# Бджолиний вовк: украïнськ╕ мандри варязького героя

Альварсон Хаген

Медитац╕ï навколо украïнського видання пам"ятника давньоангл╕йськоï словесност╕ "Бео-вульф". Переклад з англосаксонськоï Олена О"Лур; науков╕ редактори Катерина Шрей ╕ Олег Фешовець. - Льв╕в: Астроляб╕я, 2012. - 208 с.

Бджолиний вовк: украïнськ╕ мандри варязького героя


Медитац╕ï навколо украïнського видання пам'ятника давньоангл╕йськоï словесност╕ "Беовульф". Переклад з англосаксонськоï Олена О'Лур; науков╕ редактори Катерина Шрей ╕ Олег Фешовець. - Льв╕в: Астроляб╕я, 2012. - 208 с.


Hwæt! We Gardena


in geardagum,


þeodcyninga,


þrym gefrunon,


hu ða æþelingas


ellen fremedon[1]


"Беовульф", строфа 1


Видавництво "Астроляб╕я" р╕к у р╕к раду╓ любител╕в ╕ноземноï класичноï л╕тератури пречудовими перекладами. Для мене особисто книжковою под╕╓ю року став вих╕д двох пам'яток ╓вропейського епосу раннього середньов╕ччя - франкськоï "П╕сн╕ про Роланда" ╕ давньоангл╕йського "Беовульфа". Саме про останн╕й артефакт ╕ хот╕лося би поговорити трохи докладн╕ше. Адже не кожного дня (ба нав╕ть року!) трапля╓ться нагода поласувати германськими старожитностями в украïнському переклад╕.

Н╕, справд╕. Ситуац╕я з нордично-украïнськими перекладами склада╓ться досить кепсько: по-перше, через брак фах╕вц╕в (╕ це природно: на б╕са нам у ХХ╤ стол╕тт╕, здавалося б, всяк╕ архаïчн╕ мови, як-от давньоангл╕йська, давньо╕сландська, давньоверхньон╕мецька чи, боронь Боже, давньо╜утн╕йська!); по-друге, через упереджене ставлення видавц╕в (яких теж можна зрозум╕ти: ╕нтерес до под╕бноï л╕тератури аж н╕як не масовий). Так чи ╕накше, а в галуз╕ адаптування для украïнського читача л╕тератури Давньоï П╕вноч╕ наш╕ усп╕хи досить спорадичн╕. Давньоангл╕йська л╕тература, кр╕м св╕женького перекладу "Беовульфа" Оленою О'Лур, про який ╕тиметься дал╕, представлена двома перекладами ╤вана Лучука: елег╕╓ю "Вульф ╕ Еадвакер" ╕ невеличким еп╕зодом з того-таки "Беовульфа". З багатющого спадку ╕сландських саг я на власн╕ оч╕ бачив украïнською лише "Сагу про Тор╕ра Курятника" у переклад╕ ╤горя Шаровольського - ан╕ найб╕льшу, ан╕ найц╕кав╕шу, але ╕ на тому спасиб╕. З ╕нших ╕сландських старожитностей можу згадати х╕ба власн╕[2] переклади "Старшоï Едди" ("Пророцтво Вельви", перша п╕сня цього епосу) ╕ цикл опов╕док про Семунда Мудрого, а також балади "В╕ллеман ╕ Манх╕льд" ╕ "Пан Маннел╕г" (переклади в╕дпов╕дно з норвезькоï та з╕ шведськоï). Також варто згадати еддичн╕ переклади ╤лька Б╕ленка-Шумахера ╕ Освальда Бург╜ардта. "П╕сня про Н╕белунг╕в" ще чека на свого перекладача, так само як ╕ вельський епос "Маб╕ног╕он", переважна б╕льш╕сть ╕рландських саг та наратив╕в "Артур╕вського" циклу. З ф╕нським епосом пощастило б╕льше: ма╓мо чудовий переклад "Калевали" ╢вгена Тимченка й естонського епосу "Калев╕поег" - аж дв╕ штуки: Яна ╕ Анф╕си Ряппо та Олекси Завгороднього. Тож вих╕д "Беовульфа" - чималенькоï поеми з 3180 строф - в украïнському переклад╕ ц╕лком можна вважати переконливою та обнад╕йливою перемогою в наш╕й на перший погляд безнад╕йн╕й справ╕.

Тепер трохи про "Беовульфа" - що воно ╓ ╕ з чим його споживають.

Англосаксонська поема "Беовульф" ╓ одним ╕з перших вз╕рц╕в ╓вропейськоï еп╕чноï авторськоï л╕тератури, хоча, звичайно, про ïï автора жодних в╕домостей не збереглося. Записана давньоангл╕йською мовою коло 1000 року[3], ця поема апелю╓ до под╕й, як╕ теоретично могли в╕дбуватися у VI-VII стол╕ттях в╕д Р.Х. ╕ геть не в Британ╕ï. Так, под╕ï умовно першоï частини в╕дбуваються при двор╕ легендарного короля дан╕в Хротгара Ск╕льд╕нга, а умовно другоï - у держав╕ геат╕в (не зрозум╕ло, чи йдеться про ют╕в П╕вн╕чноï Дан╕ï чи про гот╕в П╕вденноï Швец╕ï й прилеглих остров╕в). Серед д╕йових ос╕б нема╓ ан╕ сакс╕в, ан╕ англ╕в, одначе актуальн╕сть наведених сюжет╕в для англосаксонськоï авдитор╕ï беззаперечна. Еп╕чн╕ п╕сн╕, що ╕снували в усн╕й традиц╕ï скоп╕в (сказител╕в; приблизно те саме, що скандинавськ╕ скальди), були успадкован╕ германськими завойовниками постримськоï Британ╕ï, але, як це трапля╓ться в усяким порядним епосом, спочатку ╕снували окремо. Автор "Беовульфа" б╕льш-менш вдало скомпонував ïх навколо ф╕гури головного героя, завдяки чому поема ма╓ значно б╕льш ц╕л╕сну композиц╕йну ╕ мовну структуру, ан╕ж та ж "Старша Едда".

Одначе довгий час суто л╕тературн╕ особливост╕ "Беовульфа" ╕гнорувалися на користь ╕сторичних ╕ л╕нгв╕стичних. "Беовульф" сприймався не ст╕льки як л╕тературний тв╕р, ск╕льки як джерело в╕домостей з ранньосередньов╕чноï ╕стор╕ï П╕вн╕чноï ╢вропи, або ж у якост╕ показового прим╕рника давньоангл╕йськоï мови. Мусимо констатувати, що в обох випадках текст використову╓ться трохи не за призначенням. Адже, по-перше, ╕сторичн╕сть наведених персонал╕й досить умовна: достеменно нев╕домо, чи й справд╕ колись у Дан╕ï правила династ╕я Ск╕льд╕нг╕в, де було розташовано легендарну ïхню столицю Хеорот, "Чертоги Оленя", ╕ що то за та╓мнич╕ геати (вар╕ант - гаути). По-друге, як зазначав професор Джон Толк╕╓н (ну, отой самий), поема писана архаïчною як на Х-Х╤ стол╕ття мовою, в╕дста╓ в╕д "класичноï" англосаксонськоï рок╕в на дв╕ст╕, й в╕дтак не може використовуватися як вичерпне джерело давньоангл╕йськоï лексики.

На особливост╕ "Беовульфа" саме як л╕тературного артефакту звернув увагу той таки Толк╕╓н. Дозволю соб╕ розлогу ╕ дотепну цитату, де професор наводить низку характеристик поеми к╕лькома покол╕ннями досл╕дник╕в: ""Беовульф" - це незр╕лий доморощений епос, розвиток якого урвала латинська вчен╕сть; в╕н нав╕яний спробами насл╕дувати Верг╕л╕я ╕ явля╓ собою продукт християн╕зац╕ï це слабкий, незугарно писаний тв╕р; у ньому майстерно дотримуються канони в дус╕ вченого епосу; це плутане твор╕ння компан╕ï дурноверхих ╕, швидше за все, надудлених пивом англосакс╕в (голос ╕з Гал╕ï); це наб╕р язичницьких п╕сень, опрацьованих монахами; це тв╕р ученого, проте неуважного християнина, любителя старожитностей; це шедевр, явище для свого часу р╕дк╕сне й дивовижне, хоча ген╕й його творця ╕ проявився у тому, що в╕н узявся за те, чого ╕ торкатися не варто (голос ╕з дуже недалекого минулого); це варварська казка (загальний хор); це поема, створена у межах аристократичноï куртуазноï традиц╕ï (т╕ ж голоси); це м╕шанина; це соц╕олог╕чне, антрополог╕чне, археолог╕чне джерело; це м╕фолог╕чна алегор╕я (голоси з глибокого минулого, як╕ зазвичай намагаються зашикати, хоча вони ближч╕ до ╕стини, ан╕ж багато як╕ сучасн╕ш╕ репл╕ки); поема незграбна; це шедевр метричного мистецтва; вона геть позбавлена форми; композиц╕я навдивовижу слабка; це хитромудра алегор╕я сучасноï авторов╕ пол╕тики; вона м╕цно вибудована; це р╕денька й дешева писанина (голос, повний серйозност╕); це, безумовно, вагомий тв╕р (той же голос); це нац╕ональний епос; це переклад з данськоï ïï завезли фризьк╕ купц╕; це обтяжливий тягар для учбовоï програми з англ╕йськоï ф╕лолог╕ï ╕ нарешт╕ (ф╕нальний загальний хор): ïï варто вивчати" (к╕нець цитати)[4].

Отже, як╕ суто л╕тературн╕ чесноти характеризують поему "Беовульф", заради яких "ïï варто вивчати"?

На перший погляд (╕ це часто закидають як доказ "незр╕лост╕", ба б╕льше - ╕нфантильност╕ твору), фабулярно "Беовульф" явля╓ собою "варварську казку", банальну ╕стор╕ю про чудовиськ ╕ про героя, який ïх нищить у дуже негуманний спос╕б: то руку од╕рве, то голову, а то дризне нещасного дракона мечем - де там захисники прав тварин?.. Але, як зазначав Толк╕╓н: "...л╕тературн╕ чесноти будь-якого сюжету залежать в╕д того, як в╕н репрезентований". У нас на ╕спит╕ з╕ св╕товоï л╕тератури в ун╕верситет╕ було таке питання: "Функц╕ï фантастичного у поем╕ "Беовульф"". Себто - нав╕що автор наводить сюжети за участ╕ р╕зноï хтон╕чноï гидоти: людожера Гренделя, його велетки-матер╕ й дракона? Просто щоби розважити авдитор╕ю страшною ╕стор╕╓ю на н╕ч? Та де там. Люди VI, а хоч би й Х╤ стол╕ття, не потребували под╕бного "горору" - вони у ньому жили, народжувалися ╕ вмирали. ╤ в цьому почасти кри╓ться в╕дпов╕дь на питання про "функц╕ï фантастичного" - як у поем╕, так ╕ у нордичн╕й культур╕ загалом.

Св╕т, у якому жили хрещен╕ англосакси (а почасти - ╕ скандинави доби в╕к╕нг╕в), змальований у "Беовульф╕" - це, направду сказати, абсолютна протилежн╕сть тому св╕тов╕, який вимальову╓ться у класичному середньов╕чч╕, а хоча б ╕ нашому св╕тов╕. Адже християнство привчило середньов╕чного ╓вропейця (та ╕ нас, за великим рахунком) до можливост╕ певного оптимуму, можливост╕ спас╕ння, зрештою, до отого наïвного "все буде добре". Натом╕сть язичництво, за метким висловом М╕рч╕ Ел╕аде, ма╓ центральним образом Кроноса (Час), що пожира╓ своïх д╕тей. Св╕тогляд п╕вн╕чних народ╕в ╕люстру╓ цю думку ще наочн╕ше й безжальн╕ше: адже не лише люди приречен╕ загибел╕, а й боги, ╕ взагал╕ весь всесв╕т, з ус╕м тим гарним ╕ поганим, що в ньому ╓. ╤ коли скандинавська м╕фолог╕я змальову╓ зваблив╕ картини Вальхали, Чертогу мертвих, де героï перебувають у бенкетах ╕ воïнських управах, чекаючи на Рагнарьок, то у св╕т╕ "Беовульфа" н╕чого под╕бного нема. Поганськ╕ боги давно облишили цей св╕т, а св╕тло Б╕лого Бога християн ще не роз╕гнало морок: так, Христос як Спаситель майже не згаду╓ться у поем╕, так само як ╕ рай чи тотожн╕ форми трансцендентного спас╕ння, а Бог-Отець явля╓ собою тотальну риму до язичницького поняття невблаганноï Дол╕.

От як змальову╓ться ця максима у поем╕ (строфи 180-185):


Обичай такий у них,

над╕я нехрист╕в, -

з думки не йшов ïм

спогад про пекло,

Господь ïм незнаний,

ан╕ д╕яння

Суд╕ï нев╕дом╕,

не воздати хвали ïм

Владиц╕ Небесному,

Господу Слави.


╕ строфа 2855:


н╕ зм╕нити н╕чого,

що начертано Господом, -

промисел Божий

над справами смертних

одв╕ку й понин╕

пану╓ незм╕нно.


А такими словами конунг Хротгар застер╕га╓ Беовульфа (строфи 1760-1765):


не корися гордин╕,

доблесний витязю!

На деякий час

ти уславився славою,

та ослаблять ураз

битви чи болещ╕

незабаром тебе,

чи об╕йми пломеню,

чи плину збурення,

чи удар меча,

чи кидок списа,

чи стар╕сть жахна, -

╕ застеле темрява

гострий тв╕й з╕р,

╕ негайно ж тебе,

муже звитяжний,

переможе смерть.


Але. Це жахливе становище ускладню╓ться тим, що стар╕ боги, умовно прихильн╕ до людини, п╕шли, нов╕ ще не прийшли, а хтон╕чн╕ почвари - eotenas ond ylfe // ond orcneas[5] - н╕де не д╕лися. Людина залишилася з цим злом - надлюдським, надприродним - сам на сам. В╕дтак, нордичний хтонос символ╕зу╓ тут р╕зн╕ прояви злоï дол╕, фатуму, того, що ╕сландц╕ називали rök - власне, "судьба", "згуба". Геро╓м, в╕дпов╕дно, ╓ той, хто кида╓ виклик неуникненн╕й згубн╕й сил╕, випробову╓ долю, стаючи прикладом для насл╕дування, певним етичним ╕ естетичним еталоном доби. Беззаперечними чеснотами за таких обставин стають мужн╕сть ╕ в╕рн╕сть (в╕дпов╕дно до статусу: спочатку сво╓му сюзеренов╕, пот╕м - сво╓му народов╕), а також незламна, надлюдська воля (чи не тут кор╕ниться "осп╕ваний" Н╕цше ╕ Юнгом образ "б╕локуроï бест╕ï"?).

Беовульф на диво несхожий на ╕нших героïв ╕ндо╓вропейськоï традиц╕ï: в╕н не заплутався у тенетах обов'язку, не стражда╓ в╕д нещасного кохання, в╕н - просто людина, ╕ для нього, як ╕ для багатьох його сучасник╕в, це вже трагед╕я. У давньоангл╕йськ╕й елег╕ï "В╕дс╕д" сказано: lif is læne: eal scæceð, leoht ond lif somod[6]. ╢диним засобом ув╕ков╕чнити (чи хоча би пролонгувати) свою присутн╕сть на цьому св╕т╕ ста╓ культуротворча д╕яльн╕сть у ïï воïнському модус╕: себто подвиги на благо роду людського. ╤ тут дуже стають у пригод╕ дракони, трол╕ й усяк╕ бридк╕ штуки: перемогти сус╕днього конунга може, в принцип╕, будь-який ╕нший конунг, а щоб уколошкати "зм╕я вогнедишного", ба просто щоби стати г╕дним цього зам╕ру, треба бути навсправжки величною людиною. Зрештою, як пожартував Толк╕╓н: "героïв багато, а годящих дракон╕в - катма".

Дозволю соб╕ низку цитат, що характеризують як головного героя, так ╕ етико-естетичний воïнський еталон доби: "славн╕-бо завше // д╕яння мужев╕ // дають благоденство" (строфа 25); а ось строфи 440-455, що засв╕дчують нордичний фатал╕зм як такий:


у вирок Господн╕й

ма╓ в╕рити той,

кого в╕зьме смерть.

Гадаю, осиливши,

в осел╕ битви,

нежаханий, жертиме

муж╕в в╕н геатських,

так само як часто

чинить в╕н, -

славну рать.

Не сл╕д турбуватися

тоб╕ про поховини,

бо схопить в╕н труп м╕й,

окроплений кров'ю,

коли край мен╕ прийде,

налаштуватися

скуштувати плот╕ -

на в╕длюдд╕ пожерти

безжально, скривавивши

св╕й притулок на пустищ╕;

для т╕ла мого

тоб╕ дбати про трапезу

не треба буде!

Над╕йшли, як загину,

Г╕╜елаков╕

обладунок найкращий

з од╕нь бойових -

захища мен╕ груди в╕н -

Гретеля спадщину,

Веланда витв╕р.

Випаде суджене.


У тому ж дус╕ витримано строфу 1385:


Для будь-кого помста

за друга краща,

н╕ж скруха велика.

Св╕й к╕нець

сьогосв╕тн╕й узр╕ти

кожному сл╕д;

хай славу, хто в змоз╕,

до смерт╕ виборе, -

для воïна це

поза кругом житт╓вим

найкращим буде.


А от промова юного В╕глафа, г╕дного наступника Беовульфа (строфи 2650-2655):


В╕да╓ Бог,

мил╕ш мен╕ радше,

щоб разом з моïм

злотодавцем плоть мою

плом╕нь пойняв.

Недостойно, гадаю,

нести нам тарч╕

назад додому,

доки не вийшло в нас

супостата убити,

захистити життя

владаря ведер╕в.


╕ його слова з╕ строфи 2890: "Для чесного воïна // краще вмерти, // н╕ж укритись ганьбою".

Вт╕м, помилкою було би уявляти тогочасних героïв такими соб╕ незворушними Übermenschen, що у гонитв╕ за славою подолали свою людську сутн╕сть ╕ почуття; як вже було сказано, вони - люди, ╕ в цьому ïхня трагед╕я. Взяти хоча би плач В╕глафа над т╕лом загиблого Беовульфа, чи сцену похорону Беовульфа, ц╕ хоров╕ ж╕ноч╕ й чолов╕ч╕ голос╕ння, чи повед╕нку старого конунга Хротгара при прощанн╕ з Беовульфом (строфи 1870-1880):


Поц╕лував

пот╕м вельможний

сивоволосий

велитель Ск╕льд╕нг╕в

найкращого з ратник╕в

╕ ревно заплакав,

за шию обнявши.

У нього, у мудрого,

з передчутт╕в

певним одне було:

що б╕льше н╕коли

ïм не бачитись, доблесним,

на радах, либонь.

Полюбився до того

цей муж йому,

що не м╕г в╕н стримати

хвилювання в серц╕, -

сув'яззю приязн╕

зм╕цнена туга

за мужем улюбленим

гор╕ла в кров╕ його.


А цей пасаж ╕люстру╓ суто людськ╕ сумн╕ви й докори сумл╕ння самого Беовульфа (строфи 2325-2330, останн╕й рядок вид╕лено мною):


Був певен в╕н, мудрий,

що перед Господом

в╕чносущим, законов╕

всупереч древньому,

скоïв гр╕х, -

у грудях кип╕ли

темн╕ думи,

що дивно для нього.


Знаходимо у твор╕ й в╕дгом╕н сталоï для англосаксонськоï поетичноï традиц╕ï так званого гном╕чного в╕рша, себто дидактичного, повчального твердження: "Тож далекоглядн╕сть // ╕ глузд проникливий // скр╕зь найкращ╕. // Хто скруту терп╕тиме // в юдол╕ ц╕й довго, // той дуже багато // доброго й злого // здибати ма╓"; "мандр╕вки дальн╕ // добр╕ для того, // хто добрий ╕ сам", ╕ таке ╕нше.

У строфах 1750 ╕ 3180 протиставляються уявлення про недол╕ки й чесноти вождя. Так, про Геремода, колишнього конунга дан╕в, сказано зокрема, що в╕н "не роздасть ан╕ гривн╕", тобто страшенний жаднюга, тод╕ як Беовульф "з сьогоденних властител╕в // найдобросердечн╕ший, // до п╕дданц╕в найм'якший, // незр╕внянний у милост╕ // й найревн╕ший до слави".

Отже, автор, з одного боку пропису╓ актуальн╕ "на вс╕ часи" культурн╕ коди, модуси воïнськоï повед╕нки, а з ╕ншого боку протиставля╓ язичницький ╕ християнський св╕тогляди, причому останн╕й актуал╕зований не на р╕вн╕ героïв, а виключно на р╕вн╕ автора ╕ сучасного авторов╕ рецип╕╓нта твору. Як людина духовного чину, як християнин, автор вочевидь сп╕вчува╓ героям, що не мають над╕ï на трансцендентне благо, але як англосакс ╕ сучасник доби в╕к╕нг╕в щиро захоплю╓ться волею ╕ високим духом героïв, за висловом Толк╕╓на "позбавлених спас╕ння, але не трону". В╕дтак "Беовульф" - не романтична байка про перемогу добра над злом, а трагед╕я про всепереможну силу Дол╕, як╕й людина ладна протиставити лише власну волю. Найближчою римою з нашоï культурноï традиц╕ï, що ╕люстру╓ цю ╕дею, мен╕ спада╓ на думку - бозна чому - поез╕я Лес╕ Украïнки "Contra spem spero", а також "житт╓смертна" ф╕лософ╕я поез╕ï Василя Стуса.

Саме такою мен╕ (сл╕д за Толк╕╓ном) бачиться ╕дейно-тематична ц╕нн╕сть "Беовульфа".

Тепер дозвольте к╕лька сл╕в про структуру поеми.

З ус╕х погляд╕в на структуризац╕ю "Беовульфа" мен╕ зда╓ться найоб╜рунтован╕шим погляд того таки Толк╕╓на, а саме: поема ма╓ досить виразну б╕нарну структуру, що нада╓ ïй дивовижноï р╕вноваги. На початку поеми Беовульф - юний герой, що прибува╓ до двору Хротгара, щоби покласти край злочинам людожера Гренделя, наприк╕нц╕ - в╕н уже "статечний д╕д ╕ патр╕арх, засновник роду, м╕ста ╕ краïни, герой нац╕ональний" (даруйте цитату з не дуже гарного джерела); спочатку в╕н ╕ сам не позбавлений фантастичних рис (нав╕ть його ╕м'я (досл. "Бджолиний вовк") ╓ поетичним ╕носказанням, кен╕нгом, на позначення ведмедя), приречений на перемогу ╕ життя, наприк╕нц╕ - обтяжений владою ╕ в╕дпов╕дальн╕стю смертний, приречений на перемогу ╕ смерть. Дозволю соб╕ ще одну розлогу цитату з вищенаведеноï статт╕ Толк╕╓на:

"...природу давньоангл╕йського поетичного розм╕ру часто оц╕нюють нев╕рно. В ньому нема ╓диного ритм╕чного малюнку, що розгорта╓ться в╕д початку рядка до к╕нця й вар╕ю╓ться в ╕нших рядках. Рядки не утворюють ╓диноï мелод╕ï. Вони заснован╕ на баланс╕: на опозиц╕ï м╕ж двома половинками, що мають приблизно екв╕валентну фонетичну вагу й смисловий зм╕ст, як╕ ритм╕чно част╕ше протиставлен╕, ан╕ж ╕дентичн╕. Це скида╓ться радше на кам'яну кладку, ан╕ж на музику. В ц╕й глибинн╕й якост╕ поетичного в╕дображення мен╕ вбача╓ться паралель ╕з загальною структурою "Беовульфа". "Беовульф" ╓ найдосконал╕шою давньоангл╕йською поемою саме тому, що в ньому гармон╕юють майже вс╕ елементи: мова, розм╕р, тема, композиц╕я. В його строф╕ часто оч╕кують почути ритм ╕ метр, ╕ це збива╓ з пантелику: в╕рш зда╓ться нер╕вним ╕ кульгавим. У його тем╕ часто намагаються углед╕ти посл╕довний переказ якогось сюжету, ╕ це також збива╓ з пантелику: тема зда╓ться нер╕вною ╕ плутаною. Мова ╕ в╕рш, звичайно, не те саме, що кам╕ння, дерево чи фарби: ïх можна почути чи прочитати лише у часов╕й посл╕довност╕, тож будь-яка поема, що м╕стить героïв ╕ под╕ï, потребу╓ також ╕ деякого опов╕дного елементу. Тим не менш, метод ╕ структура "Беовульфа" при вс╕х обмеженнях под╕бного поетичного жанру нагадують радше скульптуру чи живопис. Перед нами симфон╕я, а не мелод╕я".

На концепц╕ю р╕вноваги працюють нав╕ть поетичн╕ вставки, п╕сн╕ скопа: сюжети про С╕гемунда, убивцю дракона, ╕ нег╕дного конунга Геремода, як зазнача╓ у п╕сляслов╕ до нашого видання Катерина Шрей, "...слугують певним стандартом для пор╕вняння ╕з Беовульфом. (...) В еп╕зод╕, що стосу╓ться Ф╕нна (рядки 1070-1158), ми д╕зна╓мося про напружене перемир'я м╕ж данами ╕ фризами, яке почина╓ться ╕ завершу╓ться кровопролиттям. ╤стор╕я про п╕дступну королеву Модтр╕то (рядки 1931-62) править за тло для доброï ╕ розважливоï Г╕╜д" (к╕нець цитати).

Не втомилися? Тод╕ побалака╓мо власне про видання ╕ переклад.

Окр╕м самого перекладу ╕ коментарю "В╕д перекладача" Олени О'Лур, книга м╕стить вищезгадане "П╕сляслово до першого украïнського перекладу "Беовульфа"" за авторством Катерини Шрей - наукового редактора видання, доктора наук, професора факультету англ╕йськоï л╕тератури Ун╕верситету Маршалла (Гант╕н╜тон, Зах╕дна В╕рджин╕я). З п╕сляслова допитливий читач може д╕знатися б╕льше про сам тв╕р ╕ його культурне тло, про особливост╕ давньоангл╕йськоï мови ╕ л╕тератури, а також про деяк╕ сучасн╕ трактування поеми та ïï героïв. Кр╕м того, до видання додано вичерпн╕ перекладацьк╕ коментар╕ до тексту, опис ╕люстрац╕й, генеалог╕ï, б╕бл╕ограф╕ю до питання, а ще дуже красиву мапу ╢вропи на початок VI стол╕ття.

Тепер дозвольте к╕лька сл╕в про переклад як такий.

Проблему передач╕ розм╕ру давньоангл╕йського ал╕терац╕йного в╕рша (чотири╕ктного, тобто чотиринаголошеного тон╕чного розм╕ру) засобами украïнськоï мови я, не будучи фах╕вцем ╕з поез╕ï, нав╕ть не зач╕патиму: все сказано у коментар╕ пан╕ О'Лур. Скажу лише, що так╕ засоби, як це не дивно, таки в╕днайшлися: "адже ма╓мо в украïнськ╕й ╕ рос╕йськ╕й поез╕ï вс╕ метричн╕ р╕зновиди тон╕чного в╕рша: ╕ дольник (який ще не в╕д╕рвався в╕д силабо-тон╕ки), ╕ тактовик, ╕ акцентний в╕рш (це вже "чиста" тон╕ка)"; "Щодо розм╕ру, то найдоц╕льн╕шим мен╕ все-таки здався виб╕р Тихомирова (подво╓ний дво╕ктний дольник), лише без акцентних вставок"[7]. Наберуся нахабства ╕ додам в╕д себе, що рос╕йський переклад Володимира Тихомирова з лексичноï точки зору значно ближчий до букви ╕ духу ориг╕налу, н╕ж ╕нш╕ рос╕йськ╕ переклади "Беовульфа", а давньоангл╕йськ╕ переклади Бориса Ярхо ц╕кав╕ х╕ба що з суто академ╕чноï позиц╕ï.

Але що ж то за гаспидська ал╕терац╕я, без якоï давн╕ германц╕ не уявляли соб╕ поез╕ï? Це такий фонетичний прийом, який, до реч╕, притаманн╕й ╕ наш╕й л╕тературн╕й традиц╕ï, а саме: сп╕взвуччя приголосних чи груп приголосних. Германська ал╕терац╕я, "штабрайм", як для поез╕ï скандинавських скальд╕в, так ╕ для англосаксонськоï поетичноï традиц╕ï, ╓ тою умовою, на як╕й взагал╕ трима╓ться в╕рш, ╕ викону╓ приблизно ту ж функц╕ю, яку для нас викону╓ рима. В нин╕шньому переклад╕ ал╕терац╕я поста╓ у своïй метричн╕й функц╕ï, будучи закр╕пленою за переднаголошеними приголосними. Помилу╓мося на оберемок красномовних приклад╕в (сп╕взвучн╕ приголосн╕ вид╕лено мною):

"лодь володаря, // льодом укрита. // ╤ на лоно лод╕ // любого конунга..." (30);

"В╕д мандр╕в його // мудр╕ муж╕ // в╕дмовляли мало, // хоч ╕ милий в╕н був ïм" (200);

"на берег вибравшись, // ведери лодь свою // причалили - брязкали // брон╕ кольчужн╕, // бо╓кошул╕, - // Богов╕ дякують, // що полегшив §м подорож // упоперек хвиль" (225);

"якщо злам взагал╕ // у зл╕ настане // ╕ по лихах колись // полегша над╕йде" (280);

"Стро╓м ╕шли вони - // стежка вела ïх, // мощена бруком. // Брон╕ блищали" (320);

"буребоïв йому // боятися з боку" (595);

"чув непорушне // р╕шення Беовульфа. // Ратники - в рег╕т, // р╕ч звучала // весело вельми! // Веальгтеов вийшла, // дружина Грот╜ара, // у ╜речност╕ пильна" (610);

"розпов╕дь ринула // п╕д рок╕т арфи" (1065);

"...броня нагрудна // ╕ гривна - теж; // г╕рш╕ ратники // гарбали вбитих // п╕сля жнив кривавих, - // укривали побоïще // загибл╕ ╜еати. // Гам╕рно в зал╕" (1210);

"та, що мешкати мала // у моквах жахних" (1260);

"Той гендель недобрий, // як обидва племен╕ // платять навза╓м // життями друз╕в. // Древн╕й конунг, // сивий воïтель, // у серц╕ сво╓му // смутен був" (1305);

"...останн╕ пагони // поган╕ тоï, // погрязлоï в зл╕" (2005);

"Врешт╕ утрет╓ // враг людський, // почварний дракон, // чвар замислювач..." (2685).

╤ не можу в╕дмовити соб╕ у задоволенн╕ привести дотепну ал╕терац╕йну ╕мпров╕зац╕ю за авторством Олени О'Лур ("Беовульф". Льв╕в. Астроляб╕я. 2012. Стор╕нки 158-159):


Грот╜ар нагримав

на грид╕в своïх,

гр╕зно по столу

грюкнувши берлом:

"Не вчились ви грамоти,

груб╕ мужлани,

ваш╕ груди розхристан╕,

гриви нечесан╕,

погрязли по вуха ви

у гр╕шних д╕яннях,

грабувати

гради вподобали,

гор╕лкою гр╕╓тесь,

нагр╕вши здобич╕,

не гребу╓те

грою у карти,

грошей вам треба,

гривень ╕ доляр╕в, -

вженете мене в гроб ви,

хай гр╕м вас поб'╓, -

а я, нещасний

нащадок Геальфдене,

грошей не маю

для грид╕в своïх!"


Вт╕м, при вс╕й поваз╕ до титан╕чноï прац╕, зд╕йсненоï перекладачем, мушу таки поставити питання про доц╕льн╕сть використання деяких архаïчних сл╕в специф╕чно украïнськоï лексики, що, на мою думку, дещо дисонують ╕з п╕вн╕чногерманською пал╕трою. ╤ коли так╕ слова, як "гридь" або "царство" ╕ пох╕дн╕ в╕д них можна списати на рахунок традиц╕йних кл╕ше, що ними змальову╓ться аристократична, придворна картина архаïчного сусп╕льства (а нема п╕дстав вважати, що двори Володимира ╕ Ярослава Рюрикович╕в принципово р╕знилися в╕д двор╕в Хротгара чи нав╕ть Альфреда Великого), то "клейноди" (у значенн╕ "скарби, трофеï"), "пахолки мужн╕", "приходько" ╕ оте " - Чолом тоб╕, Грот╜аре!", яким Беовульф в╕та╓ старого конунга, викликають асоц╕ац╕ï з козацькими культурними кодами час╕в Реч╕ Посполитоï. Це ма╓ дещо кумедний ефект: так ╕ постають перед очима сувор╕ в╕к╕нги у шароварах ╕ з оселедцями на чол╕ з отаманом Беовульфом чи пак Бджолововчиком. ╤ той факт, що, наприклад, франки та ╕рландськ╕ воïни справд╕ носили майже козацьк╕ оселедц╕, а в╕к╕нги ╕нод╕ вбиралися у так╕ широк╕ штани, схож╕ за фасоном на шаровари, ситуац╕ï не ряту╓.

Два слова за "приходька". У строф╕ 2225 так названо вт╕кача, що вл╕з до драконовоï печери (в ориг╕нал╕ secg synbysig, досл. "муж нещасливий") - враховуючи досить виразне зменшувальне, зверхньо-жал╕сливе емоц╕йне забарвлення цього слова, переклад абсолютно доречний: дядьков╕ таки прийшлося непереливки. А от щодо строфи 1805, в як╕й "приходьком хоробрим" названо Беовульфа, маю великий сумн╕й щодо доречност╕. По-перше, Беовульф - героïчна постать, такий соб╕ ранньосередньов╕чний лицар, це у кращому випадку "прибулець", "блукач" тощо, але, даруйте, н╕який не "приходько" (ще б його "забродою" чи "зайдою" нарекли). По-друге, якщо я в╕рно зрозум╕в ориг╕нал, wolde, пох╕дна форма в╕д wealdend, означа╓ "владика", "король", "ватажок" (у рос╕йському переклад╕ Тихомирова - "вождь"). Але, не будучи фах╕вцем з давньоангл╕йськоï, можу ╕ помилятися.

Виклика╓ питання ╕ доречн╕сть вжитку сл╕в "диявол" ╕ "демон" на позначення Гренделя. Так, у строф╕ 100 про нього сказано: "feond on helle. // Wæs se grimma gæst", себто "ворог ╕з пекла. Був то темний г╕сть"; у переклад╕ О'Лур: "Диявол ╕з пекла. // То гр╕зний демон"; у строф╕ 150: "þætte Grendel wan // hwile wið Hroþgar, // heteniðas wæg", у нин╕шньому переклад╕: "як демон суперничав // довго ╕з Грот╜аром, // загрозу н╕с"; у строф╕ 425 "ðing wið þyrse" - "з╕йдуся з турсом" (цебто з велетнем-людожером, тролем, як на те п╕шло, але не з "демоном" нин. перекладу); у строф╕ 1270: "helle gast" - "пекельний г╕сть/дух" ("пекельний демон" нин. перекладу); у строф╕ 1345: "ellorgæstas" - "чужинних дух╕в/╕стот" ("чужинних демон╕в" нин. перекладу); у строф╕ 1355: "dyrnra gasta" - "темних дух╕в/╕стот" ("демон╕в темних" нин. перекладу) тощо.

Диявол таки в ориг╕нал╕ присутн╕й ("deofla"). Але яка виникла потреба робити "демона" з "ворога" ("feond") ╕ з вар╕ант╕в слова "gæst" - я так ╕ не зрозум╕в. Адже, як зазначав у вищенаведен╕й статт╕ Толк╕╓н, "у "Беовульф╕" feond означа╓ все ще "ворог" ╕ використову╓ться стосовно, скаж╕мо, до Беовульфа ╕ В╕глафа як супротивник╕в дракона".

Друге наведене поняття, gæst, не так просто нада╓ться до адекватного перекладу. В межах сталоï п╕вн╕чногерманськоï м╕фопоетичноï традиц╕ï так можна називати як потойб╕чну ╕стоту (пор. англ. ghost та н╕м. Geist), дух, привид, так ╕ гостя, а част╕ше - чужинця, який за лог╕кою м╕фу також може мати стосунок до зловорожих сил; на думку деяких л╕нгв╕ст╕в, ц╕ слова ростуть з ╓диного кореня. Але. Привид╕в у сучасному розум╕нн╕ (безт╕лесних дух╕в) давньогерманська традиц╕я не зна╓. Дуже кумедно, коли, наприклад, специф╕чне ╕сландське слово ðraugur на позначення повсталого з могили мерця перекладають отим 'привидом'. Посилаючись на авторитет Толк╕╓на: "В будь-якому випадку сучасн╕ ghost ╕ spirit [дух, привид] у якост╕ перекладу не годн╕. Найближчий екв╕валент - слово creature [тварюка, ╕стота]".

Але так само мало, на мою думку, придатне слово "демон" у низц╕ випадк╕в через його прозор╕ християнськ╕ асоц╕ативн╕ конотац╕ï (вже не кажучи про паралел╕ з елл╕нськими "демонами"). Християнство св╕ту "Беовульфа" - досить специф╕чне. Цей св╕т носить ще багато стародавн╕х язичницьких маркер╕в, що створюють особливу емоц╕йну атмосферу далеких, назавжди втрачених час╕в.

Отим-то, як не парадоксально це звучить, "Беовульф" може зац╕кавити сучасного читача. Мен╕ вже доводилося писати про виразну трансформац╕ю, якщо не редукц╕ю, героïчного модусу в сучасн╕й ╓вропейськ╕й культур╕ (до якоï ми щосили пнемося, чи пак ╕нтегру╓мося). М╕ж тим майже уся масова культура Заходу все ще (за ╕нерц╕╓ю? чи за основним псих╕чним ╕нстинктом, потягом до архетип╕в?) використову╓ героïчний модус. ╤нод╕ - ц╕лком прийнятно, част╕ше - у прим╕тивних формах культу альфа-самця (м╕фологема супермена). Власне, вся наша масова культура вчить нас одноï дуже простоï штуки: в╕др╕зняти добро в╕д зла, чистоту в╕д скверни. Диктат постмодерного дискурсу за останн╕ два-три десятил╕ття майже н╕велював цей наш основний псих╕чний ╕нстинкт. Вс╕ от╕ толерантност╕ щодо терорист╕в ╕ просто хул╕ган╕в чужоземного походження, до наркоман╕ï, от╕ проникненн╕ сп╕ч╕ на тему "той, хто розд╕ля╓ св╕т на нас ╕ них, знаходиться серед них", ╕ поступове в╕дмирання традиц╕йноï м╕сцевоï ментально-повед╕нськоï матриц╕, - це н╕ що ╕нше, як прикрий насл╕док дифуз╕йних процес╕в у масов╕й (╕ не лише) культур╕.

М╕ж тим, на сюжетному р╕вн╕ "Беовульф" також в╕дтворю╓ основний культурогенний м╕ф ╕ндо╓вропейц╕в: перемогу св╕тосяйного громовержця над потворним хтон╕чним зм╕╓м. ╤ принципова в╕дм╕нн╕сть ╕з сучасним героïчним дискурсом поляга╓ лише у тому, що ми певн╕: хай наш герой нав╕ть ╕ загине, але зрештою "все буде добре". Тод╕ як авдитор╕я "Беовульфа" (╕ давньогерманськоï культури загалом) чудово розум╕ла, що - н╕, не буде, що зрештою "вс╕ загинуть", але це буде до б╕са славетна загибель.

За тим, користуючись нагодою, хочу висловити подяку видавництву "Астроляб╕я", авторов╕ перекладу Олен╕ О'Лур, науковим редакторам видання Катерин╕ Шрей ╕ Олегов╕ Фешовцю, рецензентам Леон╕дов╕ Рудницькому ╕ Максимов╕ Стр╕с╕ й, last not least, упорядников╕ ╕люстративноï частини Дмитров╕ Павлову. ╤ дозвольте завершити цю опов╕дь в╕сою:


В добрую путь,

муже ╜еатський,

владарю ведер╕в,

дорогою лебед╕в,

р╕вниною хвиль,

кр╕зь мореструми

в далек╕ краï.

Випаде суджене.

Скальд ск╕нчив слово.


Прим╕тки:


) Отже - як дани

здавна звитяжили,

конун╜и славн╕,

наслухались ми,

як героï

хоробр╕сть являли! (пер. Олени О'Лур)


) Так уже ведеться: себе не похвалиш, ходиш, як хворий... :)


)себто за 66 рок╕в до пад╕ння англосаксонськоï Британ╕ï як такоï - ач, встигли, ще б трохи ╕ не було би нам н╕якого 'Беовульфа'...)


)Цит. за: Дж.Р.Р. Толкиен. Чудовища и критики. М. АСТ. 2007 // "Беовульф": чудовища и критики, пер. М. Артамоновой (рос╕йською)


)"велети, й ельфи, // й пекельн╕ духи" ("Беовульф", 110)


)"життя лине: все мина╓, життя ╕ св╕тло також"


)Олена О'Лур. "В╕д перекладача" у нин╕шньому виданн╕