# Випадковий брат

Галина Викторовна Гайдученко

Як в iндiйському кiно: я видаково знайшла брата...

ВИПАДКОВИЙ БРАТ

ОПОВIДАННЯ

(25 сiчня 2026 року)


Свiтла у басейнi не було, тому комп'ютери не працювали. Усiх клi╓нтiв спiвробiтники записували в зошит, позначали час початку, а пiсля закiнчення плавання ставили навпроти прiзвищ "пташку". Я вийшла з роздягальнi i пiдiйшла до столу адмiнiстратора, щоб вiдзначитись.

- Гайдук Юрiй Вiкторович! - Почула я.

Попереду стояв високий стрункий хлопець iз русявим волоссям.

- Цiкавенько! - Вигукнула я. - А я Гайдук Юлiя Вiкторiвна! Подвiйнi тезки виходить - i за прiзвищем, i по батьковi.

Хлопець обернувся i подивився на мене блакитними очима, такими ж, якi я щодня бачу у сво╓му дзеркалi. I взагалi, весь вiн був якийсь знайомий.

- I я Гайдук! - Пiдiйшов хтось ззаду. - Тiльки мене звуть Андрiй Володимирович. - Цей був теж русявим, але з сiро-болотними очима.

- Як у iндiйському кiно! - Розсмiялася я. - Ще виявиться, що ви мо╖ брати!

- А що, все може бути! - Посмiхаючись пiдтримав мою думку Андрiй.

- А давайте сядемо ось тут, у кафетерi╖, i з'ясу╓мо, хто ми одне одному! - Запропонував Юрiй.

Ми пройшли в кафетерiй басейну, зайняли столик бiля вiкна i мовчки дивилися одне на одного.

- Нi в кого нема╓ яко╖сь особливо╖ родимки чи ще чогось такого? - Запитала я.

- Начебто, нi... За зовнiшнiми ознаками нiчого точно сказати не можна. - Переводячи погляд з мене на Андрiя i на-

зад, пробурмотiв Юрiй.

- А давайте зробимо аналiз ДНК! - Вигукнув Андрiй.

- Щоб робити аналiз ДНК, потрiбнi вагомi причини, а у нас ╖х нема╓. - Заперечила я. - Давайте з'ясу╓мо, хто чим займа╓ться, може, знайдемо точки дотику.

- Я закiнчив медичний, зараз проходжу ординатуру в обласнiй. - Першим розпочав Юрiй.

- А сам мiсцевий? - Вирiшила уточнити я.

- Нi, я з Вiнницi. Мо╖ батьки там живуть, а сюди при╖хав до iнституту вступати, от поки що i залишаюся.

- А я тут живу iз самого народження. Теж з мамою та татом. Закiнчила iноземну мову, викладаю англiйську в приватнiй школi.

- А я iз села Кальня, Хмельницька область, Деряжнянський район. Поступив тут у технiчний, закiнчив, зараз ми на 3-D принтерах деталi до дронiв друку╓мо. Мiй батько на фронтi, а мама так у селi i лишилася.

- Так... Поки нiчого схожого не видно... Може, у нас батько спiльний? Ти якого року народження? - Повернулася я до Юрiя.

- 1998-го, менi нещодавно двадцять шiсть виповнилося.

- А де на час твого народження перебували тво╖ батьки?

- Та там у Вiнницi i перебували, i тато, i мама. I нiкуди не ви╖жджали!

- А мiй тато в цей час був в Iспанi╖, пiдробляв на будiвництвi... Отже, зустрiтися з тво╓ю мамою нiяк не мiг... Слава богу, батьки у нас рiзнi!

- А ти якого року? - Запитав мене Андрiй.

- Я ровесниця столiття, народилася у сiчнi двотисячного.

- А я з 1999-го. Все життя, поки сюди не при╖хав, прожив у Кальнi, мо╖ батьки також. Батько, щоправда, ще в армi╖ служив.

- Де? - Вигукнули ми з Юрi╓м, практично, в один голос.

- Пiд Харковом, забув, як селище називалося.

- Мо╖ там не були.

- Мо╖ також.

- Виходить, за батькiвською лiнi╓ю ми не перетиналися. Батьки нашим мамам не зраджували. - Полегшено зiтхнула я.

- Мiй, може, й зраджував. У нього така фiлософiя - чоловiк повинен розсiяти сво╓ насiння по всьому свiту. Мати цю його фiлософiю час вiд часу качалкою вибива╓.

- Але ж до нас це не стосу╓ться! - Обiрвала я його. - Що ще можна проаналiзувати? Може, про дiдусiв згада╓мо?

- Я свого не знаю. Кажуть, вiн закiнчив медичний i його направили до селища мiського типу Меджибiж, де на той час жила моя бабуся. При╖хав увесь такий мiський, високий, з чорним кучерявим волоссям, з пекучими карими очима. Влаштувався у полiклiнiку на околицi селища. За дiвчатами не бiгав, а от замiжнiх молодух не пропускав. Бабуся тодi замiжня була, але теж не встояла. А коли в не╖ народився чорнявий син, ╖╖ чоловiк вiдмовився забирати ╖╖ з пологового будинку i записувати на сво╓ прiзвище. Сказав:

- Вiд кого народила, те прiзвище хай i да╓! - А сам зiбрав речi та по╖хав кудись на Урал.

От бабуся i дала йому прiзвище Гайдук, назвала Вiктором, а по-батьковi теж вiд того доктора дала - Дем'янович.

- Ой, мого тата теж Вiктор Дем'янович звуть! Повнi тезки - Гайдук Вiктор Дем'янович! - Сплеснула я долонями.

- А мiй - Гайдук Володимир Сергiйович. - Вставив Андрiй. - Ти розповiдай, що далi було?

- А далi в селищi почали народжуватися чорнявi дiти. I хоча бiльше нiхто не розлучався, лiкар втiк, не залишивши нiкому сво╓╖ адреси.

- А як мати, ну, тобто, бабуся? Одна, з дитиною на руках?

- Спочатку до не╖ намагалися пiдкочувати мужики, мовляв, дала одному, дасть й iншим. Але якось вона таке влаштувала, що бiльше нiхто не чiплявся.

- А що ж вона такого могла влаштувати? - Поцiкавився

Андрiй.

- Ну, прийшов до не╖ один чоловiк, почав чiплятися прямо у дворi. Вона схопила вила, що стояли бiля сараю, i на нього! Притиснула вилами до стiнки, вiн репету╓, народ став збиратися... У бабусi там у Меджибiжi одноповерхова околиця була, всi знали одне одного. Кричать:

- Вiрко, вiдпусти його, вiд грiха подалi!

А вона:

- Не вiдпущу, доки його дружина не забере! Нехай усi бачать, що я чужих мужикiв не вiдбиваю!

Прийшла його дружина, бабуся вила прибрала i сказала:

- Так усiм i передайте; до мене пiдкочувати не можна!

Бiльше до не╖ нiхто й не чiплявся, всi ╖╖ поважали i сина ╖╖ байстрюком не називали. Мiй тато навiть зiбрав ватагу Чорних Гайдукiв - пацанiв приблизно одного вiку з таким же чорним кучерявим волоссям i карими очима. Вони особливо не бешкетували, але якщо когось iз них ображали, всi╓ю ватагою давали прочухана, казали:

- Запам'ятай та iншим розкажи: Чорних Гайдукiв чiпати не можна!

А потiм, коли батько вирiс, вiн пере╖хав до Вiнницi, закiнчив будiвельний, одружився. А коли я народився, вiн i бабусю до нас забрав.

- А чому ти не чорний, як тi Чорнi Гайдуки? Чому русявий? - Встряг у розповiдь Андрiй.

- А у мене i бабуся, i мати свiтлi, з блакитними очима, я у ╖хню породу вдався.

- Ось i знайшлася точка дотику. Задумливо пробурмотiла я. Мiй дiдусь розповiдав щось схоже, але пiд iншим кутом зору...

- Розповiдай! - Пiдбадьорив мене Андрiй.

- Ну, з чого б почати... Моя бабуся розповiдала, що до них до Хмельницько╖ мiськлiкарнi вiн потрапив улiтку 1998-го. При╖хав iз селища Меджибiж, куди був направлений пiсля iнституту. Вона тодi теж тiльки починала працювати педiатром. Вiн увесь такий високий, стрункий, чорнявий, кучерявий... Та ще таке незвичне iм'я - Дем'ян Мартинович.

- От-от! Мого зниклого дiда теж Дем'ян Мартинович звали! - Подався вперед Юрiй.

- А мого - Сергiй Миколайович. - Вставив Андрiй.

- Ну то й що? Вже ясно, що твiй нiяким боком до нас не стосу╓ться! Продовжуй, Юлечко!

- Ну, бабуся, як i багато хто, закохалася в нього... У не╖ батько був полковником, коли знайомився з Дем'яном, так суворо на нього подивився i сказав:

- Ти врахуй, я Афган пройшов, менi нiчого не страшно, але якщо мою Юльку образиш!

I от дiдусь, тобто Дем'ян Мартинович одружився з мо╓ю бабусею. А за рiк у них народився мiй тато, його назвали Вiктором.

- Як i мого - Вiктор Дем'янович Гайдук.

- Збiг? Не думаю... - Голосом якогось телеведучого прокоментував Андрiй.

- Дiдусь спочатку цiлком нормальним був, але потiм почав зраджувати бабусi. Кiлька разiв вона його прощала, вiн казав, що бiльше нiколи не буде, але потiм його знову застукували... Нарештi, коли мо╓му татовi було рокiв дванадцять, вони розлучилися. Дiдусь по╖хав до Криму, влаштувався там лiкарем до санаторiю... Тата на лiто брав до себе, навiть мене до нього кiлька разiв возили. А коли Крим захопили, ми з ним втратили контакти.

- А що вiн розповiдав? Який у нього був кут зору? - Нагадав Юрiй.

- Менi тодi було тринадцять рокiв. Я при╖хала до нього у Мiсхор сама, без батькiв. Вiн менi видiлив кiмнатку в санаторi╖, поруч зi сво╖м кабiнетом, я харчувалася в санаторнiй ╖дальнi, цiлi днi проводила на пляжi. Iнодi ми з ним гуляли околицями. Якось я помiтила:

- Дiду, тобi скiльки рокiв? Ти чому жодно╖ жiнки не пропуска╓ш, так i роздяга╓ш кожну зустрiчну очима!

- Ех, Юлько! Це зараз я тiльки очима, а ранiше... Ще пiсля iнституту, коли мене в селище Меджибiж Хмельницько╖ областi направили, я такого начудив!... Мiсцевi мужики зiбралися, чоловiк двадцять, а то й бiльше. Хто зi штахетиною, хто з цiпком, хто з вилами - i до мене у лiкарню. А я жив на квартирi бiля лiкарнi, як побачив у вiкно, що йдуть бити, схопив портфель, засунув туди грошi та документи - i у вiкно! Городами побiг до траси, а вони побачили - i за мною! Я пригальмував якусь машину i помчав до Хмельницького. Вже туди менi потiм трудову книжку вислали.

- Так, щось у цьому родi й бабуся розповiдала... Виходить, що ми з тобою, Юлечко, двоюрiдний брат i сестра!

- А я? - Розгублено глянув на нас Андрiй.

- А ти просто однофамiлець! Тож, до побачення! Дай братовi iз сестрою поговорити!

Андрiй неохоче пiдвiвся i поплентався до виходу.

- Ну, а ти як? - Запитала я. - Теж такий гультяй, як дiд?

- Нi, я дотримуюсь сiмейних цiнностей. Ось, незабаром одружуюся. Весiлля у вереснi буде. Ти приходь! Я тобi адресу дам... I телефон, будемо телефонувати! Як-не-як брат i сестра!

- Двоюрiднi! - Уточнила я. - У нас батьки - рiднi брати, хоч i тiльки по батьковi... Ой, а вони ж один про одного нiчого не знають!

- Треба ╖х познайомити! Треба ж - обидва Гайдуки Вiктори Дем'яновичi! Ось на весiлля всi разом i приходьте! Ми з Настею, мо╓ю нареченою тут, у Хмельницькому житимемо. А потiм при╖жджайте до нас у Вiнницю! До мо╖х батькiв! Треба ж - такий випадок!

- Отже, випадковий брате, до побачення!

- До зiдзвону, сестричко! А аналiз ДНК ми все одно зробимо! - Вже вiд дверей озирнувся вiн.