. «Не постраждай. Це не варто!"

Рон повернувся назад і прошипів своїй дівчині: «Повертайся всередину!»

Харл махав у бік будинку: «Гвенні, Гвіні, Гвенні... . .” страхітлива посмішка на обличчі.

У сусідів запалилося світло, у вікнах і дверях з'явилися обличчя.

Чудово, подумав Рон. Якщо він зробить хоч найменший жест до мене, я його вб’ю. Десяток свідків мене підтримають. Він зупинився за два фути від Гарлі, з обличчя якої зникла усмішка. «Мене приголомшило. Вони не змогли змусити це прилипнути, чи не так? Змусити це прилипнути, змусити це прилипнути, не міг змусити це прилипнути. Отже, я отримав. Пружинний».

— Послухай мене, — пробурмотів Рон, стискаючи кулаки. «Ви дуже близькі. Ти знаєш, що я маю на увазі? Мені байдуже, якщо мене заарештують, мені байдуже, якщо мене стратять. Ти не залишай її в спокої, я тебе вб'ю. Зрозуміло?»

«Я люблю свою Гвенні, я люблю її, люблю її, люблю її, люблю її, кохану, коханукоханку. Вона любить мене, я люблю її, вона любить мене, я люблю, вона любить, я люблю, вона любить, вона любить, вона любить, вона любить, вона любить, вона любить, вона любить. . .”

"Давай. Замахніться на мене. Давай. Боягуз! У вас не вистачило сміливості змішувати це, як дорослий, чи не так? Мене від тебе нудить."

Харл розвів руки на грудях.

Гаразд, ось воно. . .

Серце Рона здригнулося, і океан розбився у його вухах. Він відчував, як холодний адреналін біжить його тілом, наче електричний струм.

Хлопець розвернувся і побіг.

Сучий син . . .

«Повертайся сюди!»

Він мчав вулицею на своїх довгих ногах, зникаючи в туманних сутінках, а Рон був за ним.

За кілька кварталів.

Спортивний, так, але тіло сорокатрьох років не має витривалості людини вдвічі того віку, і через чверть милі хлопець вирвався вперед і зник.

Задуханий, боки його сильно зводили судоми від бігу, Рон побіг назад до будинку, заліз у свій «Лексус». Задихаючись, він крикнув: «Доріс! Ви з Гвен залишайтеся тут, замкніть двері. Я збираюся його знайти».

Вона запротестувала, але він проігнорував її та вискочив з під’їзду.

Через півгодини, об'їхавши всю околицю і не знайшовши хлопчика, він повернувся додому.

Знайти доньку в сльозах.

Доріс і Ґвен сиділи у вітальні, опущені штори й засунуті штори. Доріс тримала в сильних пальцях довгий кухонний ніж.

"Що?" — запитав Рон. "Що відбувається?"

Доріс сказала: «Скажи своєму батькові».

«Ой, тату, вибач. Я вважав, що це найкраще».

"Що?" Рон зробив крок уперед, опустився на диван і схопив доньку за плечі. "Скажи мені!" — скрикнув він.

«Він повернувся», — сказала Гвен. «Він був біля куща. І я вийшов поговорити з ним».

«Що ти зробив? Ти здурів?" — закричав Рон, тремтячи від люті й страху від того, що могло статися.

Доріс сказала: «Я не могла її зупинити. Я намагався, але...

«Я боявся за вас. Я боявся, що він заподіє тобі біль. Я подумав, що, можливо, я міг би бути з ним добрим і попросити його просто піти геть».

Незважаючи на жах, у Рона Ешберрі вибухнула гордість за її мужність.

"Що сталося?" запитав він.

«Ой, тату, це було жахливо».

Почуття гордості зникло, і він відкинувся назад, дивлячись на біле обличчя своєї дочки. Рон прошепотів: «Він торкався тебе?»

"Немає . . . ще ні."

«Що ви маєте на увазі, «ще»?» — гаркнув Рон.

"Він сказав . . .” Її заплакане обличчя дивилося з розлючених очей батька на рішучі очі матері. «Він сказав, що коли наступний повний місяць, саме тоді жінки отримують певний вигляд через їхні, знаєте, місячні. Наступного повного місяця він знайде мене, де б я не був. . .” Її обличчя почервоніло від сорому. Вона проковтнула. «Я не можу цього сказати, тату. Я не можу сказати вам, що він сказав, що зробить».

"Боже мій."

«Я так злякався, що побіг назад до будинку».

Доріс, її обличчя з сильними щелепами було повернуто до вікна, додала: «А він просто стояв, дивлячись на нас, ніби співаючи цим хворобливим голосом. Ми одразу замкнули двері». Вона кивнула на ніж, кладучи його на стіл. «Я взяв це з кухні про всяк випадок».

Вона любить мене, я люблю її вона любить мене Я люблю вона любить Я люблю вона любить вона любить . . .

Його дружина продовжувала. «Потім ви повернулися, і коли він побачив світло автомобіля, він утік. Здавалося, він прямував до будинку своїх рідних».

Рон схопив телефон і натиснув кнопку швидкого набору.

«Це Рон Ешберрі», — сказав він поліцейському диспетчеру.

«Так, сер, це знову хлопець?» вона запитала.

«Генлон. Зараз».

Пауза. «Зачекайте, будь ласка».

На лінію вийшов шериф. «Роне, що, в біса, відбувається сьогодні ввечері? Мені чотири рази телефонували ваші сусіди з цього приводу, кричали, люди бігали».

Рон пояснив про погрози.

— Це все ще лише слова, Роне.

«Боже, мені наплювати на закон! Він сказав, що вночі повного місяця збирається зґвалтувати мою маленьку дівчинку. Якого біса ви, люди, хочете?»

«Коли повний місяць?»

«Я не знаю, звідки я можу знати?»

"Почекайте секунду. У мене є альманах. . . . Ось і ми. Це наступний тиждень. У нас хтось буде вдома цілий день. Якщо він зробить крок, ми його дістанемо».

"Для чого? Порушити межу? І він вийде приблизно через тиждень?»

«Вибач, Роне. Це закон».

«Ви знаєте, що можете зробити ви і ваш закон? Ти можеш піти прямо в пекло».

«Роне, я вже говорив тобі раніше, якщо ти візьмеш справу у свої руки, то матимеш серйозні проблеми. А тепер доброї ночі тобі».

Рон знову сильно втиснув телефон у підставку, і цього разу він вилетів із стіни.

Він крикнув Доріс: «Залишайся тут. Тримайте двері на замку».

«Роне, що ти збираєшся робити?»

«Тату, ні. . .”

Двері грюкнули так сильно, що скло тріснуло, а лінії тріщин утворили ідеальну павутину.


Рон припаркувався на галявині, ледве розминувшись із іржавим «Камаро» та універсалом, світло-зеленого кольору, за винятком переднього крила, яке було матового кольору засохлої криваво-коричневої ґрунтовки.

Стукаючи в обдерті двері, він кричав: «Я хочу його побачити. Відкривати!"

Нарешті двері відчинилися, і всередину зайшов Рон. Бунгало було маленьким і в ньому панував безлад. Їжа, брудні пластикові тарілки, пивні банки, купи одягу, журнали, газети. Також сильний запах сечі тварин.

Він проштовхнувся повз мініатюрну кремезну пару, обидва в джинсах і футболках. У них трохи за тридцять.

"Містер. Ешберрі, — неспокійно сказав чоловік, дивлячись на дружину.

«Твій син тут?»

«Ми не знаємо. Слухайте, сер, ми не мали нічого спільного з тим, щоб він вийшов із тієї лікарні. Ми всі були за те, щоб він залишився там, як я думаю, ви знаєте».

«Що ти маєш на увазі, що ти не знаєш, де він?»

«Він приходить і йде», — сказала його дружина. «Крізь вікно його спальні. Іноді ми не бачимо його цілими днями».

«Ви коли-небудь пробували дисциплінувати? Ви коли-небудь пробували ремінь? Що таке, ти думаєш, що діти повинні ходити по тобі?»

Батько жалібно розсміявся.

Його дружина сказала: «Він зробив щось інше?»

Ніби того, що зробив хлопець, було недостатньо. «О, він просто погрожує її зґвалтувати, от і все».

«О ні, ні». Вона стиснула руки, брудні пальці, прикрашені дешевими каблучками. «Але це лише розмови», — випалила жінка. «З ним завжди просто розмова».

Рон повернувся до неї обличчям. Її коротке чорне волосся дуже потребувало миття, і вона пахла кислою цибулею. Він пробурмотів: «Це вже поза стадією обговорення, і я не збираюся з цим миритися. Я хочу його побачити».

Вони глянули один на одного, і батько повів його темним коридором до однієї з двох спалень. Щось — здавалося, стара їжа — хруснуло під Роновими ногами. Чоловік озирнувся через плече, побачив свою дружину, що стояла у вітальні, і сказав: «Мені дуже шкода за все це, сер. Я справді. Я б хотів, щоб у мене було бажання, знаєте, змусити його піти».

— Ми пробували, — цинічно сказав Рон.

«Я не маю на увазі лікарню чи в'язницю». Його голос упав до шепоту. «Піти назавжди. Ти знаєш, що я маю на увазі. Я трохи про це подумав. У неї теж, але вона цього не каже. Бути його матір'ю і все таке. Одного вечора я майже зробив це. Коли він спав». Він замовк і погладив кратер у Шітроку, зроблений, здавалося, кулаком. «Я не був достатньо сильним. Я хотів, щоб я був. Але я не міг цього зробити».

До них приєдналася його дружина, і він замовк. Батько боязко постукав у двері і коли їх не було у відповідь він знизав плечима. «Ми мало що можемо зробити. Він тримає його на замку і не дає нам ключа».

«О, заради Бога». Рон відступив і вдарив ногою двері.

"Немає!" — скрикнула мати. «Він злиться. Не..."

Двері з гуркотом розчинилися, і Рон увійшов усередину, увімкнувши світло. Він зупинився, здивований.

На відміну від решти будинку, кімната Гарлі була бездоганною.

Ліжко було застелене, а ковдри натягнуті, як у рядового. Робочий стіл замовлений і відполірований. Килимок пропилососили. Книжкові полиці охайні, і всі книги в алфавітному порядку.

«Він робить це сам», — сказала мати Харлі з часткою гордості. «Прибирає. Бачиш, він насправді не такий уже й поганий...

«Насправді не так вже й погано? Ви з глузду з'їхали? Подивіться на це! Тільки подивіться!»

На стінах плакати з фільмів Другої світової війни, нацистська атрибутика, свастики, кістки. На одній стіні звисав багнет. Мініатюрний самурайський меч лежав на шафці. На одному плакаті була коміксна сцена, де чоловік із ножами на ногах розриває на частини супротивника, з яким воював. Кров бризнула в повітрі.

Три пари начищених бойових черевиків сиділи біля ліжка. На відеомагнітофоні, прикріпленому до бездоганного телевізора, була записана стрічка « Обличчя смерті» .

Рон потягнувся до дверей шафи.

— Ні, — твердо сказала його мати. "Не там. Він не пускає нас туди. Ми ніколи не повинні цього робити!»

Подвійні двері теж були замкнені, але на один рвучко Рон розірвав панелі, ледь не зірвавши їх із петель.

Випадали моторошні іграшки, монстри і вампіри, персонажі фільмів жахів. Гумові макети відрізаних кінцівок, тварин, скелетів змії, плакатів Фредді Крюгера.

А в центрі підлоги шафи була головна визначна пам’ятка: вівтар, присвячений Гвен Ешберрі.

Рон з жахом скрикнув, упавши на коліна, дивлячись на страхітливу картину. На стіні було прикріплено кілька фотографій Гвен. Мабуть, Харл взяла їх у ті дні, коли сама поверталася зі школи додому. На двох знімках вона непомітно гуляла тротуаром. На третій вона поверталася й усміхалася вдалину. А в четвертому — тому, що вдарив його, як кулак, — вона нахилилася, щоб зав’язати черевик, її коротка спідниця високо підіймалася на її підтягнуті ноги. Це було фото в центрі святині.

Вона любить мене, я люблю її, вона любить мене, я люблю, вона любить, я люблю, вона любить, вона любить, вона любить, вона любить, вона любить, вона любить, вона любить. . .

На підлозі, між двома свічками, щось схоже на білу квітку, що виростає з кавового кухля з магазину «Дайм», на якому надруковано ім’я Гвен. Рон торкнувся квітки. Це була тканина. . . але що саме? Коли він витягнув з кухля труси дівчини, все, що він міг зробити, це глибоко стогнати й притиснути кволий одяг до грудей. Він пригадав, як Доріс кілька місяців тому зазначила, що знайшла зовнішні двері до пральні відчиненими. Значить, він був у будинку!

У люті Рон розірвав фотографію Гвен нахиляючись. Потім інші. Подрібнив їх під своїми сильними пальцями.

«Будь ласка, не робіть цього! Ні ні!" — скрикнула його мати.

«Справді, містере!»

«Харл злиться. Я терпіти не можу, коли він злиться на нас».

Рон підвівся, жбурнув чашку в нацистський прапор, який розлетівся. Він проштовхнув повз зіщулену пару, розчинив вхідні двері й вийшов на вулицю.

"Де ти?" — скрикнув він. «Де? Ти сучий сину!»

Спокійні сутінки в Локуст Гроув перейшли в спокійну ніч. Рон не бачив нічого, крім слабкого домашнього світла, він не чув нічого, крім власного голосу, приглушеного туманом, що повертався до нього з десятка віддалених місць.

Рон стрибнув у свою машину і залишив довгі чорні сліди від ковзання, перекинувши сміттєві баки, вилетівши на вулицю.


Через три години він повернувся додому.

Горіли яскраві охоронні ліхтарі, один з них прицілився прямо до куща ялівцю.

«Де ти був?» — запитала Доріс. «Я дзвонив усім, кого міг придумати, намагаючись знайти тебе».

«Їхав навколо, шукав його. Все впорядку?" запитав він.

«Мені здалося, що годину тому хтось нишпорив у сараї».

«І?»

«Я подзвонила в поліцію, і вони приїхали. Не знайшов що завгодно. Можливо, це був єнот. Вікно було відчинене. Але двері були замкнені».

«Гвен?»

«Вона нагорі спить. Ви його знайшли?»

«Ні, жодних слідів. Принаймні я сподіваюся, що я вселив у нього страх Божий, щоб ми мали кілька днів спокою». Він оглянув будинок. «Давайте переконаємося, що все закрито».

Рон підійшов до вхідних дверей і відчинив їх, вражено відступаючи, побачивши величезну темну фігуру, що заповнювала дверний отвір. Задихаючись, він інстинктивно відтягнув кулак.

«Ого, друже, спокійніше». Шериф Хенлон ступив уперед до світла коридору.

Рон полегшено заплющив очі. "Ти мене налякав."

«Я скажу так само. Не проти, якщо я зайду?»

— Так, так, звичайно, — різко сказав Рон. Увійшов шериф, кивнувши Доріс, яка провела його до вітальні. Від кави він відмовився.

Чоловік і дружина подивилися на шерифа, великого чоловіка в смаглявому мундирі. Він сів на диван і просто сказав: «Гарла Ебберса знайшли мертвим приблизно півгодини тому. Його збив поїзд на коліях LIRR».

Доріс ахнула. Шериф похмуро кивнув. Рон навіть не намагався стримати посмішку з обличчя. «Хваліть Того, від Кого випливають усі благословення».

На обличчі шерифа не було емоцій. Він знову поглянув на свій блокнот. «Де ти був останні три години, Роне? З тих пір, як ви залишили будинок Ебберсів?»

«Ти ходив туди?» — запитала Доріс.

Рон зв’язав пальці разом, а потім вирішив, що це виглядає винним, і роз’єднав їх. «Водіння навколо, — відповів він. «Шукаю Харлі. Хтось мав. Ви не були.

«І ви знайшли його», — сказав шериф.

«Ні, я його не знайшов».

"Так, сер. Ну, хтось точно зробив. Роне, у нас є повідомлення про те, що ти сьогодні ввечері погрожував цьому хлопчику. Кларк і Філліп почули крик і визирнули. Вони чули, як ти казав, що тобі байдуже, якщо тебе спіймають чи навіть стратять, ти хотів убити його. А потім ти почав переслідувати його в Мейпл».

«Ну я...»

— А потім ми отримали звіти, що ви спричинили заворушення в будинку Ебберів і втекли. Він читав із свого блокнота. «У дуже схвильованому настрої». »

«Схвильований настрій». Звичайно, я був схвильований. У нього була пара нижньої білизни моєї дочки в цьому клятому вівтарі в його шафі».

Доріс піднялася до рота.

«І я знайшов кілька її фотографій, які він зробив дорогою зі школи додому».

"І потім?"

«Я їздив навколо, шукаючи його. Я його не знайшов. Я прийшов додому. Послухайте, шерифе, я сказав, що вб'ю його. звичайно Я визнаю це. І якщо він тікав від мене і потрапив, коли переходив колію, то вибачте. Якщо це, я не знаю, вбивство з необережності чи щось подібне, то заарештуйте мене за це».

На широкому обличчі шерифа з’явилася ледь помітна посмішка. «Вбивство з необережності». Дозволь запитати, ти десь про це читав? Чуєте це по судовому телебаченню?»

"Що ви маєте на увазі?"

«Просто це звучало трохи відрепетировано. Наче, можливо, ви думали про це раніше. Ви кинули це в мене досить швидко.

«Слухай, не звинувачуй мене, якщо його збив потяг. Чого, в біса, ти посміхаєшся?»

«Ти хороший, ось чому я посміхаюся. Гадаю, ви знаєте, що той хлопець був мертвий ще до того, як прибув поїзд».

Доріс насупилася. Її голова повернулася до чоловіка.

Шериф продовжив. «Хтось розтрощив йому череп тупим предметом — це й стало причиною смерті — і протягнув на кілька футів до земляного полотна. Залишив його на коліях. Вбивця сподівався, що потрапляння під потяг приховає сліди ударів. Але колесо потяга вдарило лише по шиї. Голова була достатньо цілою, щоб судмедексперт міг точно визначити причину смерті».

— Ну, — сказав Рон.

«У вас є ключка для гольфу Арнольда Палмера моделі сорок сім? Дрова?»

Довга пауза.

"Не знаю."

«Ви граєте в гольф?»

"Так."

«У вас є ключки для гольфу?»

«Я все життя купував ключки для гольфу».

«Я запитую, тому що це було знаряддя вбивства. Я думаю, ви забили його до смерті, залишили на рейках і кинули палицю в озеро Гаммонд. Тільки ти промахнувся, і він опинився в болоті біля озера, стирчачи прямо вгору. Поліцейським знадобилося п'ять хвилин, щоб знайти це».

Доріс звернулася до шерифа. «Ні, це був не він! Сьогодні ввечері хтось проник у наш сарай і, напевно, вкрав клуб. Там Рон зберігає багато своїх старих. Мабуть, він украв один. Я можу це довести — я дзвонив вам про це».

— Я знаю це, місіс Ешберрі. Але ти сказав, що нічого не пропало».

«Я не перевіряв клуби. Я не думав».

Рон ковтнув. «Ви думаєте, що я був би настільки дурним, щоб убити цього хлопця після того, як викликав поліцію і погрожував йому при свідках?»

Шериф сказав: «Люди роблять дурниці, коли вони засмучені. І вони іноді роблять досить розумні речі, коли вдають, що засмучені».

«О, давай, шерифе. З моєю власною ключкою для гольфу?»

«Яку ви планували відправити на дно п’ятдесяти футів води та ще п’ять футів мулу. До речі, незалежно від того, твій він чи ні, на цьому клубі скрізь твої відбитки пальців».

«Як ви отримали мої відбитки?» — запитав Рон.

«Ебберс». Двері шафи хлопчика та чашка кави, яку ти розбив. А тепер, Роне, я хочу поставити тобі ще кілька запитань».

Він дивився у вікно кухні. Він випадково побачив кущ ялівцю. Він сказав: «Я не думаю, що хочу більше нічого говорити».

«Це ваше право».

«І я хочу побачити адвоката».

— Це теж ваше право, сер. Якщо ви можете простягнути мені руки, будь ласка. Ми одягнемо ці манжети, а потім трохи покатаємося».


Рон Ешберрі потрапив до чоловічої виправної колонії Монтока як герой, принісши велику жертву, щоб врятувати свою маленьку дівчинку.

І в той день, коли Гвен дала інтерв’ю на Channel 9, усе крило було в телевізійній кімнаті й дивилося. Рон похмуро сидів у задньому ряду й слухав її розмову з ведучою.

«Оце був цей мерзотник, який вкрав мою нижню білизну і сфотографував мене, коли я поверталася зі школи додому, у купальнику і тому подібному. Я маю на увазі, він був як справжній сталкер. . . а міліція з цим нічого не зробила. Це мій батько врятував мене. Я ніби пишаюся ним».

Рон Ешберрі почув це і подумав те саме, що думав тисячу разів з тієї квітневої ночі: я радий, що ти пишаєшся мною, дитино. Крім, крім, крім . . . Я цього не робив . Я не вбивав Харлі Ебберс.

Відразу після того, як його заарештували, адвокат припустив, що, можливо, Доріс була вбивцею, хоча Рон знав, що вона б не дозволила йому взяти на себе провину. Крім того, друзі та сусіди підтвердили, що вона розмовляла з ними по телефону, запитуючи про місцеперебування Рона в момент смерті хлопчика. Про це також свідчать записи телефонних розмов.

Потім був батько Харлі. Рон згадав, що той чоловік сказав йому того вечора. Але те, що Рон вирвав з під’їзду, викликало такий резонанс у районі Ебберсів, що кілька сусідів, які підглядали, стежили за будинком до кінця вечора й могли засвідчити, що ані чоловік, ані дружина не покидали бунгало всю ніч.

Рон навіть висунув теорію, що хлопчик вбив себе. Він знав, що Рон намагався його дістати, і в своєму психічному настрої Харл хотів помститися, помститися родині Ешберрі. Він викрав ключку для гольфу й поплентався до залізничної колії, де побив себе, кинув ключку в озеро й поповз на колії, щоб померти. Його адвокат спробував, але прокуратура та поліція посміялися над цим.

А потім миттєво Рон це зрозумів.

Брат дівчини в Коннектикуті! Дівчина, яка була попередньою жертвою. Рон уявляв собі сценарій: молодий чоловік прийшов до Лакуст Гроув і переслідував сталкера, прагнучи помститися як за свою сестру, так і за побиття, якого він сам зазнав. Брат, боячись, що Гарла от-от відправлять назад у безпеку лікарні, вирішив діяти швидко й увірвався в сарай, щоб отримати зброю.

Прокурору також не сподобалася ця теорія, і він продовжив справу.

Усі рекомендували, щоб Рон признався, що він нарешті й зробив, виснажений протестами проти своєї невинності. Суду не було; суддя прийняв прохання і засудив його до двадцяти років. Через сім він матиме право на умовно-дострокове звільнення. Його таємна надія полягала в тому, що хлопець із Коннектикуту передумає й зізнається. Але до цього дня Рон Ешберрі буде гостем жителів штату Нью-Йорк.

Сидячи в телевізійній кімнаті, дивлячись на Гвен на екрані, розсіяно граючи блискавкою свого помаранчевого комбінезона, Рон смутно усвідомлював набридливу думку. Що це було?

Щось, що Ґвен сказала інтерв’юеру хвилину тому.

Зачекайте . . .

Які її фото в купальнику?

Він сів.

Рон не знайшов жодної її фотографії в купальнику в шафі Гарлі. А на суді жодного не було, тому що суду не було. Він ніколи не чув про фотографії купальників. Якщо такі були, то як Гвен про них дізналася?

Йому спала на думку страшна думка, така страшна, що аж до сміху. Хоча він не сміявся; він змушений був розглянути це — та інші думки, які виростали навколо цього, як потворна трава: єдина людина, яка коли-небудь чула, як Гарл погрожувала Гвен історією про повний місяць, — це сама Гвен. Що ніхто ніколи не чув боку Харла про ситуацію — ніхто, окрім психіатра з Гарден-Сіті, і, якщо подумати, він випустив би хлопця з лікарні. Усе, що хлопець коли-небудь говорив Ронові, це те, що він любить Гвен, а вона любить його — нічого гіршого за те, що міг би сказати будь-який закоханий хлопець, навіть якщо його поведінка була досить страшною.

Думки Рона біжать: вони щойно прийняли розповідь Гвен про те, що Харл підійшов до неї по дорозі зі школи вісім місяців тому. І весь час припускав, що він переслідував Гвен, що вона не заохочувала його.

А її труси? . . .

Чи могла вона сама дати йому трусики?

Раптом розлючений Рон скочив на ноги; його стілець відлетів назад із гучним гуркотом. Охоронець підійшов і жестом попросив Рона підняти його.

Поки він це робив, думки Рона вирували. Чи могло це насправді сталося — про що він зараз думав? Чи можливо це було?

Якби вона була. . . весь час фліртував з цим психом?

Чи справді вона позувала для нього, подарувала йому пару нижньої білизни?

Та маленька повія!

Він би взяв її через коліно! Він би її так швидко розтерзав. . . . Вона завжди поводилася, коли він її шльопав, і чим сильніше він її шмагав, тим швидше вона брала участь. Він подзвонить Доріс і наполягатиме, щоб вона віднесла дівчині весло для пінг-понгу. Він би...

«Йой, Ешберрі», — пробурчав охоронець, дивлячись на фіолетове обличчя Рона, яке яскраво дивилося на екран. «Ви не можете охолодити його, викиньте його звідси».

Рон повільно повернувся до нього.

І він таки охолов. Глибоко вдихнувши, він зрозумів, що у нього просто параноїк. Гвен була чистою. Вона була сама невинність. Крім того, сказав він собі, будь логічним. Яка можлива причина у неї фліртувати з кимось на кшталт Гарлі Ебберс, щоб підбадьорити його? Рон правильно її виховав. Навчив її правильних цінностей. Родинні цінності. Вона була саме його баченням того, якою має бути молода жінка.

Але думки про його доньку залишили його порожнім, без серця продовжувати дивитися інтерв’ю. Рон відвернувся від телевізора й поплентався до кімнати відпочинку, щоб побути сам.

І тому він не почув кінця інтерв’ю, тієї частини, де репортер запитав Гвен, що вона збирається робити тепер. Вона по-дівочому хихикаючи відповіла, що збирається поїхати на тиждень до Вашингтона зі своєю вчителькою та кількома однокласниками, таку поїздку вона б з нетерпінням чекав місяцями. Вона йшла зі своїм хлопцем? – запитав репортер. У неї не було, скромно сказала дівчина. Ще ні. Але вона точно була на ринку.

Потім журналіст запитав про плани після закінчення школи. Вона збиралася вчитися в коледжі?

Ні, Гвен не вірила, що коледж для неї. Вона хотіла зробити щось веселе, щось, що передбачало подорожі. Вона думала, що могла б спробувати свої сили в якомусь виді спорту. Мабуть гольф. За останні кілька років її батько витратив незліченну кількість годин, змушуючи її практикувати свої удари.

«Він завжди казав, що я повинна навчитися правильному спорту», — пояснила вона. «Він був справжнім керівником. Але я скажу одне: у мене чудовий розмах».

«Я знаю, що тобі було важко, але я впевнений, що ти відчуваєш полегшення, коли цього монстра немає у твоєму житті», — запропонував репортер.

Гвен раптово дивно засміялася і повернулася до камери, сказавши: «Ви не маєте уявлення».

SIMON & SCHUSTER ПРЕДСТАВЛЯЄ

САД ЗВІРІВ

ДЖЕФФІ ДІВЕР

Тепер доступний у твердій палітурці від Simon & Schuster

Перегорніть сторінку, щоб переглянути Сад звірів. . . .


Розділ перший

Щойно він увійшов у темну квартиру, то зрозумів, що помер.

Він витер піт з долоні, оглядаючи приміщення, яке було тихим, як у морзі, за винятком тихих звуків транспорту Пекельної Кухні пізно вночі та брижів жирної тіні, коли поворотний вентилятор Monkey Ward повернув своє гаряче дихання до вікно.

Вся сцена була вимкнена.

Не в порядку. . .

Мелоун мав бути тут, курити випивку, спати від запою. Але він не був. Ніде жодної пляшки кукурудзи, навіть запаху бурбону, єдиного напою панків. І здавалося, що його давно не було. «Нью-Йорк Сан» на столі був два дні тому. Він стояв поруч із холодною попільничкою та склянкою з блакитним ореолом сухого молока до середини.

Він увімкнув світло.

Ну, там були бічні двері, як він помітив учора з коридору, дивлячись на це місце. Але це було забито. А вікно, що вело на пожежну драбину? Брат, гарно й щільно затягнутий дротом, якого він не міг побачити з алеї. Друге вікно було відчинене, але також знаходилося на сорока футах над бруківкою.

Немає виходу . . .

А де був Мелоун? — дивувався Пауль Шуман.

Мелоун був на лані, Мелоун пив пиво в Джерсі, Мелоун був статуєю на бетонній основі під пірсом Ред-Гук.

Не мало значення.

Що б не трапилося з п’яницею, Пол зрозумів, панк був лише наживкою, а те, що він буде тут сьогодні ввечері, — чиста нісенітниця.

Надворі в коридорі тупіт ніг. Дзвінок металу.

Не в порядку. . .

Пол поклав пістолет на один із столиків у кімнаті, дістав хустку й витер обличчя. Пекуче повітря від смертоносної спеки на Середньому Заході досягло Нью-Йорка. Але чоловік не може ходити без піджака, коли він носить Colt .45 зразка 1911 року на поясі, тому Пол був приречений носити костюм. Це була його сіра білизна з однобортним ґудзиком. Біла бавовняна сорочка з коміром була промокла.

Ще одна човгання ззовні в коридорі, де вони готувалися до нього. Шепіт, ще один дзвін.

Пол думав дивитися у вікно, але боявся, що йому застрелять обличчя. Йому хотілося, щоб після нього була відкрита скриня, і він не знав жодного похоронного майстра, який би міг виправити пошкодження від куль чи пташиних пострілів.

Хто на нього стріляв?

Звісно, це був не Лучано, той чоловік, який найняв його, щоб зачепити Мелоуна. Це також був не Меєр Ланскі. Вони були небезпечні, так, але не змії. Пол завжди виконував для них першокласну роботу, ніколи не залишаючи жодних доказів, які могли б пов’язати їх із дотиком. До того ж, якби хтось із них хотів, щоб Пол пішов, їм не потрібно було б влаштовувати йому бродягу. Він би просто пішов.

Так хто ж його зачепив? Якби це був О'Баніон чи Ротштейн з Вільямсбурга чи Валенті з Бей-Ріджа, ну, він був би мертвий за кілька хвилин.

Якби це був шикарний Том Дьюї, смерть тривала б трохи довше — скільки б не знадобилося часу, щоб засудити його та посадити на електричний стілець у Сінг-Сінгу.

Більше голосів у залі. Більше клацань, металеве сидіння проти металу.

Але дивлячись на це з одного боку, він криво подумав, поки що все було шовковим; він був ще живий.

І спраглий, як біс.

Він підійшов до кельвінатора й відкрив його. Три пляшки молока — дві з них згорнутого — і коробка крафтового сиру й одна розм’якшеного Sunsweet. персики. Кілька кол Royal Crown. Він знайшов відкривач і зняв кришку з пляшки безалкогольного напою.

Звідкись почув радіо. Це грала «Stormy Weather».

Знову сідаючи за стіл, він помітив себе в запорошеному дзеркалі на стіні над потрісканим емальованим умивальником. Він гадав, що його блідо-блакитні очі не були такими стривоженими, як мали б бути. Проте його обличчя було втомленим. Це був великий чоловік — понад шість футів і вагою понад двісті фунтів. Волосся в нього було з боку матері, рудувато-коричневе; його світлий колір обличчя від німецьких предків його батька. Шкіра була трохи зіпсована — не від віспи, а від кістяків пальців у його молодості та рукавичок Everlast нещодавно. Бетон і полотно теж.

Потягуючи газовану воду. Гостріше, ніж Coca-Cola. Йому сподобалось.

Пол обдумав свою ситуацію. Якби це був О’Баніон, чи Ротштайн, чи Валенті, ну, нікого з них не хвилювало Малоун, божевільний клепальщик із верфей, який перетворився на панка-мафіозі, який убив дружину поліцейського, і зробив це досить неприємним способом. Більше того він погрожував будь-якому закону, який створював йому проблеми. Кожен бос у цьому районі, від Бронкса до Джерсі, був шокований тим, що він зробив. Тож навіть якщо хтось із них хотів зачепити Пола, чому б не почекати, доки він не зачепить Мелоуна?

Це означало, що, мабуть, був Дьюї.

Ідея просидіти в кабусі до страти пригнічувала його. Проте, правду кажучи, в його серце Пол не надто засмучувався тим, що його схопили. Як коли він був дитиною і імпульсивно кидався в бійки проти двох-трьох дітей, більших за нього, рано чи пізно він зрештою вибирав не тих панків і закінчував би зі зламаною кісткою. Він знав те саме про свою теперішню кар’єру: що зрештою Дьюї чи О’Баніон знищать його.

Згадуючи один із улюблених висловів його батька: «У найкращий день, у найгірший день сонце нарешті сідає». Круглий чоловік клацав свої барвисті підтяжки й додавав: «Будьте бадьорі, PS Завтра зовсім нові перегони».

Він підскочив, коли задзвонив телефон.

Пол довго дивився на чорний бакеліт. На сьомий дзвінок чи восьмий він відповів. "Так?"

«Пол», — пролунав різкий молодий голос. Ніяких сусідських образ.

«Ви знаєте, хто це».

«Я в коридорі в іншій квартирі. Нас тут шестеро. Ще півдюжини на вулиці».

Дванадцять? Пол відчув якийсь дивний спокій. Він нічого не міг зробити близько дванадцяти. Вони дістали б його так чи інакше. Він сьорбнув ще Королівської корони. Він був так біса спраглий. Вентилятор не робив нічого, крім переміщення тепла з одного боку кімнати в інший. Він запитав: «Ти працюєш на хлопців із Брукліна чи Вест-Сайду? Просто цікаво."

«Послухай мене, Поле. Ось що ти збираєшся зробити. У вас при собі лише дві рушниці, так? Кольт. І той маленький двадцять два. Інші повернулися у вашу квартиру?»

Павло засміявся. "Це вірно."

«Ти збираєшся розвантажити їх і заблокувати заслінку «Кольта». Потім підійдіть до вікна, яке не закрито, і висуньте їх. Потім зніміть куртку, скиньте її на підлогу, відчиніть двері та встаньте посеред кімнати, піднявши руки вгору. Розтягніть їх так високо».

«Ти застрелиш мене», — сказав він.

«Ти все одно живеш у позичений час, Поле. Але якщо ти зробиш те, що я кажу, то, можливо, залишишся живим трохи довше».

Той, хто дзвонив, поклав трубку.

Він впустив ручку в люльку. Якусь мить він сидів нерухомо, пригадуючи дуже приємну ніч кілька тижнів тому. Ми з Меріон поїхали на Коні-Айленд на міні-гольф, хот-доги та пиво, щоб перемогти спеку. Сміючись, вона потягла його до ворожки в парк розваг. Фальшивий циган прочитав його карти і розповів йому багато всього. Однак жінка пропустила цю конкретну подію, яка, як можна подумати, мала б з’явитися десь у читанні, якби вона була варта свого солі.

Маріон . . . Він ніколи не розповідав їй, чим заробляв на життя. Лише те, що він володів тренажерним залом і час від часу мав справу з деякими хлопцями, які мали сумнівне минуле. Але він ніколи не розповідав їй більше. Він раптом усвідомив, що сподівався на якесь майбутнє з нею. Вона була танцювальницею в клубі на Вест-Сайді, вивчаючи дизайн одягу під час день. Зараз вона працювала б; зазвичай вона ходила до 1-2 години ночі. Як їй дізнатися, що з ним сталося?

Якби це був Дьюї, він, мабуть, міг би їй подзвонити.

Якби це були хлопці з Вільямсбурга, жодного дзвінка. нічого

Телефон знову почав дзвонити.

Пол проігнорував це. Він витягнув обойму зі свого великого пістолета й витягнув патрон із ствольної коробки, а потім випустив набої з револьвера. Він підійшов до вікна й викинув пістолети один за одним. Він не чув, як вони приземлилися.

Допивши газованої води, він зняв піджак і кинув його на підлогу. Він рушив до дверей, але зупинився. Він повернувся на Кельвінатор і отримав ще одну королівську корону. Він випив. Тоді він знову витер обличчя, відчинив вхідні двері, відступив і підняв руки.

Телефон перестав дзвонити.


— Це називається «Кімната», — сказав сивий чоловік у вигладженій білій уніформі, сідаючи на маленький диван.

«Ти ніколи тут не був», — додав він із веселою впевненістю, яка означала, що дебатів не було. Він додав: «І ви ніколи про це не чули».

Була 11 вечора. Вони привезли Пола сюди прямо з Малоуна. Це був приватний міський будинок у Верхньому Іст-Сайді, хоча в більшості кімнат на першому поверсі були столи, телефони та Телетайпи, як в офісі. Лише в вітальні були дивани та крісла. На стінах тут були зображення нових і старих кораблів військового флоту. У кутку стояв глобус. ФДР дивився на нього з місця над мармуровою полицею. У кімнаті було неймовірно холодно. Приватний будинок, в якому був кондиціонер. Уявіть собі.

Усе ще в наручниках, Пола посадили в зручне шкіряне крісло. Двоє молодших чоловіків, які виводили його з квартири Мелоуна, також у білій уніформі, сиділи поруч із ним і трохи позаду. Того, хто говорив з ним по телефону, звали Ендрю Ейвері, чоловіка з рожевими щоками й навмисними, гострими очима. Очима боксера, хоча Пол знав, що ніколи в житті не брав участі в кулачному бою. Іншим був Вінсент Маніеллі, чорнявий, голос якого сказав Полу, що вони, ймовірно, виросли в одному районі Брукліна. Маньєллі та Ейвері не виглядали набагато старшими за дітей, що грали на кулі, що стояли перед будівлею Пола, але вони були, перш за все, лейтенантами флоту. Коли Пол був у Франції, лейтенанти, під керівництвом яких він служив, були дорослими людьми.

Їхні пістолети були в кобурах, але шкіряні клапани були розстебнуті, і вони тримали руки біля зброї.

Старший офіцер, який сидів навпроти нього на дивані, був досить високий — флотоводець, якщо пряник на його формі був таким же, як двадцять років тому.

Двері відчинилися, і ввійшла приваблива жінка в білій темно-синій формі. Ім'я на ній блузка була Рут Віллетс. Вона подала йому файл. «Там все є».

«Дякую, Йомане».

Коли вона пішла, офіцер, не глянувши на Пола, відкрив папку, дістав два шматки тонкого паперу й уважно їх прочитав. Коли він закінчив, він підвів очі. «Я Джеймс Гордон. Управління військово-морської розвідки. Вони називають мене Биком».

«Це ваша штаб-квартира?» — спитав Павло. "'Кімната'?"

Командир проігнорував його й глянув на двох інших. «Ви вже представилися?»

"Так, сер."

«Не було проблем?»

«Жодного, сер». Ейвері говорив.

«Зніми з нього наручники».

Ейвері зробив це, а Маніеллі стояв, тримаючи руку біля свого пістолета, роздратовано дивлячись на вузлуваті кісточки пальців Пола. Маньєллі теж мав руки бійця. Ейвері були рожеві, як у галантереї.

Двері знову розчинилися, і всередину зайшов інший чоловік. Йому було за шістдесят, але такий худий і високий, як той молодий актор, якого Меріон і Пол бачили в кількох фільмах, — Джиммі Стюарт. Пол спохмурнів. Він знав це обличчя зі статей у « Таймс» і « Геральд Триб’юн». «Сенатор?»

Чоловік відповів Гордону: «Ви сказали, що він розумний. Я не знав, що він добре поінформований». Ніби він не радий, що його впізнали. Сенатор оглянувши Пола з ніг до голови, сів і запалив тугу сигару.

За мить увійшов ще один чоловік, приблизно того ж віку, що й сенатор, у білому лляному костюмі, який був дико пом’ятий. Тіло, яке воно охоплювало, було великим і м’яким. Він носив палицю. Він глянув на Павла, а потім, нікому не кажучи, відійшов у куток. Він теж виглядав знайомим, але Пол не міг його визначити.

— Зараз, — продовжив Гордон. «Ось така ситуація, Поле. Ми знаємо, що ти працював на Лучано, ми знаємо, що ти працював на Ланскі та ще на пару інших. І ми знаємо, що ви для них робите».

"Так, що це?"

«Ти ґудзиковий чоловік, Поле», — радісно сказав Маніеллі, ніби він з нетерпінням чекав, щоб це сказати.

Гордон сказав: «Минулого березня Джиммі Кафлін бачив вас... . .” Він нахмурився. «Що ви скажете? Ви не кажете «вбити».

Пол, думаючи: «Дехто з нас каже «заспокойся». Сам Павло використовував слово «дотик». Цю фразу використовував сержант Елвін Йорк, щоб описати вбивство ворожих солдатів під час війни. Це змусило Пола відчути себе менш схожим на панка, використовуючи термін, як герой війни. Але, звичайно, Пауль Шуман не поділився нічим із цього в даний момент.

— продовжив Гордон. — Джиммі бачив, як ти вбив Арка Дімічі тринадцятого березня на складі на Гудзоні.

Пол обстежував це місце чотири години, перш ніж з’явився Дімічі. Він був впевнений, що чоловік був сам. Джиммі, мабуть, спав за ящиками, коли прийшов Пол.

— З того, що вони мені кажуть, Джиммі — не найнадійніший свідок. Але ми маємо кілька вагомих доказів. Декілька хлопців з прибутку схопили його за продаж цукерок, і він уклав угоду, щоб нацькувати на вас. Схоже, він підібрав гільзу на місці події і зберіг її для страховки. На ньому немає відбитків — ти занадто розумний для цього. Але люди Гувера перевірили ваш Кольт. Подряпини від екстрактора ті самі».

Гувер? ФБР було замішане? А рушницю вже випробували. Він викинув його з вікна Мелоуна менше години тому.

Пол похитав один об одного верхніми й нижніми зубами. Він був розлючений сам на себе. Він півгодини шукав цю кляту оболонку на роботі Дімічі, і нарешті дійшов висновку, що вона впала крізь щілини в підлозі в Гудзон.

«Тож ми зробили запити і почули, що вам платили п’ятсот доларів. . .” Гордон вагався.

Touch off.

“ . . . усунути Мелоуна сьогодні ввечері».

«Як у пекла, — сказав Пол, сміючись. «У вас є дротяний дріт. Я просто пішов до нього в гості. До речі, де він?»

Гордон зробив паузу. "Містер. Мелоун більше не буде загрозою для поліції чи громадян Нью-Йорка».

«Звучить так, наче хтось винен тобі п’ять до-нот».

Бик Гордон не розсміявся. «Ти говориш нідерландською мовою, Поле, і ти не можеш подолати реп. Отже, ось що ми пропонуємо. Як кажуть у рекламі вживаних Studebaker: це одноразова пропозиція. Прийняти його або залишити його. Ми не ведемо переговори».

Сенатор нарешті заговорив. «Том Дьюї хоче вас так само сильно, як і решту покидьків зі свого списку».

Спеціальний прокурор виконував божественну місію з очищення організованої злочинності в Нью-Йорку. Його головними цілями були кримінальний авторитет Лакі Лучано, п'ять італійських сімей у місті та єврейський синдикат Мейєра Ланскі. Дьюї був наполегливим і розумним, і він завойовував переконання за переконаннями.

«Але він погодився дати нам першу оцінку вам».

"Забудь це. Я не табуретний голуб».

Гордон сказав: «Ми не просимо вас бути ним. Ідеться не про це».

«Тоді що ти хочеш , щоб я зробив?»

Пауза на мить. Сенатор кивнув у бік Гордона, який сказав: «Ти ґудзиковий чоловік, Поле. Що ти думаєш? Ми хочемо, щоб ви когось убили».

ПРО АВТОРА


Джеффрі Дівер є автором двадцяти одного романтичного роману, зокрема бестселерів The Vanished Man, The Stone Monkey, The Blue Nowhere, The Empty Chair, The Devil's Teardrop і The Coffin Dancer, а також The Bone Collector і Говорити мовами. Його останній роман « Сад звірів» вийде у твердій палітурці від Simon & Schuster. Як Вільям Джеффріс, він є автором Shallow Graves, Bloody River Blues і Hell's Kitchen. Він п’ятиразовий номінант на премію Едгара, номінант на премію Ентоні та тричі лауреат премії Ellery Queen Reader's за найкраще оповідання року. Дівер народився в Чикаго, навчався в Університеті Міссурі та отримав ступінь юриста в Фордхемському університеті в Нью-Йорку. Читачі можуть відвідати його веб-сайт www.jefferydeaver.com .

ТАКОЖ ДЖЕФФІ ДІВЕР

Карт Бланш

Край

Палаючий дріт*

Найкращі американські загадкові історії 2009 (Редактор)

Список спостереження ( Мідний браслет і

рукопис Шопена ) (Співавтор)

Придорожні хрести**

Залишені тіла

Розбите вікно*

Спляча лялька**

More Twisted: Зібрання оповідань, том другий

Холодний місяць*/**

Дванадцята карта*

Сад звірів

Twisted: зібрані оповідання

Зникла людина*

Кам'яна Мавпа*

Синє ніде

Порожній стілець*

Говорити мовами

Сльоза диявола

Танцівниця труни*

Збирач кісток*

Дівоча могила

Молитва про сон

Урок її смерті

Володарка Юстиції

Жорсткі новини

Смерть синьої кінозірки

Манхеттен - мій ритм

Пекельна кухня

Блюз кривавої річки

Неглибокі могили

Століття чудових напружених історій (редактор)

Гаряча та спекотна ніч для злочину (Редактор)

Франкенштейн Мері Шеллі (вступ)

*За участю Лінкольна Райма та Амелії Сакс

**За участю Кетрін Денс

Сподіваємося, вам сподобалося читати цю електронну книгу Simon & Schuster.


Приєднуйтеся до нашого списку розсилки та отримуйте оновлення про нові випуски, пропозиції, бонусний вміст та інші чудові книги від Simon & Schuster.

НАТИСНІТЬ ТУТ , ЩОБ ЗАРЕЄСТРУВАТИСЯ

або відвідайте нас онлайн, щоб зареєструватися на

eBookNews.SimonandSchuster.com

Ця книга є художнім твором. Імена, персонажі, місця та події є продуктом уяви автора або використовуються вигадано. Будь-яка схожість із реальними подіями, місцевістю чи живими чи померлими людьми є абсолютно випадковою.


SIMON & SCHUSTER

1230 Avenue of the Americas, New York, NY 10020

www.SimonandSchuster.com

Авторське право No 2003 Джеффрі Дівер

Спочатку опубліковано у твердій палітурці у 2003 році

Усі права захищено, включаючи право на відтворення цієї книги або її частин у будь-якій формі. Для отримання інформації звертайтеся до Simon & Schuster, Inc. 1230 Avenue of the Americas, New York, NY 10020

ISBN 0-7434-9159-9

ISBN-13: 978-0-7432-6236-1 (електронна книга)

SIMON & SCHUSTER і colophon є зареєстрованими товарними знаками Simon & Schuster, Inc. Дизайн обкладинки — Род Ернандес