# Сиджу та згадую-1: Те, що було до мене

Галина Викторовна Гайдученко

Книга "Сиджу та згадую" - про мене, реальне життя мо╖х батькiв та iсторi╖ бiльш далеких предкiв, написана за спогадами та документами. Частина перша - це спогади про мо╖х предкiв.

СИДЖУ ТА ЗГАДУЮ


Частина 1

ТЕ, ЩО БУЛО ДО МЕНЕ


Пам'ять у всiх влаштована по-рiзному. Однi пам'ятають себе вiд народження, iншi - рокiв iз чотирьох-п'яти, третi вже зi школи. Моя пам'ять влаштована так, що я багато чого пам'ятаю майже з самого народження. Саме тому я вирiшила написати iсторiю сво╓╖ сiм'╖. Поки ще жива i все пам'ятаю.

Iсторiю свого роду треба знати. Добре, коли вда╓ться зiбрати уривчастi спогади в ╓дину розповiдь, тодi i дiти, i онуки, i правнуки можуть поринути у тi далекi часи, уявити життя сво╖х предкiв.

Ну а стороннi читачi через повну загадок та пригод iсторiю нашо╖ родини можуть поринути у минулi епохи, уявити собi життя колишнiх поколiнь.

Ця книга - про мене, реальне життя мо╖х батькiв та iсторi╖ бiльш далеких предкiв, написана за спогадами та документами.

Звичайно ж, те, що було до мене, я пам'ятати нiяк не можу. Але я пам'ятаю розповiдi та спогади мо╖х бабусь, дiдусiв, мами, тата, родичiв мого чоловiка та його спогади... Все це да╓ можливiсть вiдновити картину нашого роду. А ще фотографi╖. Зараз, коли бiльшiсть людей фотографуються на смартфони, вони, у кращому разi, створюють фотоальбоми на комп'ютерi. Але це неможливо порiвняти з картонними прямокутниками старих фотографiй...

ЛАБИРИНТАМИ ТАТОВОГО РОДУ

Загадки прiзвища.

Моя бабуся Таня, татова мама, народилася в Москвi в сiм'╖ машинiста по╖зда... Так нам розповiдали. Але з домашнiх розмов та спогадiв вимальовувалась дивна картина. Цей звичайний робiтник мав два двоповерховi будинки - один у Москвi, а другий, лiтнiй - у селi Полонне Хмельницько╖ областi. Туди сiм'я ви╖жджала на все лiто, як на дачу. Дружина в нього не працювала, маючи шiстьох дiтей, займалася з ними музикою, рукодiллям та читанням лiтератури. У них були куховарка i няня-поко╖вка. Взимку цей робiтник ходив у довгiй до п'ят вовчiй шубi, в капелюсi та з палицею. Йому належали акцi╖ залiзнично╖ кампанi╖, паровоз та частина залiзницi... Дивна картина для робiтника?

Коли ми дивувалися, нам казали, що так жили усi робiтники до революцi╖. А коли питали, навiщо ж вони тодi робили цю саму революцiю, нам вiдповiдали, що вони хотiли зробити життя ще кращим... Такi були часи, необхiдно було мати робоче корiння.

Але одного разу, коли бабуся пiсля чергово╖ операцi╖ думала, що скоро помре i за нею, забравши ╖╖ з лiкарнi додому, доглядала татова старша сестра Тамара, яка працювала хiрургiчною медсестрою, вона ночами почала розповiдати ╖й, як все було насправдi. У цей час ми - я, моя молодша сестра Марина та двоюрiдний брат Петя - тимчасово жили в не╖. Так я вже влаштована, що коли розповiдають щось цiкаве, я спати не можу, я пiдслуховую i запам'ятовую. I ось що я дiзналася.

Легенду про робочий статус Сергiя Суховерхова (чи Сухорукого?) вигадали пiсля революцi╖, коли на представникiв дворянства почалися гонiння. Саме тодi Сергiй Сухоруков став, згiдно з документами, Сергi╓м Суховерховим - машинiстом по╖зда. А насправдi вiн належав до древнього княжого роду Сухорукових, якi вели свiй родовiд ще вiд Рюриковичiв. У сiм'ях тодi було багато дiтей i не всi успадковували родовi ма╓тки i багатства. Сергiй Сухоруков належав до збiднiло╖ гiлки роду, а тому жив так скромно - лише два будинки та акцi╖ залiзнично╖ кампанi╖.

Тодi вночi бабуся попросила тiтку Тамару дiстати з яко╖сь книги документ. Це було Родове Древо. Бабуся хотiла передати його сво╖й старшiй дочцi, але та дуже злякалася - були радянськi часи, i за приналежнiсть до дворянського роду можна було постраждати. Вона сказала:

- Нi, я не вiзьму. Я боюсь. Та й що з цим робити не знаю. Ось при╖де Вiктор (мiй тато), вiддаси йому. Вiн у нас найрозумнiший, вiн розбереться.

Справдi, тато взяв цей документ i також зберiгав його у книзi. Менi вiн показав його у 1974 роцi, коли я навчалася у дев'ятому класi. Це був великий аркуш досить щiльного паперу з двоголовим орлом, портретами в овалах та безлiччю лiнiй. Ведучи пальцем по лiнi╖, що згиналася, розгалужувалася, перехрещувалася з iншими, вiн довiв ╖╖ до ствола - до Рюриковичiв. Вiн розповiдав про наших предкiв, але тодi я не прагнула запам'ятати все, думала, що для цього ще буде час. Папа сховав документ iз гербом та печатками в обкладинку вiд "Геометрi╖" Погор╓лова i поставив на книжкову полицю сво╓╖ домашньо╖ бiблiотеки, в якiй було понад п'ять тисяч книг. Бiльше цього документа я не бачила.

Потiм тато зi сво╓ю бiблiотекою пере╖жджав iз мiста до мiста та з квартири до квартири ще чотири рази. Пiсля кожного разу бiблiотека трохи рiдшала - вiн вiддавав деякi книги до бiблiотек. Можливо, з "Геометрi╖" документ перемiстився до яко╖сь iншо╖ книги. Коли тато помер, я намагалася вiдшукати родовiд, перерила безлiч книг у домi, але, зрозумiло, не все. Часу було замало, ми забирали маму з Одеси до Полтави, треба було продавати квартиру. Так i не знайшовши Родовiд, ми вiддали всi книги батьковому другу, який вивiз ╖х до однi╓╖ з бiблiотек Одеси.

Таким чином, хоча ми й не ма╓мо пiдтверджуючого документа, ми зна╓мо, що ╓ нащадками великого роду князiв Сухорукових, якi ведуть свiй родовiд вiд Рюриковичiв. Вiд цього роду нам дiсталася i спадкова хвороба - сильнi головнi болi та носовi кровотечi при зниженому тиску та недокрiв'╖. До речi, вiд бабусi з усiх ╖╖ десятьох дiтей це захворювання перейшло тiльки до мого тата, а з усiх ╖╖ численних онукiв - тiльки до мене. Успадкував його i мiй син, а от мо╓му онуковi вже нiчого поганого, дякувати Богу, не дiсталося.

У сiм'╖ розповiдали, що один з наших предкiв приймав участь у росiйсько-турецькiй вiйнi 1806-1812 рокiв i привiз iз Туреччини, нiбито викравши з гарему самого султана (хоча я в цьому сумнiваюся), собi дружину. З того часу всi нашi родичi по цiй лiнi╖ були смаглявими, з чорним волоссям i пекучими карими очима.

До революцi╖.

Як же мешкала родина Сергiя Сухорукова до революцi╖? Працював вiн, виявля╓ться, не машинiстом, а доглядачем гiмназiй - це щось подiбне до теперiшнього працiвника МiськВНО. Його зарплати та надходжень вiд акцiй вистачало на утримання двох двоповерхових будинкiв, дружини з шiстьма дiтьми, куховарки та поко╖вки.

Сiм'я була iнтелiгентна, прогресивна, тому виступала проти самодержавства за буржуазну революцiю. Так, пiсля 9 сiчня 1905 року (Кривава Недiля), коли в Росiйськiй Iмперi╖ вiдбувалися революцiйнi подi╖, у пiдвалi московського будинку Сергiя Сухорукова було встановлено друкарський верстат i друкувалися революцiйнi листiвки. Бабуся Таня, друга дочка у сiм'╖, народилася 25 сiчня 1905 року. Коли в будинку проводили обшук, мама сховала кiлька пачок готових листiвок у пелюшки новонароджено╖ дочки i сидiла на стiльцi, поставленому на килимку, пiд яким був люк у пiдвал. Обшук проводився поверхово, не надто ретельно, з повагою до дворянсько╖ особи, тому анi листiвок, анi верстата полiцейськi не виявили.

Зрозумiло, свого народження та дитинства бабуся не пам'ятала. Про тi подi╖ вона знала з оповiдань батькiв. Докладнiшi спогади у не╖ вiдклалися з часу вступу до гiмназi╖.

У сiм'╖ було шестеро дiтей: старша сестра Серафима (приблизно 1900 року народження), потiм бабуся Тетяна (1905), потiм Галина (приблизно 1908), i сини - Сергiй (приблизно 1910) та ╢вген (близько 1913). Нещодавно, перебираючи старi папери, я знайшла конверт польово╖ пошти за 1944 рiк вiд Миколи Сергiйовича Суховерхова - так я дiзналася про ще одного брата бабусi Танi, але про нього нiколи нiчого не чула i його нiколи не бачила. Всi дочки Сергiя Сухорукова в молодостi були смаглявими, з темно-каштановим волоссям, з карими очима i дуже крутими, гарними вигинами тiла.

Сiм'я жила у двоповерховому будинку - на першому поверсi кухня, ╖дальня, вiтальня, санвузли, комори, на другому - спальнi та кабiнет батька. Сходи на другий поверх знаходилися по центру. Життя в Москвi текло розмiрено i звично. Вранцi всi снiдали. Потiм глава сiм'╖ йшов на роботу, а старшi дiти - до гiмназi╖. Приходили кухарка та поко╖вка. Мама з кухаркою вирушали за покупками, а поко╖вка залишалася з молодшими дiтьми та займалася прибиранням.

Раз на тиждень кухарка збирала в кошик брудну бiлизну i, дорогою на базар, здавала ╖╖ в пральню. Чисту бiлизну приносив посильний. Пройшовши з кухаркою продуктовими лавками, мама - моя прабабуся, вiдпускала ╖╖ готувати обiд, а сама йшла по крамницях. Без сумки, без грошей, з носовою хустинкою за рукавом або за рукавичкою. Якщо ╖й щось у крамницях подобалося, вона це купувала - просто просила принести додому. Приходила вона додому ближче до обiду, без нiчого. Купленi речi та рахунки потiм приносили посильнi. З речами розбиралася мама, а з рахунками - тато.

На обiд приходили всi i сiдали за великий круглий стiл у центрi ╖дальнi. Поко╖вка на той час, впоравшись зi сво╖ми справами, йшла. Кухарка подавала обiд, потiм мила посуд, готувала вечерю та йшла. За обiдом обговорювалися справи у гiмназi╖ та на роботi тата, якiсь громадськi та побутовi подi╖. Пiсля обiду тато деякий час вiдпочивав, а потiм знову вирушав на роботу. (Це яка ж мала бути обiдня перерва, щоб встигнути пiшки прийти з роботи, пообiдати, вiдпочити i знову пiшки повернутися назад?)

Мама та всi дiти йшли на прогулянку. Старшi могли зустрiчатись iз подругами, а молодших вигулювала мама. Бабуся розповiдала, що якось на прогулянцi на одному з будинкiв побачила табличку з написом "Пан Суховерхов". Тодi вони з подругою дуже смiялися - вона Сухорукова, а неподалiк живуть Суховерхови! Мабуть, саме звiдти потiм i з'явилося це прiзвище - Суховерхови.

Вечорами вся сiм'я знову збиралася разом. Батько читав газети чи книги, часто працював у сво╓му кабiнетi. Старшi дiвчата робили уроки, а потiм, пiд керiвництвом матерi, займалися рукодiллям: шили вручну сукнi, перешивали ╖х, переробляли, прикрашали новими деталями - грошей було не багато, а в однiй сукнi ходити довго було не можна, непристойно, одяг повинен був змiнюватися. Ще вони вишивали подушечки, серветки, скатертини тощо i самi шили собi туфлi-балетки.

Балетки були одноразовими, на один бал. Може, хтось i замовляв ╖х у майстрiв або купував готовi в магазинах, але бiльшiсть знайомих мо╓╖ бабусi так само все шили самi. Рукодiлля було звичайною справою для тодiшнiх дiвчаток, адже анi радiо, анi телебачення тодi не було. Для балеток робилася картонна пiдошва, обшивалася тканиною, верх нашивався з обрiзкiв красивих тканин, прикрашався бантиками чи бусинами... Пам'ята╓те, як у казцi дванадцять сестер-принцес ночами кудись зникали, а ранком у них виявлялися зношеними до дiр бальнi туфлi? Вони тому так швидко зношувалися, що були одноразовими.

Молодшi хлопчики вже вчилися читати i по черзi читали вголос якiсь книжки.

Жiноча гiмназiя, де навчалися Серафима, Тетяна i Галина, була навпроти чоловiчо╖. Багато вчителiв (переважно чоловiки, жiнки-вчительки тодi зустрiчалися вкрай рiдко), прочитавши урок в однiй гiмназi╖, на наступний йшли в iншу. Зустрiчалися хлопчики та дiвчатка тiльки на вулицi, де можна було лише привiтатись i кивнути одне одному, та на загальних балах. Але кокетувати та спiлкуватися за допомогою записок починали вже з п'ятого класу. Записки передавалися за допомогою вчителiв - засовувалися в ╖хнi портфелi, кишенi, за стрiчку капелюха i так далi. Хто i як домовлявся ╖х там шукати i звiдти дiставати, я не знаю. Думаю, вчителi чудово знали, що виступають у ролi листонош, але поблажливо ставилися до цi╓╖ гри.

Якось у жiночiй гiмназi╖ класнi дами влаштували для дiвчаток справжнiй допит:

- Зiзнайтесь, - Казали вони, - Вам за це нiчого не буде. Хто написав цей лист? Нам просто хочеться дiзнатися, хто так досконало володi╓ французькою?

А любовну записку французькою мовою написала моя тодi ще дванадцятирiчна бабуся Таня. Французькою вона володiла не краще за iнших, але... Ви читали "Вiйну та мир" Льва Толстого? Кiлька перших сторiнок роману майже повнiстю написанi французькою. Внизу сторiнок ╓ зноски - переклад на росiйську. Ось користуючись цими зносками, переписуючи потрiбнi фрази з французького тексту, бабуся й склала записку.

Звiсно ж, нiхто не зiзнався, i ╖╖ та╓мниця не була розкрита. Пiзнiше, коли вже я навчалася в шостому класi, я за цим методом писала записки (не любовнi, а так, щоб розважитись) латиною. Де я брала потрiбнi фрази? Iз "Трьох мушкетерiв" Олександра Дюма, з тi╓╖ частини роману, де Арамiс чита╓ д'Артаньяну свою дисертацiю.

Коли бабусi було дванадцять рокiв, сталася жовтнева революцiя 1917 року. Спочатку все було не так уже й погано. Гiмназi╖ продовжували працювати, вчителi продовжували викладати, дiти продовжували навчатись.

Через постiйнi носовi кровотечi та головнi болi бабуся часто впадала в депресi╖, вiд яких не хотiлося жити (по собi знаю). У п'ятнадцять рокiв, уявивши собi, що в не╖ нещасливе кохання, бабуся спробувала отру╖тися. Для цього вона випила пляшку оцту. Чомусь для цього вона посеред ночi вийшла зi сво╓╖ спальнi на сходи. Випивши майже пiвпляшки, вона закричала та впала. ╥╖ знайшли внизу, на першому поверсi, бiля пiднiжжя сходiв. ╥╖ врятували, хоча вона зазнала сильного опiку горла, i деякий час не могла розмовляти.

З 1922 року становище у Москвi помiтно погiршилося. Почалося цькування iнтелiгенцi╖. Мабуть, саме тодi Сергiй Сухоруков, перетворившись на машинiста Сергiя Суховерхова, вивiз дружину та молодших дiтей до селища Полонне Хмельницько╖ областi, де вони мали лiтнiй будинок. У цьому будинку вони й жили далi, як родина Суховерхових iз чотирма дiтьми. На той час Сергiю Сухорукову було вже далеко за сорок, i машинiстом по╖зда вiн так i не працював, засiвши в якiйсь конторi.

Сiмнадцятирiчна Тетяна Суховерхова, яка до цього часу закiнчила гiмназiю, пройшла у Полонному шести мiсячнi вчительськi курси i була спрямована Радянською Владою до Середньо╖ Азi╖ навчати грамотi тамтешн╓ населення.

У двоповерховому московському будинку залишилася лише найстарша з дочок - Серафима. У ньому вона прожила все сво╓ життя, нiкуди не ви╖жджаючи. Вона вийшла замiж, мала принаймнi двох дiтей, яке прiзвище носила, я не знаю. Я бачила цей будинок у 1967 роцi, коли ми ╖хали до Сибiру з пересадкою в Москвi. Середньостатистичний (за дореволюцiйними мiрками) будинок для однi╓╖ родини був подiлений на квартири: двi на першому поверсi та двi - на другому. Серафима жила у невеликiй квартирцi на другому поверсi, дверi вiд сходiв лiворуч.

Красень-ловелас.

Батько мого тата Дем'ян Мартинович народився 1889 року, мабуть, десь у Захiднiй Укра╖нi, яка тодi входила разом iз Польщею до Росiйсько╖ iмперi╖. Прiзвище у нього було Цимбалюк, але....

Цимбалюкiв у Захiднiй Укра╖нi стiльки ж, скiльки Iванових у Росi╖. Можливо, пiсля деяких подiй, про якi я розповiм пiзнiше, вiн змiнив сво╓ справжн╓ прiзвище на таке поширене.

Вiдомо, що його дiд, татiв прадiд, був повним Георгi╖вським кавалером, тобто мав чотири Георгi╖вськi Хрести першого, другого, третього i четвертого ступеня, якими нагороджували офiцерiв, що особливо вiдзначилися в боях, та нижнiх чинiв. Повний Георгi╖вський кавалер отримував добавки до зарплатнi (все вищi з кожним новим ступенем), а потiм i до пенсi╖. Вiн володiв невеликим ма╓тком у сiльськiй мiсцевостi, чудово ╖здив верхи, мав якiсь та╓мнi знання та вмiння, переданi йому вiд предкiв - козакiв-характерникiв.

За татовими розповiдями його прадiд був високим, смаглявим, з чорним кучерявим волоссям, все життя не втрачав стрункостi i навiть на старiсть мав бойовий характер. Помер вiн незадовго до революцi╖ у вiцi 120 рокiв. Тодi, у 120 рокiв, вiн, ще досить мiцний старий, пiшов пiшки до сусiднього села на весiлля. Там вiн з кимось посварився i навiть побився. Образившись на всiх, вiн пiшов з весiлля ранiше. Наступного дня його знайшли мертвим - вiн лежав на могилi сво╓╖ дружини, обiймаючи ╖╖. Дружина померла за пару десяткiв рокiв до цього.

Його онуку Дем'яну дiсталися чотири Георгi╖вськi Хрести, що зберiгалися в жерстянiй коробцi. Цi хрести Дем'ян Мартинович показував i мо╓му татовi.

На момент революцiйних подiй татовому батьковi, Дем'яну Мартиновичу, було вже 28 рокiв. Вiн пiшов у свого геро╖чного дiда - зрiст бiльше двох метрiв, смаглява шкiра, карi очi, чорне кучеряве волосся, бравi вуса. Вiн закiнчив медичний iнститут у Москвi i горiв iдеями революцi╖, брав активну участь у революцiйних подiях i воював "iз золотопогонниками" у Громадянську вiйну. У нього був улюблений кiнь, що пройшов iз ним через усю Громадянську. А завдяки високому росту, бравим вусам i вiйськовiй виправцi вiн мав славу невтомного ловеласа.

У 1920 роцi, у вiцi 31 року, вiн чомусь не повернувся до роботи лiкарем, а якимось чином (мабуть, завдяки сво╓му росту та мiцнiй статурi) потрапив в особисту охорону Ленiна. Приблизно в 1923 роцi вiн вчасно зрозумiв, що найближче оточення Ленiна, якого усунули вiд керiвництва i поселили в Горках, його травить, тож, пiсля його смертi знищуватимуть усiх, хто мiг щось бачити або про щось здогадуватися.

На наступне чергування вiн просто не з'явився. Вiн спалив усi сво╖ документи i вирушив до Середньо╖ Азi╖, яку Радянська Влада тодi ретельно обробляла агiтацi╓ю, освiтою та вiйськовою силою, щоб вона залишилася частиною Росi╖. Для цього туди вiдправляли дуже багато освiчених росiян, тому там було легко загубитися. До Середньо╖ Азi╖ вiн при╖хав уже пiд прiзвищем Цимбалюк i оголосив, що ╓ ветеринаром, але у революцiйних подiях втратив документи та диплом. Йому зробили новi документи (благо, тодi ще не було комп'ютерiв i всi документи виписувалися вручну).

Дем'ян мав багато старовинних книг з медицини, якi вiн всюди возив iз собою. Лiкуючи домашнiх тварин (у тi часи це були, в основному, конi та корови), вiн лiкував i людей. Причому, якщо траплявся дуже складний випадок, що загрожував пацi╓нтовi смертю, вiн вимагав, щоб спочатку хворого везли до лiкарнi i, якщо лiкарi давали письмову вiдмову вiд лiкування, посилаючись на його неможливiсть, приймався за лiкування сво╖ми методами.

Вдома вiн розповiдав, що ╖х навчали ставити точнi дiагнози за пульсом. Вiн знав понад сто видiв пульсу, захоплювався водолiкуванням, володiв якимись старовинними знаннями. Одну зi старовинних книг iз водолiкування я тримала в руках i навiть переглядала. Iнодi вiн робив дуже складнi операцi╖, яких офiцiйна медицина тодi ще не робила. Пiзнiше такими методами, досить жорстокими, вiн врятував ногу мо╓му батьковi Вiкторовi та руку його братовi Петру. Робив вiн удома навiть операцi╖ на мозку, а асистувати собi змушував свою старшу дочку Тамару, яка потiм, пiшовши з дому у шiстнадцять рокiв, стала операцiйною медсестрою. Але про це згодом.

Мо╖ бабуся та дiдусь зустрiлися в Середнiй Азi╖, в Ашхабадськiй областi. Норовлива, амбiтна, хоч ще й молода вчителька теж не змогла встояти проти бравого ветеринара, але зумiла настiльки заволодiти його думками, що вiн вирiшив одружитися. Вона знала, що ранiше прiзвище в нього було iнше, але яке саме, вiн так жодного разу i не сказав, хоча вона йому про iсторiю змiни свого прiзвища розповiдала. Незважаючи на рiзницю у 16 рокiв, вони незабаром одружилися.

Високий, красивий, розумний, харизматичний, з авантюрними генами в кровi, дiдусь i пiсля одруження не мiг залишити сво╓╖ схильностi до любовних втiх на боцi, часто зраджуючи бабусi, яка народила вiд нього десятьох дiтей. Через його любовнi пригоди, проти яких чомусь бунтували всi чоловiки, яким вiн зумiв наставити роги, родинi часто доводилося рятуватися втечею - пере╖жджати в iнше мiсце.

Розiйшовшись у серединi п'ятдесятих рокiв iз бабусею, дiдусь пере╖хав жити в якесь село Тернопiльсько╖ областi. Там вiн продовжував працювати ветеринаром, негласно лiкував людей i вважався у селi чаклуном.

Подейкували, що вiн умiв не тiльки зцiлювати людей i тварин, а й розсувати хмари i викликати дощ, а поглядом мiг пiдкорити сво╖й волi будь-кого. Вiн розраховував, як i його дiд, прожити 120 рокiв, але помер у дев"яносто.

Коли вiн захворiв, тато вирiшив забрати його до нас у Полтаву. Мама вiдмовитися не змогла б, але й дуже боялася тако╖ змiни в нашому життi, адже нашу родину вiн не визнавав. Дякувати Богу, до нас вiн так i не при╖хав. Доглядати його по╖хала старша сестра мого тата Тамара.

Вона розповiдала, що вмирати вiн дуже боявся, казав, що зробив у сво╓му життi багато такого, за що ТАМ доведеться вiдповiдати. Декiлька разiв на день просив Тамару, щоб вона його пробачила, але та так i не змогла цього зробити. (За що? Не знаю). Навпаки, батьковi, що вже не вставав з лiжка, вона сердито сказала:

- Пробачити тебе я нiколи не зможу! Так i помреш з усiм вантажем провини!

А коли вiн помирав, село накрила чорна хмара, вулицею пронiсся смерч, пiдняв дах на його будинку i з останнiм подихом вмираючого зник у небi. Пiсля цього хмари розiйшлися, i знову засяяло сонце.

У селi казали:

- Чаклун помер...

На той час вiн був сутулим стариганом, але смерть його знову випрямила - труну довелося замовляти довжиною 2 метри 40 сантиметрiв...

Схiд - справа тонка.

До Середньо╖ Азi╖ бабусю направили не одну. У школу невеликого Туркменського мiстечка при╖хали викладати росiйську мову три сiмнадцятирiчнi дiвчини, якi щойно закiнчили вчительськi курси. Усiх трьох поселили в одному будиночку за мiстом. Бабуся розповiдала, що пiсля холодно╖ Москви спекотний клiмат Туркменiстану був просто нестерпним. Щоб якось зменшити спеку, вони мочили простирадла та завiшували ними всю кiмнату. Простирадла висихали, забираючи частину спеки, i ╖х треба було мочити знову.

У двадцятi роки iнтелiгенцiя, на вiдмiну вiд робiтникiв i селян, ще могла слiдувати модi. А в жiночiй модi тодi були дуже вузькi довгi сукнi, що дозволяли ходити лише малесенькими кроками. Щоб дiйти вiд свого будинку до мiсько╖ школи через пiски та камiння, дiвчата розпорювали на спiдницях боковий шов, роззувались i так, босонiж i з бiчним розрiзом майже до самого пояса, йшли до мiста. На околицi мiста на березi стрiмко╖ рiчечки вони сiдали на великий камiнь, обтирали ноги й взували туфлi, а потiм, по черзi, допомагали одна однiй зашити бiчнi шви спiдниць, прихованими в портфелях голками з нитками. Потiм вони у вузьких сукнях дрiботiли до школи, проводили уроки, могли погуляти мiстом, сходити на базар чи у магазин, i навiть у пересувне кiно. Повертаючись до дому, знову розпорювали за мiстом спiдницi ножицями та знiмали туфлi. Вдома готувалися до урокiв, прали, вiдпочивали.

Рiчки в Таджикистанi зустрiчаються дуже рiдко, вони дуже вузькi, мiлкi i швидко перебiгають камiнчиками. Виявилося, що бабуся не може дивитися на миготливу воду, вона втрачала орi╓нтацiю i могла зомлiти. Через таку рiчку дiвчата-сусiдки переводили ╖╖, тримаючи за руки. Це були прояви так звано╖ "приховано╖ епiлепсi╖". У спадок вона дiсталася мо╓му синовi та однiй iз мо╖х двоюрiдних сестер. Пару разiв при сильнiй спецi виявлялася i в мене. Потiм, навiть купаючись у морi, бабуся намагалася нiколи не дивитись на воду, i заводити ╖╖ в море нам треба було, тримаючи за руки.

Коли i де Тетяна познайомилася з Дем'яном, менi залишилося невiдомим. Одружилися вони там же, у Середнiй Азi╖, i перший син народився у них там же - в Ашхабадськiй областi, у мiстечку з незрозумiлою назвою, прочитати яку я не змогла, коли розглядала його метрику за 1928 рiк. Бланк старовинного паперу був надрукований двома мовами - туркменською та росiйською, а всi данi до нього занесенi пiр'яною ручкою вiд руки. Сина назвали ╢вгеном.

Схiд - справа тонка, незважаючи на красу туркменських пейзажiв, жити там було досить спекотно. А ще спекотнiше ставало, коли високий красень Дем'ян звертав увагу на мiсцевих красунь. Не в силах встояти вiд спокус, Дем'ян наражав не лише себе, а й свою сiм'ю на небезпеку, адже мiсцевi чоловiки готовi були пускати в хiд не тiльки кинджали, а й рушницi чи нагани, вiдстоюючи честь сво╖х жiнок... Вiд усього цього треба було рятуватися втечею.

Пере╖зд до Укра╖ни.

Отже, 1929 року молода сiм'я Цимбалюкiв, яка вже чекала нового поповнення, вирушила з Туркменiстану до Укра╖ни, до Хмельницько╖ областi, де в селi Полонному на той час уже жила родина батька Тетяни - тепер Сергiя Суховерхова, котрий служив у якiйсь конторi. Не знаю, чи була на той час жива його дружина, але молодшi дiти - дев'ятнадцятирiчна друкарка Галина, сiмнадцятирiчний робiтник Сергiй, чотирнадцятирiчний школяр ╢вген i Микола (не знаю, якого вiку) жили з ним.

Там же, зовсiм не знаючи про них, жила й сiм'я мого iншого майбутнього дiдуся - Григорiя.

Через твердий i впертий характер бабусi Танi, а також через дон-жуанськi пригоди дiдуся Дем'яна, новоприбулiй сiм'╖ доводилося часто пере╖жджати з мiсця на мiсце. Тому бабуся ставала i вчителем, i директором шкiл то в одному селi, то в iншому, то в третьому, ╖здячи по всiй Хмельницькiй областi.

Вже в Укра╖нi, 1929 року у них народився син Валентин, а в 1930 - дочка Тамара. Роблячи дiтей сво╖й дружинi, тридцятидворiчний красень Дем'ян, вискакував iз вiкон сусiднiх хат, коли туди поверталися чоловiки мiсцевих молодух, часто навiть без порток, а потiм напiвголий городами пробирався до свого будинку, де його зустрiчала грiзна, але гарна дружина.

А 1933 року розпочався Голодомор... У цей час у родинi Тетяни та Дем'яна Цимбалюкiв було вже тро╓ дiтей, на пiдходi був четвертий. Чотирирiчний ╢вген був явно у батька - сильний, високий не по роках, вiн мiг уже самостiйно принести два повнi вiдра води вiд колодязя. Трирiчний Валентин ще не мав тако╖ сили, але теж намагався не вiдставати вiд брата. А дворiчна Тамара ще була надто малою. Поки батьки працювали, за дiтьми наглядала нянька - сiльське десятирiчне дiвчисько. Але з настанням голоду вiд ╖╖ послуг довелося вiдмовитися.

Якось бабусi наснився сон. Вона пiднялася на горище i побачила там три купки зерна - одна бiльша, друга трохи менша, а третя - найменша. Якийсь чорний чоловiк пiдвiвся над цими купками i простягнув до них руку. Спочатку вiн потримав руку над великою купкою, потiм над меншою, а потiм над найменшою.

- Гаразд, ця нехай залиша╓ться... - Важко зiтхнувши, сказав вiн, i зник.

Так i сталося. Спочатку з голоду помер ╢вген, потiм Валентин. Наймолодша Тамара дуже хворiла, але вижила. Саме тому бабуся потiм народжувала стiльки, скiльки дозволила ╖й природа. А природа дозволила ╖й народити пiсля цього ще сiмох дiтей, всього живих залишилося вiсiм. Пiд час Голодомору, у 1933 роцi народився син Микола, потiм 1935 - Костянтин, а 1936 - мiй тато Вiктор. Пiсля нього з'явилися Петро (1937), Надiя (1939), Олександр (1940) та Юрiй (1942). Всi вони були смаглявими, з чорним кучерявим волоссям i яскравими карими очима, тiльки Шура i Юра були свiтлiшими. Але високими виросли лише тро╓ - Тамара, Вiктор та Юрiй. Тамара та Вiктор були зростом до 180 сантиметрiв, а Юрiй - близько двох метрiв. Решта мали середнiй зрiст.

Бабуся викладала росiйську, а згодом i укра╖нську мови та лiтературу, а дiдусь лiкував тварин i час вiд часу людей. Рокiв iз десяти Тамара вже асистувала йому на складних операцiях. Якось ╖й довелося брати участь у трепанацi╖ черепа жiнки, вiд лiкування яко╖ вiдмовилися лiкарi кiлькох мiських лiкарень. Жiнка вижила.

У Великiй Вiтчизнянiй вiйнi багатодiтний батько Дем'ян Мартинович, у якого на той час було сiм живих дiтей, а на пiдходi був восьмий, участi не брав, хоча йому було 43 роки. Усi дiти, хоч i мешкали в селi, виховувалися iнтелiгентами. Найстрашнiшою образою у нiй вважалося слово "мужик". Якщо хтось iз дiтей починав поводитися так само, як мiсцевi, мати сердито смикала:

- Не мужикуй! - (Тобто не будь таким, як мужики).

Не по-мужицьки виглядав i поводився й батько. Усi повиннi були говорити чистою росiйською або укра╖нською мовами, не вживати лайки чи якихось жаргонних слiв, ходити i сидiти прямо, з високо пiднятою головою i рiвною спиною, всi повиннi були вчитися, багато читати, ставилася мета отримання подальшо╖ освiти.

Найстарша Тамара, якiй дiсталося няньчити всiх сво╖х молодших братiв та сестру, у шiстнадцять рокiв вступила до медичного училища та пiшла з дому. За нею вступили до технiкумiв Коля та Костя, по╖хавши на Схiд, а потiм до Калiнiнградського вiйськового училища вступив мiй тато Вiктор.

У серединi п'ятдесятих рокiв родина пере╖хала до Тернополя. Бабуся стала директоркою середньо╖ школи No4, викладаючи росiйську та укра╖нську мови та лiтературу. Неподалiк школи, на вулицi Соломi╖ Крушельницько╖ вона отримала однокiмнатну квартиру на другому поверсi двоповерхового будинку. Пiд час вiйни у будинок потрапила бомба, i вiд нього залишилася лише половина. Пiсля вивезення смiття вiд бомбардування ту стiну, яка примикала до зруйновано╖ половини, заклали цеглою без вiкон.

У Тернополi терпець бабусi закiнчився, i вона розлучилася з дiдусем. Вiн якийсь час ще жив у мiстi, а потiм оселився у якомусь селi Тернопiльсько╖ областi. (На жаль, його назви я не знаю). Дiдуся я нiколи не бачила, бо вiн мене "за свою" не визнав - я була свiтленькою та блакитноокою.

- У мене не може бути бiлих онукiв! - Сердито сказав вiн татовi. Так само вiн не визнав i мою маму - теж золотаво-русяву з блакитними очима.

Приблизно в тi ж роки, що й бабуся, до Тернополя пере╖хала i ╖╖ молодша сестра Галина - тiтка Галя, яка працювала друкаркою в якомусь проектному бюро i була одружена з дядьком Петром, водi╓м швидко╖ допомоги. Отримавши двокiмнатну квартиру у новенькiй п'ятиповерховiй "хрущовцi", вона перевезла до себе свого батька - дiдуся Сергiя. Матерi вже не було в живих.

Коли дiдусь Сергiй помер, я не знаю. Напевно, ми тодi мешкали в Польщi, а коли при╖хали, його вже не було...

Молодшi бабусинi брати Сергiй та ╢вген у цей час теж жили в Тернополi, причому Сергiй зi сво╓ю родиною навiть на тiй же вулицi, що й бабуся - в одноповерховому будинку на розi, одразу ж, як перейти кам'яний мiст через канаву. Бабусин будинок знаходився через три-чотири будинки далi i був ╓диним на вулицi двоповерховим.

Пiд час вiйни Сергiй працював на якомусь заводi i був зв'язковим для партизанiв, передаючи якiсь записки. Але пiсля вiйни нiхто не розбирався: працював на нiмцiв! Його вiдправили до ГУЛАГу, а амнiстували лише пiсля смертi Сталiна.

На початку шiстдесятих рокiв ╢вген та Сергiй пере╖хали у Крим, до Сiмферополя. Про ╢вгена я майже нiчого не знаю, а Сергiй залишив свою першу дружину в Тернополi, а в Сiмферополi одружився вдруге. Там обидва брати i померли, молодший ╢вген у 1972 роцi, а старший Сергiй - у 1977 роцi.

Бабуся до кiнця життя залишалася у тiй же однокiмнатнiй квартирi на вулицi Крушельницько╖, яку ╖╖ син Шура за допомогою перегородки переробив на двокiмнатну.

Померла бабуся у Тернополi 1983 року у вiцi 78 рокiв. Я в цей час була з сином у iншо╖ бабусi - мамино╖ мами - у Сочi. Папа подзвонив, повiдомив про нещастя i сказав, щоб я на похорон не при╖жджала. Мертвою я бабусю Таню не бачила, вона так i залишилася для мене живою i ще багато рокiв приходила до мене у снах, даючи рiзнi поради та допомагаючи менi у вирiшеннi складних питань. Але про це пiзнiше...

РОДОВIД МО╢╥ МАМИ

Всi дороги ведуть в Укра╖ну.

Мою бабусю по мамi звали Нiна Фiлiпiвна. Народилася вона у сiм'╖ Марi╖ та Фiлiпа Шуклiних. Тому розповiм спочатку про них.

Бабусин батько Фiлiп Олексiйович Шуклiн народився 1864 року в селi Шуклiнiвка Курсько╖ областi. Взагалi-то у тому селi майже всi були Шуклiни. У нього були брат i сестра, мабуть, молодшi.

Вiн розповiдав, що в молодостi багато подорожував по всьому свiту, а коли був у Францi╖, його завербували у французьку армiю. Це було близько 1890 року. Служити у Францi╖ в тi часи було дуже складно, солдати часто голодували i добували собi ╖жу самi. Фiлiп Олексiйович розповiдав, що ╖м доводилося ловити устриць i ╖сти ╖х, звичайно ж, сирими. Те, що в нас зараз вважа╓ться делiкатесом, для нього було засобом виживання.

Потiм його занесло до Нового Афону на Кавказi. На той час вiн був чудовим муляром i будував куполи в Ново-Афонському монастирi. Вiн розповiдав, що там, пiд час молiння, вiн зустрiвся з Богом i той назвав йому точну дату його смертi, не вказавши, щоправда, року. Згiдно з передбаченням, Фiлiп Олексiйович помер саме того сiчневого дня. У Новому Афонi дiд Фiлiп став настiльки релiгiйним, що вирiшив постригтися у ченцi. Перед постригом повернувся до Шуклiнiвки, щоб попрощатися з рiдними. Було це 1904 року, коли йому вже виповнилося 40 рокiв.

I тут вiн зустрiв вiсiмнадцятирiчну красуню Марiю Ал╓кс╓╓ву. Кохання виникло вiдразу i настiльки сильне, що вiн вiдмовився вiд сво╖х планiв на чернецтво i майже вiдразу одружився, незважаючи на двадцяти дворiчну рiзницю у вiцi. Яким чином родина Ал╓кс╓╓вих iз Пiдмосков'я потрапила до Шуклiнiвки Курсько╖ областi, невiдомо. У сiм'╖, крiм батька Iвана та матерi, iм'я яко╖ нiхто не пам'ята╓, було шестеро дiтей: Настя, Тетяна, Лiза, Петро, Павло та наймолодша - Марiя.

Марiя Iванiвна Ал╓кс╓╓ва народилася у 1886 роцi десь у Пiдмосков'╖, а у 1904 вже вийшла замiж за Фiлiпа Олексiйовича Шуклiна, старшого за не╖ на 22 роки у селi Шуклiнiвка Курсько╖ областi.

Iз початком Першо╖ Свiтово╖ вiйни всi - i Шуклiни, i Ал╓кс╓╓ви повними сiм'ями знялися з мiсця та пере╖хали до селища мiського типу Буди Харкiвсько╖ областi. Чомусь родичi мамино╖ гiлки та родичi татово╖ лiнi╖, рятуючись вiд негараздiв Першо╖ Свiтово╖ вiйни та революцi╖, ви╖хали саме в Укра╖ну. Мабуть, щоб на свiт з'явилася я, всi дороги мали вести в Укра╖ну.

У Будах усiм переселенцям для будiвництва видавали 40 соток землi на сiм'ю. На сво╖х сорока сотках Ал╓кс╓╓ви збудували довгий будинок на три сiм'╖ - три окремi квартири, а поряд, вже на сво╖х сорока сотках Фiлiп Шуклiн поставив свiй великий цегляний будинок, тiльки для однi╓╖ сво╓╖ родини, тому в них був не тiльки двiр, а ще й сад iз городом.

Його сестра з сiм'╓ю оселилася на вiдстанi, приблизно за кiлометр вiд будинку Фiлiпа. У них iз чоловiком була лише одна донька Зiна, яка, перехворiвши в дитинствi на полiомiелiт, не могла ходити i весь час сидiла у крiслi бiля вiкна. До школи вона не ходила, але була дуже розумною. Усi, хто проходив повз, зупинялися, щоб поговорити з нею. А вона могла говорити на будь-якi теми, на все мала власну думку, тож розмовляти з нею було цiкаво.

Сестра Фiлiпа Олексiйовича, мама Зiни, пiшла працювати до колгоспу, щоб доглядати Зiну, довелося найняти няньку. У няньки був син приблизно 1936 року народження, який став для цi╓╖ сiм'╖ майже рiдним. Вiн ходив до школи, вчився добре, про все, що дiзнавався, розповiдав Зiнi.

Брат Фiлiпа Шуклiна теж оселився в Будах зi сво╓ю родиною, але жив десь на околицi. Моя мама пам'ята╓, як його дочка, мамина троюрiдна сестра, казала:

- Я не Шуклiна! Тато Шуклiн, отже, i я Шуклiн!

У сiм'╖ Фiлiпа та Марi╖ Шуклiних народилося шестеро дiтей: Георгiй, Костянтин, Микола, Глафiра, Люба та Нiна. Нiна - наймолодша з дiтей, народилася 26 сiчня 1917 року, а ╖╖ сестра Люба була лише на 2 роки старша.

Фiлiп Олексiйович був дуже вiдомою та поважною людиною. Вiн був спадковим пiчником, славнозвiсним далеко за межами свого селища. Саме вiн клав печi для випалу посуду знаменитого на всю Росiйську iмперiю Будянського фарфорово-фаянсового заводу постачальника Двору Його Величностi мiльйонера Кузн╓цова. Клав вiн печi й у будинках звичайних людей. Моя мама ще будучи дитиною часто дивилася, як вiн це робить, тому, коли вона вже вийшла замiж за вiйськового i змушена була з ним пере╖жджати з мiсця на мiсце, цi спостереження ╖й дуже стали в нагодi - вона сама перекладала пiч i димар у будинку, в якому нас поселили, а тата вiдразу ж вiдправили у вiдрядження.

Так як далi я розповiдатиму про батькiв сво╓╖ мами, хотiлося б ще трохи зупинитися на родичах по лiнi╖ ╖╖ дiдуся.

Так, пiд час вiйни, Зiна, яка не вмiла ходити, а весь час тiльки сидiла в крiслi, раптом схопилася на ноги, вискочила на ╜анок i закричала:

- Мама!

Мама вискочила за нею. I вчасно - у будинок влучила бомба! Будинок зруйнувався, а вони обидвi залишилися живими, хоча Зiна так i не стала ходити.

Ще до революцi╖ дiд Фiлiп, повiривши агiткам комунiстiв, вступив у комунiстичну партiю, але коли бiльшовики почали трощити церкви, повернув свiй партквиток i бiльше з комунiстами справ не мав.

Дiд Фiлiп був дуже побожним, запрошував до дому мандрiвних жебракiв, годував ╖х, розмовляв iз ними, вважався у Будах святим. Хоча вдома бив свою дружину.

Коли почалася Велика Вiтчизняна вiйна, Фiлiпу Олексiйовичу було вже 77 рокiв, вiн нiкуди не хотiв ╖хати i залишився в Будах, а Марiю Iванiвну дочка Люба вивезла в евакуацiю, щоб та допомагала ╖й доглядати дiтей - Валерика (1939 року народження) та Св╓ту (1937).

Будинок Фiлiпа Шуклiна знаходився неподалiк залiзницi. Повз йшли по╖зди на фронт i з фронту, часто вони зупинялися надовго. Тодi дiд Фiлiп запрошував солдатiв до хати, пригощав ╖х i розпитував про вiйну. Пiд час частування лунали й тости. За всi дiд пiднiмав склянку, крiм одного:

- За Сталiна! - Пiднiмали кружки солдати.

- Не буду! - Твердо вiдповiдав дiд i ставив склянку на стiл.

Майже всi родичi повернулися з евакуацi╖ пiсля визволення Харкова 1943 року. Оселилися хтось у Будах, хтось у Харковi, хтось повернувся до Ки╓ва. Тiльки син Марi╖ та Фiлiпа Георгiй залишився у Москвi. Вiн був успiшним iнженером-конструктором з озбро╓ння, тому його дуже цiнували.

Сiм'я брата маминого дiдуся вважалася дуже заможною, тож зi скромною сiм'╓ю бабусi особливо не спiлкувалася.

Щолiта численнi онуки при╖жджали до дiдуся Фiлiпа та бабусi Марi╖. I було ╖х дуже багато:

- Люда (1936 р.н.) та Толя (трохи старше) вiд сина Георгiя.

- Тамара (1936 р.н., всього на один день старша за мою маму) i Юля (1939 р.н.) вiд сина Колi та його дружини-╓врейки.

- Iгор (1932) вiд дочки Глафiри, яка одружившись взяла прiзвище Зас╓да, а набагато пiзнiше, вже вiд другого чоловiка Нiночка (1955 р.н.).

- Валерик (1939) та Свiтлана (1937) вiд дочки Люби. Люба все робила для сво╓╖ дочки-принцеси Св╓точки, змушуючи раба-Валерика працювати на не╖.

- Нелла (1936) та Вiолетта (1938) вiд дочки Нiни та ╖╖ чоловiка-╓врея Григорiя Ароновича Колод╓жа.

- Арнольд, або, як його називали, Нолiк (1937 р.н.), син сестри Григорiя Колод╓жа Рози та ╖╖ чоловiка Якова Шпiльберга.

Таким чином, у бабусi та дiдуся влiтку збиралася цiла зграя з дев'яти-десяти дiтей приблизно одного вiку. Ходили у кiно, у лiс, на ставок, вiдпочивали в саду, борючись за ╓диний гамак, пiдвiшений на деревах. Для поливу городу носили воду зi струмка, що протiкав унизу за садом. Для домашнiх потреб носили воду з криницi. Моя мама дуже пишалася, що вже тодi, у вiцi майже восьми рокiв могла донести вiд колодязя до будинку аж два вiдра води на коромислi.

Помер дiд Фiлiп вже пiсля вiйни, чи то 1945, чи 1946 року у вiцi вiсiмдесяти двох рокiв. Моя прабабуся Марiя, мамина бабуся, пережила його на 13 рокiв i померла у 1965 роцi у вiцi 79 рокiв.

Про долi всiх маминих родичiв я майже нiчого не знаю, знаю, що бiльшiсть iз них жили у Харковi, а пiсля вiдокремлення Укра╖ни вiд Росi╖ майже всi ви╖хали до Америки.

Двоюрiдний брат Нолiк (Арнольд Шпiльберг) був вiдомим конструктором у Москвi, розробляв космiчнi апарати. Але його через "п'яту графу" постiйно утискували, всi його винаходи оформляли, як колективнi, нав'язуючи десятки спiвавторiв. Тому коли з'явилася можливiсть, вiн теж ви╖хав до Америки з невеликим портфельчиком. Жодних креслень та документiв вiн не вивозив, все було в його головi. В Америцi вiн прожив решту життя i помер вiд раку вже в роцi приблизно 2014.

Бабусина сестра Люба разом зi сво╓ю родиною пiсля евакуацi╖ повернулася до Ки╓ва. 1945 року ╖╖ чоловiк, колишнiй друг маминого тата, вже був майором МДБ. У них було дво╓ дiтей - Валерик та Свiтлана, тому ╖м дали чотирикiмнатну квартиру по вулицi Енгельса.

Iгор Зас╓да разом iз мамою та вiтчимом у 1945 роцi теж повернулися до Ки╓ва. Спочатку оселилися у тiтки Люби в ╖хнiй чотирикiмнатнiй квартирi. Мама намагалася вiдновити колишню родину, але у них нiчого не вийшло. Батько Iгоря по╖хав до Марiуполя, а мати зняла десь кут. А коли знову зiйшлася з вiтчимом, вони отримали однокiмнатну квартиру без жодних зручностей на Рибальському островi.

Iгор все життя прожив у Ки╓вi. Вiн був майстром спорту мiжнародного класу з плавання, чемпiоном та рекордсменом Укра╖ни (1952-1957), призером iгор ХVI Олiмпiади (1956), чемпiоном та рекордсменом ╢вропи з плавання серед ветеранiв (1989-2001).

Закiнчивши факультет журналiстики Ки╖вського держунiверситету (1956), вiн був кореспондентом "Робiтничо╖ газети" (1957-1971), завiдувачем вiддiлу в журналi "Ранок" (1971-1974), власним кореспондентом заступника завiдувача Укра╖нського вiддiлення АПН (Москва) "Стадiон Olympic" (1990-1994), головним редактором журналу "Ки╖вський журналiст" (2004-...).

З 1992 року вiн був головою Ки╖всько╖ Спiлки Журналiстiв регiонально╖ органiзацi╖ НСЖУ, секретарем НСЖУ, членом НСК Укра╖ни (1981-1994), головою Комiсi╖ НСК з пропаганди олiмпiзму (1991-1994, 1999-2002).

Як спецкор Iгор Зас╓да висвiтлював змагання чотирнадцяти лiтнiх та зимових олiмпiйських iгор, трьох чемпiонатiв свiту з футболу, дванадцяти чемпiонатiв з хокею. Iгор Зас╓да автор тридцяти книг, переважно детективного жанру. А його перша в Укра╖нi книга про Олiмпiйськi iгри (1957) перекладалася в Нiмеччинi, Францi╖, Японi╖, Угорщинi. Багато його книг я читала. У бiблiотеках вони були дуже затертi, що свiдчить про ╖хню популярнiсть серед читачiв. Назву найкращi, на мiй погляд, його книги: "Катастрофа", "Вистрiл у снiжнiй пустелi", "Iз закордонно╖ командировки не повернувся", "Та╓мниця справи No963", "Побратими", "Без назви", "Бiй за рингом", "Засiдка бiля орлино╖ стежки".

За свою лiтературну дiяльнiсть вiн здобув заслужене визнання - був Лауреатом Мiжнародно╖ Письменницько╖ Премi╖ iменi В. Пiкуля, премi╖ "Ки╖в" iменi О. Москаленка, одержав звання Заслуженого Журналiста Укра╖ни (1987). Його неодноразово нагороджували: медаллю "За трудову доблесть" (1957), орденами "За заслуги" III ступеня (1999), Св. Володимира (2001), Св. Нестора-Лiтописця (2004), Почесною Грамотою ВР Укра╖ни (2002), "за мужнiсть i професiйну майстернiсть пiд час лiквiдацi╖ аварi╖ на ЧАЕС" (1986).

З Iгорем Зас╓дою мо╖ батьки пiдтримували дружнi стосунки аж до його смертi. Помер вiн вiд раку легень 5 листопада 2005 року.


Я була молоденька студенточка.

Моя бабуся - Нiна Фiлiпiвна Шуклiна народилася 26 сiчня 1917 року та жила зi сво╖ми батьками у селищi Буди Харкiвсько╖ областi.

Пiсля закiнчення школи-семирiчки Радянська Влада направила ╖╖ працювати слюсарем на завод. Тодi нiкого не питали, ким ти хочеш бути. Чотирнадцятирiчна дiвчинка ростом всього 1,40 метра i вагою близько 38 кiлограмiв навiть дотягтися до верстата не могла, ╖й доводилося, як дитинi, пiдставляти дерев'яний пiдмiст. А вже пiдняти або обробити важку залiзну цурку було ще складнiше. Дякувати Богу, навiть на заводах були розсудливi люди. Наступного року Нiну направили до Харкова навчатись у технiкумi. Вона дуже пишалася тим, що стала студенткою.

Коли вона закiнчувала технiкум, ╖й було лише 17 рокiв. При╖хавши перед останнiм курсом до сво╓╖ сестри Люби у Ки╖в, де та вже була одружена з офiцером Акаловським, вона познайомилася з його другом, теж офiцером, Григорi╓м Колод╓жем. Вiн був старший за не╖ на 4 роки i служив у Харковi. Молодий офiцер був комсоргом, спортсменом, писав вiршi та керував художньою самодiяльнiстю частини, в якiй служив. Майже вiдразу вони закохалися одне в одного. Бабуся казала:

- Ще б пак, я ж була молоденькою студенточкою!

Але ╓врейська родина Колод╓жiв, яких доля з Бiлорусi╖ перекинула до села Полонне Хмельницько╖ областi (саме туди, куди пiсля революцi╖ пере╖хала московська родина мо╓╖ бабусi Танi), не прийняла росiйську наречену, тому розписуватись закоханим довелося у Будах, де жила родина Шуклiних.

Другого червня 1934 року, у Будах, двадцяти однорiчний офiцер та сiмнадцятирiчна студентка одружилися. На той час бабуся пiдросла i мала вже 1,50 метра зросту. Нiну, що закiнчила технiкум, як дружину вiйськового, нiкуди не розподiлили, i вона по╖хала за мiсцем служби чоловiка до Харкова. Вони дуже любили одне одного i не хотiли розлучатися навiть для роботи. Тому Григорiй, який вмiв добре друкувати на машинцi, навчив i Нiну друкувати, i вона почала працювати в тiй же вiйськовiй частинi друкаркою. Куди б не ви╖жджала вiйськова частина, вони завжди були разом.

А потiм його перевели служити до Вiнницi. Там, через два з половиною роки пiсля замiжжя, першого дня зими, 1 грудня

1936 року народилася ╖хня перша дочка Неллочка - моя мама.

Вiнницi мама не знала, бо за три мiсяцi пiсля ╖╖ народження сiм'я пере╖хала до Рибiнська, куди перевели тата. Квартиру дали неподалiк вiд оперного театру, тож молода подружня пара, яка дуже любила мистецтво, часто туди ходила. У Рибiнську 21 лютого 1939 року народилася молодша мамина сестра Вiолетта. Так ╖╖ назвали, бо бабуся Нiна дуже любила оперу та оперету, саме перед народженням В╓тточки вони ходили на "Травiату", геро╖ню яко╖ звали Вiолетта.

Сiм'я Колод╓жiв вже з двома дiтьми ще раз спробувала налагодити стосунки з мамою та бабусею Григорiя. Влiтку вони при╖хали до Полонного, але ╓врейська родина навiть не впустила ╖х у будинок.

А потiм тата перевели до Ки╖вського вiйськового училища

та призначили комсоргом. I тут вiн був дуже активним: вiв усi спортивнi заходи училища, займався художньою самодiяльнiстю, органiзовував рiзноманiтнi заходи, брав участь у зустрiчах iз письменниками, поетами, вiдомими громадськими дiячами. Нiна й надалi працювала в тому ж училищi друкаркою.

Жили в маленькiй кiмнатцi комунально╖ квартири - Неллочка, В╓тточка, мама та тато. У пiдвальнiй кiмнатцi оселилася няня В╓рка - сiльське дiвчисько рокiв п'ятнадцяти, що постiйно поралася з дiтьми, коли батьки були на роботi. У ╖╖ кiмнатцi було i дитяче лiжечко, в якому обидвi дiвчинки спали разом вдень. На утримання няньки училище виплачувало якiсь грошi.

Коли почалася вiйна, бабусю разом iз дiтьми та нянею евакуювали до села Борське Куйбишевсько╖ областi, куди перевели вiйськове училище. Двадцяти чотирирiчне дiвчисько з двома маленькими дiтьми на руках вирушило в невiдомiсть у переповненому товарняку. Нiнi вдалося знову влаштуватися друкаркою у сво╓му училищi. Вiд чоловiка, який залишився захищати Ки╖в, вона майже щодня отримувала листи. Ось деякi з них:

"... Вiйна жахлива, жахлива i наша розлука та повна невiдомiсть про завтрашнiй день. Невже це кiнець нашому щастю? Цього не може бути... Порад давати не буду - тобi буде важче, нiж менi, маю два шляхи: або жити, або загинути на вiйнi. А на тебе чека╓ важка боротьба за життя наших дiтей... Поцiлуй наших милих дiток, бережи ╖х, не лай, важко ╖м буде, бiдненьким..."

"16 серпня 1941 року. Вчора ввечерi, коли зовсiм стемнiло, ми почали грати на полi стадiону у футбол. М'яча майже не було видно, але грали. Вдень, зрозумiло, грати не можна... Чи мiг я подумати ще два мiсяцi тому, що житиму на стадiонi "Динамо", ходитиму футбольним полем, мiж рядами сидiнь i згадуватиму той чудовий час, коли ми з тобою при╖жджали на футбольнi матчi з Вiнницi... Адже багато чого в Ки╓вi ми не бачили, i не знали ми цiни життю, не знали ми, що треба було брати вiд нього усе, що можна... Не знаю, чи доведеться ще колись нам з тобою побувати в Полонному. Ворога, звiсно ж, звiдти виб'ють, але куди ми по╖демо, якщо мами давно нема╓, а при╖хати на мiсце, де вона була замучена фашистами, не так просто. Ось якби по╖хати туди вбивати ворога - це було б при╓мно."

В одному з листiв Григорiй згадував, як для них почалася вiйна:

"22 серпня 1941 року. Сьогоднi рiвно два мiсяцi з тi╓╖ хвилини, як Нелла, прокинувшись вiд вибухiв бомб, запитала: "Мамо, це вiйна?" Тодi, справдi, почалася ця жахлива вiйна, яка вже сьогоднi занапастила стiлькох людей... Страшно навiть подумати про те велике горе, яке випало людству. Втiша╓ тiльки те, що ми вiримо i здобудемо перемогу над фашистами. I нехай це буде не так легко i швидко, але це буде обов'язково, а тодi життя стане ще кращим, чим було. А поки що Ки╖в захища╓ться i вперто захищатиметься... Пишу, а поруч вiдпочивають Скарбовський, Островський, Феденко, Нiкольський. Передай усiм, що ми поки що разом."

А ось ще один лист:

"...Ти ма╓ш писати менi через день, навiть коли вiд мене не буде анi рядка. Я можу бути в рiзних мiсцях, у рiзному станi, може, в такому, коли писати взагалi неможливо, а ти не повинна ображатись i все одно писати... Думай про зиму, готуй себе до не╖... Вiйнi ще не кiнець... Вчися будувати сво╓ життя самостiйно, адже ти мати двох чудових дiток i ма╓ш зараз думати про себе та про сво╖х дiтей..."

Пiсля того, як прийшла похоронка, стало зовсiм туго. Дiти голодували. Тодi Нiна прийняла залицяння викладача циклу фiзкультури вiйськового училища - старшого лейтенанта Гапонова Вiталiя Семеновича.

Харкiв'янин Вiталiй Семенович з перших днiв ╖хнього при╖зду до Борського почав впадати за Нiною, вiн був дуже романтичний i по-справжньому в не╖ закоханий, хоча вже був одружений i мав сина. Його дружина з сином вiдмовилися ╖хати в евакуацiю слiдом за вiйськовим училищем i залишились у Харковi. Розлучившись iз дружиною, вiн одружився з Нiною. До речi, це глибоке почуття любовi вiн пронiс через усе життя, i нiколи не докоряв ╖й нi за спогади про першого чоловiка, нi за листи, якi вона зберiгала усе життя, нi того, що доньки залишилися на прiзвищi свого батька. Нiна тепер уже була старшою друкаркою, працюючи в тому ж училищi. Потiм училище перевели спочатку до Молотова (Перм), а потiм до Куйбишева (Самара). У Молотовi всi дружини офiцерiв з дiтьми жили в однiй величезнiй кiмнатi, на кожну родину було видiлено всього по одному лiжку.

Померла моя бабуся Нiна у 2006 роцi у вiцi 89-ти рокiв у мiстi Сочi.

Мiй дiдусь, який загинув на вiйнi.

Мiй дiдусь, мамин тато, Колод╓ж Григорiй Аронович народився 2 вересня 1913 року в селi Полонне Хмельницько╖ областi у звичайнiй ╓врейськiй родинi, яка пере╖хала в Укра╖ну з Бiлорусi╖ ще до Першо╖ Свiтово╖ вiйни. У нього була лише одна сестра Роза.

Дивно, як так вийшло: i родина татово╖ мами - Суховерхови (Сухорукови), i родина маминого тата (Колод╓жи) оселилися в одному мiсцi. Вони ходили одними й тими ж вулицями, можливо, навiть зустрiчалися десь на базарi або в магазинi.

Пiсля школи Григорiй одразу вступив до вiйськового училища i, закiнчивши його, залишився там працювати. Спочатку у Харковi, потiм у Вiнницi, у Рибiнську, а з 1940-го року його перевели до Ки╖вського вiйськового училища комсоргом. Було йому тодi 27 рокiв.

Коли Григорiй Колод╓ж одружився з Нiною Шуклiною, сiм'я ╖╖ не прийняла. Вони - ╓вре╖, а вона - руська. Це було проти сiмейних правил. Тому багато про них моя мама згадати не могла.

Пам'ята╓, як ще до вiйни вони при╖хали до татових батькiв у Полонне, але тi ╖х у будинок не пустили, винесли на ганок блюдечко з кiлькома вишеньками - частування для дiвчаток.

Сiм'я почала жити у Ки╓вi, мама та тато працювали разом в одному вiйськовому училищi. Щолiта все училище разом iз курсантами, офiцерами та ╖хнiми сiм'ями ви╖жджало до таборiв, що знаходились у селi Капiтонiвка пiд Ки╓вом. Так було й улiтку 1941 року. На початку червня вся сiм'я - мама Нiна, тато Гриша, доньки - Нелла, яка ще не досягла п'яти рокiв, i трирiчна Ветта разом з п'ятнадцятирiчною домробiтницею В╓ркою, ви╖хали у табiр.

На свiтанку одного з днiв Нелла прокинулася вiд гуркоту, повернула голову до лiжка батькiв i запитала:

- Мамо, це що, вiйна?

Справдi, так розпочалася вiйна, фашисти бомбили наш Ки╖в... Довелося термiново повертатись додому.

23 червня 1941 року, на другий день вiйни, Ки╖вськi курси були спiшно переформованi на 4-й батальйон особливого призначення вiйськ НКВС. Бiйцi новоствореного пiдроздiлу мали на озбро╓ннi лише гвинтiвки та нагани. Бiльшiсть iз них в армi╖ не служили i одягли вiйськову форму на курсах перепiдготовки всього за кiлька тижнiв до початку вiйни.

Залишившись захищати Ки╖в, Григорiй писав дружинi листи, в одному з яких написав, як загинули його батьки. Його батька Арона не стало ще до вiйни, а мати Сару та бабусю, iм'я яко╖ моя мама не пам'ята╓, нiмцi вбили у газовiй душогубцi у липнi 1941 року.

4-й батальйон особливого призначення брав участь у боях на рiчцi Iрпiнь, пiд Васильковим, у Голосi╖вському лiсi, пiд селом Мишоловкою, але головною ╖х справою були спецiальнi завдання. Щоночi окремi групи супроводжували товаришiв у нiмецький тил, збирали розвiдданi про артилерiю, яка вела вогонь по Ки╓ву, уточнювали дислокацiю гiтлерiвських вiйськ, якi готували наступ на Ки╖в, органiзовували пiдпiлля та партизанськi загони.

Та про все це ми дiзналися набагато пiзнiше з публiкацiй у газетах та журналах про те, як загинув мамин тато та з його листiв, якi всi цi роки зберiгала мамина мама...


Публiкацi╖ про його загибель.

Третього березня 1981 року газета "Змiна" надрукувала короткий лист про розшук дружини та доньок Г. А. Колод╓жа, але ми цю газету не читали. У сiчнi 1984 року в газетi "Комсомольський прапор" було опублiковано нарис про чекiстiв - захисникiв Ки╓ва. В нарисi згадувався комсорг 4-го батальйону особливого призначення вiйськ НКВС Григорiй Колод╓ж. I вже за кiлька днiв пiсля публiкацi╖ до редакцi╖ зателефонував племiнник Григорiя Колод╓жа, мамин двоюрiдний брат, журналiст i письменник Iгор Iванович Зас╓да. Вiн i повiдомив про те, що нас розшукують, просив переслати копi╖ листiв батька до матерi, його фронтовi фотографi╖.

Про нього писали:

∙ У газетi "Комсомольський прапор", 1984, сiчень. "Нарис про чекiстiв - захисникiв Ки╓ва".

∙ У журналi "Ки╖в", 1985 рiк, No7: повiсть-пошук Володимира Костенка "Батальйон особливого призначення".

∙ У книзi: "Книга пам'ятi во╖нiв-╓вре╖в, якi загинули у боротьбi з нацизмом у 1941-1945 роках". Видано фондом "Народна пам'ять", Москва, 2014 рiк, том 11, с. 216.

Завдяки зiбраним документам, архiвним даним, збереженим фронтовим листам та розповiдям очевидцiв у 1985 роцi в журналi "Ки╖в", No7 було опублiковано повiсть-пошук Володимира Костенка "Батальйон особливого призначення", в якiй розповiда╓ться про долю батальйону та його во╖нiв i, зокрема, про комсорга батальону Григорiя Колод╓жа.

Моя бабуся Нiна Фiлiпiвна зберегла майже всi листи свого чоловiка. Цi фронтовi трикутники через багато рокiв допомогли вiдновити картину перших днiв вiйни.

Коли писалася повiсть "Батальйон особливого призначення", бабуся жила у мiстi Сочi, а ╖╖ дiти Нелла - в Одесi, а Вiолетта - у Ленiнградi. В обох було по дво╓ дiтей.

Нiна Фiлiпiвна померла 22 вересня 2006 року, не доживши трьох мiсяцiв до дев'яноста рокiв. Вiд раку легень помер Iгор Зас╓да - журналiст та письменник.

А тепер спробуйте уявити вiйну через листи маминого тата до ╖╖ мамi та уривки з повiстi Володимира Костенка "Батальйон особливого призначення".

У листi вiд 18 липня 1941 року вiн писав: "...Я користуюся авторитетом, i я його домiгся сво╓ю готовнiстю йти весь час на виконання будь-якого завдання... Добричев, Нiкольський, i навiть курсовi командири зараз говорять: "З Колод╓жа вийде чудовий командир", Я не можу описувати тобi вiйськову обстановку, вона далеко не така, якою ти собi ╖╖ уявля╓ш. Тому завдання нашого батальйону з кожним днем стають дедалi важчими. Записували в батальйон лише добровольцiв - я записався одним iз перших. Я хочу, щоб ти i мо╖ доньки, якщо я загину, з гордiстю згадували мене, а якщо виживу, то ви пишатиметеся мною..."

"...Ми знаходимося тепер просто неба в парку Шевченка. Це в центрi Ки╓ва, мiж Хрещатиком та Короленком. Ми вже тут шiсть днiв. Скiльки ще будемо - невiдомо. Вiдлучатися не можна нi на хвилину, тому що в будь-який час можемо отримати наказ рухатися, сплю в машинi, на землi, на лавках у парку - де доведеться, роздягатися нема╓ потреби, але все це дрiбницi. Головне, що я серед сво╖х товаришiв, якi разом зi мною живуть одним життям. Думки про небезпеку зараз не хвилюють, тому що смерть може прийти будь-яко╖ хвилини i уникнути ╖╖ неможливо. Та й не треба думати про смерть, можливо ╖╖ i не буде. Я багато в чому iнший, нiж був... Iнакше не будеш потрiбним нашiй Батькiвщинi, iнакше неможливо боротися з ворогом. Я хочу якомога бiльше принести користi нашiй державi, цього вимага╓ вiд мене мiй обов'язок комунiста, мiй обов'язок перед тобою та доньками".

У парку iменi Т. Г. Шевченка батальйон довго не затримався. Щоб життя бiйцiв не проходило у всiх на очах, термiново треба було знайти iнше мiсце, яке б вiдповiдало умовам конспiрацi╖. I тодi З. Л. Казеницький, 53-рiчний вiльнонайманець, запропонував пере╖хати на стадiон "Динамо" - навколо стадiону знаходився високий паркан, що вимагало меншо╖ охорони, а головне - батальйон буде прихований вiд дуже цiкавих очей. Десь у серединi серпня 4-й батальйон особливого призначення перебрався на стадiон "Динамо", де вiйськовi розвiдники жили просто неба.

Пiсля пере╖зду батальйону у хвилини затишшя офiцери збиралися iнодi на квартирi П.А. Добричева по вулицi Енгельса, 12. Сюди приходили листи вiд сiмей, якi були десь за сотнi та тисячi кiлометрiв в евакуацi╖. Тут Добричев, Сабуров, Нiкольський та Островський отримали письмовий наказ термiново летiти до Москви, щоб отримати нове призначення. Пiсля недовгих обговорень було ухвалено рiшення - усiм залишитися у Ки╓вi: "Ми не можемо кинути сво╖х бiйцiв у днi бо╖в, коли вирiшу╓ться доля столицi Укра╖ни".

До Москви полетiли iншi, серед яких був М. С. Туробовський. Пiсля вiйни вiн розповiв про цей епiзод синовi Г. А. Островського - Михайлу Григоровичу Островському.

Приблизно у цi днi, 13 серпня 1941 року, Григорiй Колод╓ж писав: "... Нi слова не говоритиму тобi про становище у Ки╓вi та на фронтах, про це писати не можна. Сьогоднi ми живi - i це добре, що буде далi - побачимо, головне - не боятися труднощiв i дивитися ╖м прямо в очi... Будь впевнена - про мене тобi поганого не напишуть. Ось щойно Нiкольський зайшов i сказав, що коли я одужаю, вiзьме мене з собою в розвiдку. Я вiдповiв, що завтра встану. Вiн уже брав мене в ризикованi мiсця i залишився задоволеним. Ми зараз знаходимося на стадiонi "Динамо", а до цього були у парку Шевченка... Пiдлi нелюди, якi принесли мiльйонам радянських людей стiльки горя, довго не проживуть i ╖м вiдплатять по заслугах. Ми житимемо всупереч ╖хнiй лихiй волi, а якщо не ми, то iншi, такi ж, як ми, розрахуються з ними за загиблих..."

"1 вересня 1941 року. Вирiшив сьогоднi надiслати тобi газету "Червона Армiя" за 1 вересня 1941 року, за той день, коли фашисти планували закiнчити "блискавичну" вiйну проти СРСР... Як бачиш iз газети, вороги вже давно намагаються увiрватися до нашого рiдного мiста, давно вже про сво╖ "переможнi" маршi бiля Ки╓ва трублять у сво╖х газетах, але фактично бiля того ж Ки╓ва втрачають у боях десятки тисяч сво╖х солдатiв.

Я посилаю тобi газету для того, щоб у далекому Борському ти могла подумки знову побувати в дорогому Ки╓вi, в якому, впевнений, ми знову скоро будемо разом... У днi Велико╖ вiйни Ки╖в зда╓ться ще прекраснiшим, ще величнiшим, хоч i одягнений у броню - кожен метр його землi нагаду╓, що ворог близько...

Весь наш колектив з нетерпiнням чека╓ звiсток вiд вас... Скажи про це всiм сво╖м подругам - друзям по Борському - i Островськiй, i Добричевiй, i Нiкольськiй, i Сабуровiй, i Казеницькiй, i Кляц, i Феденко, i Скарбовськiй".

"6.9.41. Сьогоднi у театрi iм. Франка (який зараз закрито) вiдбувся актив молодi м. Ки╓ва на честь XXVII рiчницi МЮДу. Я разом iз 15-ма комсомольцями нашого батальйону був в активi. Вiн розпочався о 5 годинi дня i тривав до 9 вечора. Вперше за весь час вiйни я слухав духовий оркестр. Доповiдачем був секретар ЦК ЛКСМУ Хоменко. Виступали: письменник-драматург Корнiйчук, польська письменниця Ванда Василевська, представники партизанських загонiв, вiйськових частин тощо. Пiсля офiцiйно╖ частини був невеликий концерт.

А позавчора Сабуров, Кляц, я та ще десять курсантiв були на мiському мiтингу в оперному театрi. Там виступали: Корнiйчук, Ванда Василевська, поет Микола Бажан, Геро╖ Радянського Союзу та iн.

Завтра, 7.9.41. я проводжу мiтинг на стадiонi "Динамо" з бiйцями нашого батальйону, присвячений МЮДу, робитиму доповiдь. Я готуюся кiлька днiв. Найкращi комсомольцi спрямованi на розвiдку, сьогоднi я по╖ду проводжати ╖х на передову.

Сьогоднi я чергую по батальйону, спати не доведеться. Хiба що приляжу на кiлька хвилин подрiмати. У кiмнатi, де я перебуваю, зараз вiдпочивають Нiкольський, Добричев, Островський та Сабуров. Ми вже звикли спати одягненими або, в кращому разi, напiводягненими i не обов'язково щоб було м'яко. Все це дрiбницi, без яких можна обiйтися..."

Це був останнiй лист комсорга 4-го батальйону спецiального призначення Григорiя Ароновича Колод╓жа i написав вiн його за чотири днi до сво╓╖ смертi.

Вранцi 10 вересня 1941 року Н. Н. Нiкольський i Г. А. Колод╓ж, попрощавшись iз друзями, пiшли у свiй останнiй бiй. У наказi за No48, який був пiдписаний командиром четвертого батальйону П. А. Добричевим та комiсаром батальйону А. Н. Сабуровим, значилося: "Згiдно з наказом заступника народного комiсара внутрiшнiх справ СРСР полковника Строкача, начальника штабу довiреного менi батальйону, капiтану Нiкольському сьогоднi, 10 вересня 1941 року, ви╖хати в розташування частин 27-го стрiлецького корпусу i 5-╖ армi╖ для вiдновлення (далi цiлий рядок неможливо прочитати через потертiсть). Повернутися в розташування батальону 11 вересня 1941 року до 12-╖ години 00 хвилин".

Виконуючи наказ, капiтан Нiкольський разом iз командиром взводу Н╓в╓ровим, полiтруком Топоровим, секретарем парторганiзацi╖ 2-╖ роти Колупа╓вим, комсоргом батальйону Колод╓жем, бiйцями Вайнером, Комоловим, Шведою та медсестрою Ляшенко ви╖хали до району Остра. За кiлька кiлометрiв вiд мiста ╖хню машину зупинив патруль i попередив, що далi ╖хати небезпечно - можна нарватися на гiтлерiвцiв. Чекiсти повернули на польову дорогу i зупинилися за кущами Малого Логу.

Готуючись до можливого наступу ворога, бiйцi встановили кулемет, перенесли з машини ящики з патронами та гранатами. Потiм Нiкольський для з'ясування обстановки вiдправив командира взводу Н╓в╓рова до морякiв, якi, як виявилося, теж неподалiк посiли оборону.

За кiлька хвилин з боку гiтлерiвцiв почулися автоматнi та кулеметнi черги. Поруч iз Нiкольським залiг Колод╓ж, а трохи далi приготувалися вiдбивати атаку всi iншi. Фашисти стрiляли, але наступати не наважувалися. Так минула майже година. Раптом до Нiкольського пiдповз Н╓в╓ров i повiдомив, що ворог перейшов у наступ на лiвому фланзi. Тi╓╖ ж митi з лiсу попереду висипали гiтлерiвцi. Нiкольський скомандував кулеметнику, i той прицiльним вогнем змусив нiмцiв залягти. Та тiльки кулемет замовкав, як ворог короткими перебiжками наближався до чекiстiв. Сили були далеко не рiвними, але чекiсти не вiдступали. Коли нiмцi наблизилися майже впритул, у хiд пiшли гранати. Ворог не витримав, вiдкотився пiд захист лiсу, i одразу ж по чекiстах вдарили мiномети.

Колишнiй парторг 2-го дивiзiону Колупа╓в згадував у листi: "Уламками мiни, яка розiрвалася за кiлька метрiв, було вбито М. М. Нiкольського i комсорга Г. А. Колод╓жа. Мене поранило в руку, командира взводу Н╓в╓рова - тяжко в щелепу. Пораненими у руки були i полiтрук О. I. Топоров, i медсестра Ляшенко. Гiтлерiвцi знову пiднялися в атаку, але тим часом пiдiйшла наша стрiлецька рота, бiйцi яко╖ атакували фашистiв. Ворог, не прийнявши бою, вiдступив у лiс."

Забравши вбитих i поранених, Колупа╓в повернувся до батальйону, на стадiон "Динамо". Н╓в╓рова та Вайнера вiдправили до шпиталю. Коли лiкар 4-го батальйону Iван Петрович Iвашина оглянув убитих, то нарахував на тiлi Нiкольського близько тридцяти осколкових поранень, майже всi вони були смертельними. На долю Колод╓жа випав лише один уламок...

12 вересня 1941 року на стадiонi "Динамо" ховали загиблих у Малому Лозi. Поховали Нiкольського та Колод╓жа поряд - на верхньому майданчику стадiону бiля трибун. Пiсля вiйни було прийнято рiшення перенести прах М. Н. Нiкольського та Г. А. Колод╓жа на Лук'янiвський вiйськовий цвинтар у Ки╓вi.

Разом iз пiдроздiлами Червоно╖ Армi╖ батальйон особливого призначення вiдступав iз Ки╓ва. Спроба пробитися до Харкова не вдалася. Разом iз розрiзненими частинами 26-╖ армi╖ об'╓днаний полк пiд Переяславом потрапив до оточення. 20 вересня 1941 року полк прийняв жорстокий бiй у селi Харкiвцi неподалiк Переяслава. Останнiй бiй iз фашистами чекiсти провели у селi Березань 29 та 30 вересня 1941 року. Вирватися iз вогняного кiльця вдалося не всiм.

Роздiлившись на окремi групи, бiйцi та командири батальйону ночами пробиралися на схiд, де стримувала ворога Червона Армiя. 120 бiйцiв на чолi з комiсаром Сабуровим вийшли з оточення i рушили до Брянських лiсiв. Через п'ять днiв зi 120 залишилося лише 9, вони i стали ядром партизанського загону Героя Радянського Союзу генерала А. Н. Сабурова. Тi, кому не вдалося розiрвати вороже кiльце, продовжували боротьбу у пiдпiллi. Мало хто з них уцiлiв...

Мамин вiтчим, мiй дiдусь Вiталiй

Мати мого дiдуся Вiталiя, Вiра Iванiвна, народилася в мiстi Луганську в заможнiй iнтелiгентнiй родинi року приблизно 1893-го.

Рано вийшовши замiж за Семена Гапонова, 29 лютого 1912 року вона народила сина Вiталiя. Через рiк пiсля цього Вiра Iванiвна змогла знайти в собi стiльки смiливостi та рiшучостi, щоб кинути нелюбого чоловiка та по╖хати вiд нього до Харкова.

Влаштувавшись пiсля революцi╖ кухарем у дитячий садок, вона змогла прогодувати себе та сина навiть у важкi роки. Незважаючи на житт╓вi труднощi, Вiра Iванiвна була красунею, тому виходила замiж багато разiв (зда╓ться вiсiм), причому пiсля першого разу бiльше нiколи не розлучалася, всi наступнi чоловiки з тi╓╖ чи iншо╖ причини вмирали ранiше за не╖.

1960 року вона вкотре вийшла замiж у Харковi за пенсiонера, учасника вiйни Юхима Гавриловича (прiзвища не знаю), але цей шлюб тривав лише близько року. Знову овдовiвши, Вiра Iванiвна пере╖хала доживати свiй вiк до сина в Сочi. Тут вони жили втрьох в однокiмнатнiй квартирi на п'ятому поверсi, поки в 1967 роцi у вiцi 74 рокiв вона не одружилася восьмий раз. Цього разу ╖╖ обранцем був учасник ВВВ Ал╓кс╓╓в Олексiй Iванович, на кiлька рокiв молодший за не╖. Його однокiмнатна квартира знаходилася на першому поверсi сусiднього будинку.

Дивно, дiвоче прiзвище бабусино╖ мами теж було Ал╓кс╓╓ва. Збiг? Може, вiн був просто ╖╖ однофамiльцем, а може, якимось далеким родичем...

Тепер усi родичi, якi при╖жджали на лiто до Сочi, розмiщувалися покотом на пiдлозi не в однiй, а у двох квартирах.

Ми завжди жили у бабусi Нiни та дiдуся Вiталiя, а двоюрiднi маминi брати та сестри - у бабусi Вiри. Якось я пiдслухала на пляжi розмову дорослих. Iгор Зас╓да казав:

- I ось я питаю: "Бабусю, а навiщо вам треба було одружуватися, адже вам уже 76 рокiв? Можна ж i так було зустрiчатися." - На що бабуся вiдповiла: Нiчого ти не розумi╓ш! У цьому вiцi також хочеться. Ось пiдростеш, дiзна╓шся!"

Олексiй Iванович теж помер ранiше за Вiру Iванiвну, роки за два до ╖╖ смертi. Тодi мо╖ бабуся та дiдусь обмiняли двi однокiмнатнi квартири на одну двокiмнатну та забрали прабабусю Вiру до себе.

Тепер Вiра Iванiвна гуляла тiльки сидячи на лавцi бiля пiд'╖зду. Навiть у 85 рокiв вона не могла вийти до лавки не напудрившись i не пiдкрутивши волосся - до само╖ смертi жiнка залишалася жiнкою

Померла прабабуся Вiра 1979 року на 86-му роцi життя.

Внаслiдок численних романiв сво╓╖ матерi ╖╖ син Вiталiй рiс майже без нагляду. Не дивно, що у шiстнадцять рокiв вiн втiк з дому з мандрiвним цирком i ╖здив з ним по всiй Укра╖нi. У цирку вiн оволодiв безлiччю професiй: був i гiмнастом, i на╖зником, i фехтувальником, i жонглером, потiм, коли його взяли в армiю, служив на кораблi пiвнiчного морського флоту, тому мав на руцi татуювання - якiр.

- Навiщо ви його зробили? - Питали ми iз сестрою.

- Дурний був. - Вiдповiдав вiн. - А тепер шкодую, але нiчого вже вдiяти не можна.

Зi служби у флотi в нього збереглася i звичка курити. Вiн палив цигарки "Бiломор-канал" у квадратнiй коробочцi. При╖жджаючи до Сочi, ми з Маринкою ховали вiд нього цигарки, щоб вiн кинув палити. Але нашi спроби вiдучити його вiд курiння нi до чого не приводили. Вiн сам кинув палити вже у вiцi 58 рокiв.

Завдяки чудовiй фiзичнiй формi, вмiнням фехтувальника, метальника ножiв, на╖зника, гiмнаста та багатьом iншим, з початком Велико╖ Вiтчизняно╖ вiйни його призначили у вiйськове училище, що випускало розвiдникiв-десантникiв, iнструктором з фiзично╖ пiдготовки у званнi старшого лейтенанта. На той час вiн уже був одружений i мав двох дiтей - сина Олега та дочку Ларису. Вiйськове училище з Харкова було евакуйоване до села Борське Куйбишевсько╖ областi, але дружина з дiтьми ╖хати в евакуацiю вiдмовилася та залишилася у Харковi. Там, у Борському, вiн i познайомився з мо╓ю бабусею Нiною Фiлiпiвною i почав до не╖ залицятися, а потiм i одружився, прийнявши i ╖╖ дiтей - Неллочку i В╓тточку.

Сiм'я викладача вiйськового училища Вiталiя Семеновича Гапонова часто пере╖жджала, закiнчив службу вiн у 49 рокiв у званнi пiдполковника, начальника кафедри фiзичного виховання Виборзького вiйськового училища морсько╖ авiацi╖.

Тодi 1961 року керiвництвом кра╖ни було ухвалено рiшення скоротити радянську армiю на 1 мiльйон осiб. Всiм звiльненим у запас було запропоновано обрати для проживання будь-яке мiсто Радянського Союзу, де протягом року обiцяли дати квартири. Вiталiй Семенович разом iз Нiною Фiлiпiвною обрали Сочi.

У Сочi обидва влаштувалися працювати iнструкторами лiкувально╖ фiзкультури спочатку в санаторi╖ "Родiна", потiм у "Кавказькiй Рiв'╓рi", а врештi у санаторi╖ "Актор". Крiм того, дiдусь часто судив мiськi змагання з тенiсу та гiмнастики, майже завжди грав роль Нептуна на Днях Нептуна в санаторiях.

Помер вiн у жовтнi 1979 року у вiцi 67 рокiв вiд iнфаркту.


НЕ ТАК ВСЕ ПРОСТО I В РОДУ МОГО ЧОЛОВIКА

Мiй чоловiк - Гайдученко Володимир Степанович народився у 1955 роцi в селi Сокiлець Вiнницько╖ областi.

Нiколи не можна вiдкладати на потiм те, що можна зробити сьогоднi. Всi ми з дитинства зна╓мо цю приказку, але не завжди ╖й слiду╓мо. Так i в мене: я все думала, що ще встигну розпитати свого чоловiка про його бабусь-прабабусь, дiдусiв-прадiдусiв, батькiв та iнших родичiв. Але несподiвано у вiцi 70 рокiв вiн помер. Тому розповiдатиму лише те, що встигла колись дiзнатися, а дати називатиму приблизно.

Походження прiзвища.

З початку XVI до початку XVIII столiття у вiйську Речi Посполито╖ було створено регулярнi загони гайдукiв з ╓диною формою, серед яких було багато угорцiв. Це була пiхота середньо╓вропейського зразка, озбро╓на вогнепальною збро╓ю, доповненою гайдуцькими сокирами та шаблями. У XVII столiттi гайдуками називали вже й польсько-литовську пiхоту, елiтнi мисливськi загони, що дiяли в гiрськiй мiсцевостi, а також добiрних лаке╖в та кiнних слуг при польських аристократах.

У тi часи польська шляхта, духовенство та магнати стали домiнуючою верхiвкою у Правобережнiй Укра╖нi та в Галичинi. Вони володiли великими земельними ма╓тками, активно розвивали мiста, будували костели, замки, палаци, тож гайдуки ╖м були необхiднi як во╖ни, i як елiтнi слуги.

Сучасна Вiнницька область колись входила до складу Польщi. У багатьох селах i зараз люди пам'ятають про сво╓ польське походження, деякi мають польськi прiзвища, зберiгають польськi традицi╖, релiгiйнi обряди римо-католицько╖ церкви тощо.

Укра╖нцями з давнiм польським корiнням були й батьки мого чоловiка - Гайдученка Володимира Степановича.

Лiнiя його тата.

Степан Леонтiйович Гайдученко, батько мого чоловiка Володi, народився у селi Прушинка Козятинського району Вiнницько╖ областi, зда╓ться, 26 листопада 1927 року.

Я знаю, що в родинi його батька Леонтiя було кiлька дiтей, зда╓ться, вiн мав двох сестер, якi так i прожили все життя у рiдному селi.

Сiм'я Леонтiя була працьовитою i заможною ще до революцi╖, а в роки НЕПу (НЕП - Нова Економiчна Полiтика, яка змiнила полiтику "вiйськового комунiзму" 1921-1929 роки)

заповзятливий Леонтiй побудував на сво╖й дiлянцi млин, де молов зерно для всiх навколишнiх сiл i отримував неабиякий дохiд. У радянськi часи вiн зумiв приховати i золотi царськi червiнцi, i катеринки (Катеринки - великi паперовi грошовi купюри iз зображенням Катерини Велико╖).

Коли НЕП скасували та почалася колективiзацiя, млин експропрiювали та нацiоналiзували, але невеликий будиночок iз прилеглим до нього городиком у родини залишився.

У Голодомор люди, якi ранiше шанували божi заповiдi, навчилися красти. Без цього вижити було неможливо. В умовах, коли за знайденi в полi десяток колоскiв можна було розстрiляти, крадiжка у держави стала навiть вважатися доблестю. Цей перелом колективно╖ свiдомостi зберiгся до кiнця iснування Радянського Союзу - всi, хто працював у колгоспах i радгоспах за копiйки, ночами щось крали з полiв, городiв, складiв.

Коли 1941 року в Укра╖ну прийшли нiмцi, вони призначали старостами сiл когось iз мiсцевого населення. Був такий староста i у Прушинцi. Разом зi сво╖ми прислужниками вони стежили за порядком у селi, збирали данину у виглядi продуктiв та звiтували перед нiмцями, якi при╖жджали до села приблизно раз на тиждень. Продукти до при╖зду нiмцiв зберiгалися у коморi пiд замком.

Чимало людей у селi голодували, не винятком була й родина Гайдученкiв. Якось уночi 14-рiчний Степан (майбутнiй батько мого чоловiка) збив замок iз комори i вкрав щось iз продовольства. Його вирахували та заарештували. За подiбну крадiжку нiмцi розстрiлювали незалежно вiд вiку злочинця. Степана замкнули в управi та приставили охорону. Нiмцi мали при╖хати дня через два.

Не чекаючи ╖хнього при╖зду, Леонтiй вiдкопав золотi червiнцi, взяв сулiю самогону i пiшов до старости. Посидiвши зi старостою кiлька годин, вiн повернувся додому зi сво╖м сином, але без червiнцiв. Йому вдалося вiдкупити Степана вiд розстрiлу та зам'яти iнцидент, вiдновивши нестачу продуктiв у коморi. Де вiн видобував цi продукти, не знаю, зда╓ться, йому допомагали всiм селом.

Ця подiя не вiдбила у Степана авантюрно-злодiйсько╖ жилки, але тепер вiн був набагато обережнiшим.

Незважаючи на поневiряння, вирiс вiн високим i мiцним. Коли йому виповнилося 17 рокiв, нiмцi вже вiдступали i його взяли до Радянсько╖ Армi╖. Воював вiн, не вилазячи на рожен, але й не ховаючись за спини товаришiв. Перед кожним бо╓м ╖м видавали "фронтовi сто грам", але вiн примудрявся роздобути для сво╖х трохи бiльше. Якось вiн розповiдав, що в ╖хньому загонi була вiруюча людина, якiй не можна було ╖сти сало та свинину. Одного разу Степан, який "роздобув" десь шматок сала i роздiлив його мiж друзями, дрiбно нарiзав шматочок i замiшав його в кашу вiруючому. Той, нiчого не помiтивши, все з'╖в. Товаришi по службi стали смiятися з нього:

- Ха-ха-ха! Ми тобi пiдклали сало - тепер ти грiшник! До раю не потрапиш!

- Я з'╖в сало через незнання. - Вiдповiв той. - Тому грiха на менi нема╓. Вiн лiг десятикратно на вас за те, що ви свiдомо зробили це.

Перед черговим наступом Степан, як завжди, вирушив до найближчого села "за здобиччю". Викравши там невелике кiльце домашньо╖ ковбаси, вiн не став дiлитися нею з рештою, а з'╖в ╖╖ дорогою. Ковбаса виявилася зiпсованою, i вiн отру╖вся настiльки сильно, що його вiдправили до Звенигородського шпиталю. Поки вiн там перебував, його пiдроздiл взяв участь у великому бою, де всi загинули. В живих залишився тiльки Степан Гайдученко, який отру╖вся вкраденою ковбасою. Частину, в якiй вiн служив, перекинули в Угорщину, тому всю службу, що залишилася, приблизно до 1949 року, вiн провiв там.

Про вiйну вiн розповiдати не любив. Але у розмовi зi сво╖м чоловiком Володею я дещо дiзналася. Якось, коли ми

дивилися фiльм про вiйну, я зауважила:

- Ось дивися, якi рiзнi люди. Адже нiмцi - освiчена нацiя, а як вони знущалися з наших, ╜валтували жiнок... А нашi, незважаючи на це, поводяться добре i навiть допомагають нiмцям.

На що Володя вiдповiв:

- Нашi були не кращi. Дiд розповiдав, що ╜валтували всiх поспiль.

Знаючи, який шебутний був Степан Леонтiйович, гадаю, що й вiн у цьому не вiдставав. Тому й соромно було розповiдати про вiйну. Багатьом було соромно...

Повертаючись пiсля демобiлiзацi╖ додому, вiн, як i всi доблеснi радянськi солдати, нiс у сво╓му речовому мiшку все, що встиг по дрiбницям награбувати у мiсцевого населення. Це були i золотi каблучки, i ланцюжки, i сережки, i брошки, i складанi ножi, i ще якiсь цiннi, але невеликi речi. Все це було акуратно покладено у згорток, зроблений iз шовково╖ хустки.

Пiсля перетину радянського кордону всiх демобiлiзованих солдатiв направляли до лазнi. Там ╖м запропонували залишити сво╖ речовi мiшки в передбаннику, видали чистий одяг i по шматку мила. Вимитi солдати у сво╖х речових мiшках заповiтних згорткiв не знайшли, але скаржитися не було кому.

Степан Леонтiйович був ╓диним, хто повернувся до села живим, отримавши за час служби лише одне незначне поранення. Решта чоловiкiв, якi пiшли на вiйну з села Прушинка, не повернулися.

У пово╓нних селах Укра╖ни навiть пораненi, безногi та безрукi чоловiки, що повернулися з вiйни, вважалися завидними нареченими для дiвчат, що перезрiли. Не дивно, що молодий i мiцний Степан був "першим хлопцем у селi" i кiлька рокiв вiв розгульне життя. Поки, влаштувавшись робiтником на залiзничну станцiю в Козятинi, не зустрiвся з Тетяною Власюк, яка була всього на рiк старша за нього.

Лiнiя його мами

Тетяна Степанiвна Власюк народилася у селi Сокiлець Козятинського району Вiнницько╖ областi 24 сiчня 1926 року.

До революцi╖ все село, що знаходилося всього кiлометрiв за п'ять вiд великого залiзничного вузла - мiста Козятина - належало батькам ╖╖ батька Степана Власюка: i лiси навколо, i ставки, i поля. З початком Першо╖ Свiтово╖ вiйни ╖╖ батько Степан, якому на той час було близько 24 рокiв, був узятий у кавалерiю разом зi сво╖м конем. Де вiн воював, я не знаю, але революцiйнi подi╖ застали його у Полтавi. Багато солдатiв кидали зброю та поверталися додому. Вирiшив повертатись на батькiвщину i Степан Власюк. Вiн продав свого коня та вирушив у Вiнницьку область пiшки.

Володя якось спитав його:

- А навiщо було продавати коня? Адже верхи було б швидше!

- Коня в дорозi треба чимось годувати. - Вiдповiв його дiд. - А тут самому було б що по╖сти. Так перебивався абияк, де на пiдводi пiдвезуть, де на товарняку пiд'╖ду, де пiшки йшов. Так i дiстався додому.

Степан був високим, статним, гарним, з яскраво блакитними очима i золотаво-русявим волоссям. Вперше я побачила його, коли йому вже було далеко за вiсiмдесят. Вiн ходив з палицею, але все одно був сухорлявим, у ньому вiдчувалася вiйськова виправка, а очi були такими блакитними i ясними, наче йому було всього двадцять.

Я бачила портрет Володино╖ бабусi. Не знаю, як ╖╖ звали, бо всi називали ╖╖ просто бабуся. Але на портретi вона була такою гарною, як царiвни на картинках iз росiйських народних казок. Я й не знала, що на свiтi бувають такi красунi. I одягнена вона там була зовсiм не просто: шовкова блуза, кiлька ниток перлiв, перловi сережки у вухах, волосся викладено у красиву зачiску...

Не дивно, що такi красивi молодi люди, як Володинi дiдусь i бабуся одружилися, хоча бабуся була майже на десять рокiв молодша за свого чоловiка. Жили добре, багато, працювали самi i мали багато працiвникiв. У них було три дочки, Тетяна - Володина мама, була найстаршою. Жодна з доньок такою гарною, як ╖хня мати, не була. Усi вони були звичайними жiнками.

У серединi двадцятих рокiв в Укра╖нi розпочалася примусова колективiзацiя. Доходили чутки, що заможних селян, яких бiльшовики називали куркулями, розкуркулювали - тобто вiдбирали все ╖хн╓ майно, землю, худобу, а самих -кого розстрiлювали, а кого вiдправляли до Сибiру. Не чекаючи, коли бiльшовики дiстануться Сокiльця, Власюки самi створили колгосп i з усiм сво╖м майном першими до нього вступили. Тепер усе, що було навколо, стало вважатися громадським. Корiв, коней, свиней перевели у великi комори, утворивши таким чином ферму. Бабуся, як i ранiше, до╖ла сво╖х корiв, але тепер вони вважалися спiльними, колгоспними i ╖й доводилося ходити на ферму. Частину суспiльного надою вдавалося принести додому. Урожай iз полiв та городiв тепер теж вважався громадським, але частина його у виглядi заробiтно╖ плати дiставався i Власюкам. Голодомор 1933-1934 рокiв уся родина пережила.

На початку вiйни Тетянi виповнилося 15 рокiв, середнiй сестрi - близько 10, а молодша народилася вже пiсля вiйни. ╥хнього батька Степана, якому був уже 51 рiк, одразу ж взяли до армi╖. Де вiн служив, я не знаю, зда╓ться, закiнчив вiйну в Нiмеччинi, але демобiлiзувавшись, вiн потрапив точно в таку ж iсторiю, як i майбутнiй чоловiк Тетяни Степан Гайдученко.

- Коли нас вiдправляли до Радянського Союзу, командири казали, що ми ма╓мо право привезти з собою стiльки здобичi, скiльки помiститься у речовий мiшок. - Розповiдав вiн. - Це вважалося компенсацi╓ю за втрати на вiйнi. I ми добували цiнностi. Деякi люди вiддавали все цiнне одразу ж, як тiльки озбро╓нi радянськi солдати входили до ╖хнiх будинкiв, у деяких доводилося вiдбирати силою. Брали дрiбнi, але дорогi речi. Поки милися в лазнi на кордонi, все здобуте на вiйнi з речових мiшкiв було вилучено прикордонниками. Хтось намагався обурюватись, навiть пiднiмали бунти, але збро╖ у них уже не було, а прикордонники були озбро╓нi. Так нi з чим i поверталися додому.

Пiсля вiйни вже доросла Тетяна пiшла працювати на залiзницю до Козятина. Там вона й познайомилася зi Степаном Леонтiйовичем Гайдученком - сво╖м майбутнiм чоловiком.

До зустрiчi зi мною

Коли Тетяна та Степан одружилися, вони ще кiлька рокiв працювали i жили в Козятинi. У них народилося дво╓ дiтей - 1953 року дочка Валентина та 1955 син Володимир.

З Володею сталося нещастя. Коли Тетяна була на сьомому мiсяцi вагiтностi, ╖й довелося зробити операцiю апендициту. Плiд у животi посунули, а коли Володя народився, його ступнi виявилися вивернутими назад. До п'яти рокiв Володi зробили п'ять операцiй. Для цього щороку доводилося ╖здити до Вiнницько╖ лiкарнi. Якби вдалося зробити ще кiлька операцiй, його ноги майже повнiстю вирiвнялися б. Але п'ятирiчний Володя влаштував такий рев i крик, просячи батькiв не ╖хати на чергову операцiю, що вони не встояли i припинили спроби його вилiкувати.

Незадовго до цього було вирiшено пере╖хати до Сокiльця. Вони отримали дiлянку не там, де жили батьки Тетяни, а з iншого боку траси, де закладалася нова вулиця. Будинок будували великий та добротний. Навiть у 1978 роцi, коли я вперше туди потрапила, вiн значно вiдрiзнявся вiд сусiднiх. Високий, з великим кам'яним ╜анком та верандою, з асфальтованою дорiжкою вiд дороги до ╜анку. У будинку було три кiмнати, кухня та коридор iз коморою. На кухнi стояла пiч, у якiй мати пекла пирiжки та хлiб, а також проведено парове опалення, для чого на горищi було встановлено котел, а в кiмнатах - труби та батаре╖. На верандi було влаштовано люк у пiдвал, де в банках зберiгалося м'ясо та сало. У дворi знаходилася лiтня кухня з газовою плитою, пiдключеною до газового балона та влаштована ванна кiмната. Вода з колодязя качалася насосом у титан, що палився дровами. Щотижня влаштовувався лазневий день. Ще були цеглянi корiвник зi свинарником i курником, гараж для мотоцикла з коляскою, велика майстерня з верстатами, стелажами та iнструментами i два окремi льохи - все з цегли.

У саду бiля будинку росли яблунi, грушi, вишнi та горiх, а

за садом був великий город.

Поки будувалися, ще якийсь час працювали на залiзницi, але потiм перейшли на роботу в селi. На той час колгосп перетворили на радгосп, що спецiалiзувався на вирощуваннi хмелю. Мати пiшла працювати на хмiль, а батько став теслярем.

Незважаючи на викривленi стопи, п'ятирiчний Володя катався бiля будинку, який ще будувався, на триколiсному велосипедi. Про сво╓ дитинство вiн пам'ятав мало. Розповiдав, як одного разу вкрав iз батькiвського гаманця 100 рублiв (старими) i пiшов у магазин за цукерками. Дорогою вiн ще й похвалився цим сусiдцi. Продавщиця, побачивши такi великi грошi, цукерок не продала, але повiдомила про це батькам. Прийшовши з магазину додому, Володя приховав грошi десь мiж дров.

Батько довго допитувався у сина, де вiн подiв грошi, бив його ременем по попi, але Володя, як партизан, твердив:

- Не блав! - Звук "р" вiн не вимовляв.

Так нiчого i не домiгшись, батько був змушений його вiдпустити. Але Володя тими грошима не скористався. Вiн забув, куди ╖х сховав, а невдовзi настала грошова реформа 1961 року. Цi грошi могли б перетворитися на 10 нових рублiв, але ╖х так нiхто й не знайшов.

Ще один дитячий спогад Володi вiдноситься до його шестирiччя. Батько при╖хав на обiд на возi, запряженому двома кiньми. Поки розвантажував вiз, привiз щось й для себе з радгоспу, Володя грав поруч. Повз про╖жджав мотоцикл, конi злякалися i помчали до траси. Як Володя встиг схопитися на вiз i схопити повiд, вiн i сам не зна╓. Конi мчали, а вiн намагався ╖х зупинити. Не до╖жджаючи до траси, вiз перекинувся, конi зупинилися, а Володю витяг з пiд воза батько, який вже пiдбiг.

Того лiта Володя вперше спробував курити. Хлопцi десь роздобули пачку цигарок i приховали ╖╖ в полi за селом, коли пасли корiв. Вирiшили палити пiсля вечерi. Але вдень пройшов дрiбний дощик i цигарки злегка намокли. Володя спробував курити, але його почало нудити, вiн вирвав. Бiльше палити вiн не намагався, а всiм з гордiстю казав, що вже кинув.

У Сокiльцi була збудована нова початкова школа, поряд iз новим клубом на iншому боцi траси, зовсiм недалеко вiд будинку Гайдученка. Але навiть так близько, Володя iнодi не мiг ходити. Коли була погана погода, ноги так болiли, що батьковi доводилося вiдносити його до школи на руках.

Старшо╖ школи в селi не було, дiти ╖здили автобусом до Козятина. ╥хати до Козятина треба було не бiльше п'ятнадцяти хвилин, але доводилося стояти на зупинках, а коли автобуси не ходили, що в Радянському Союзi траплялося часто, доводилося йти пiшки. Тодi Володю поселили в будинку тiтки Вiри, молодшо╖ сестри Тетяни, яка, вийшовши замiж i народивши сина, жила в Козятинi, в приватному будинку зовсiм поряд зi школою No5. Там Володя протягом двох рокiв жив увесь тиждень, навчався разом iз двоюрiдним братом, а додому при╖жджав на недiлю.

Середня сестра матерi залишилася жити в Сокiльцi, вийшовши замiж за мiсцевого поляка i слiдуючи польським традицiям. З ╖хньою сiм'╓ю спiлкування було дуже рiдкiсним.

Класу з шостого Володя вже ╖здив велосипедом, у 15 рокiв йому купили мопед i вiн ╖здив до Козятинсько╖ школи вже на ньому. Через хворобу Володi довелося пропустити один клас, тому наступного року вiн став найстаршим у класi. Навчався вiн добре, але був страшенно впертим. Так, наприклад, вiн вирiшив, що алгебра i тригонометрiя йому в життi не знадобляться, i перестав ╖х вчити. Не хотiв вiн вивчати i росiйську мову, а заразом i нiмецьку, вважаючи себе щирим укра╖нцем. Причому всi правила вiн заучував напам'ять i мiг розповiдати ╖х вчителям без запинки. На нього подивитись навiть якось привели цiлу комiсiю. Вiн розповiв ╖м усi правила з росiйсько╖ мови, але коли на цi правила йому продиктували кiлька речень, вiн примудрився зробити по кiлька помилок у кожному словi. Комiсiя вирiшила з нелюбимих предметiв поставити йому за рiк трiйки. Так у нього й було в атестатi - усi п'ятiрки i лише з алгебри, росiйсько╖ та нiмецько╖ мов трiйки.

У Сокiльцi вiн мав двох справжнiх друзiв - Валеру та Сашка, з якими вiн товаришував не лише до кiнця школи, а й пiзнiше. Якось хлопцi сидiли на вулицi i розмова зайшла про майбутнiх наречених.

- У мене буде невелика, тендiтна наречена, з довгою русявою косою i з блакитними очима. - Мрiяв Володя. Саме таку мене вiн згодом i зустрiв.

Пiсля дев'ятого класу весь ╖хнiй клас повезли на екскурсiю до Ленiнграда. В цей час Володя закохався у свою однокласницю Ларису. Гуляючи Ленiнградом, вiн постiйно хотiв бути бiля Лариси, тому про Ленiнград у нього збереглися дуже свiтлi спогади. На момент мо╓╖ появи в життi Володi Лариса вже була одружена i мала двох дiтей.

Десятий клас Володя закiнчив 1973 року. Пiсля школи усi тро╓ друзiв по╖хали до Ки╓ва навчатись у ПТУ. Незабаром усi вони стали токарями та працювали на заводi, живучи у гуртожитку. Ще в них була подруга Галя, яка вчилася на медсестру. Щотижня всi вони вчотирьох разом ╖здили на роботу до Ки╓ва, а на вихiднi - спочатку на Козятинський автовокзал, потiм автобусом хлопчики до╖жджали до Сокiльця, а Галя ╖хала далi до наступного села. За кiлька рокiв, вже пiсля того, як ми з Володею одружилися, Галя стала дружиною Валери.

Вже за рiк роботи Володя купив собi мотоцикл IЖ-Юпiтер iз коляскою. На колясцi було дуже зручно возити вкраденi з радгоспних полiв овочi, а вiдчепивши ╖╖ можна було ганяти будь-де. Володя розповiдав, як узимку ганяв на ньому по льоду ставка, що знаходився бiля будинку його бабусi та дiдуся i колись був ╖хньою власнiстю.

У Ки╓вi Володя працював недовго. 1975 року його хрещений - директор асфальтового заводу в Козятинi - запропонував Володиному батьковi провернути одну справу. На асфальтовий завод прийшла рознарядка вiдправити когось на навчання до Полтавського будiвельного iнституту. На заводi охочих не знайшлося.

- Степане, давай вiдправимо Володю вчитися до iнституту. - Запропонував вiн сво╓му куму. - Нехай звiльниться з Ки╓ва, я влаштую його токарем до себе i вiдправлю вчитися за направленням. Вищу освiту за плечима не носити. А я i стипендiю йому виплачуватиму.

Довго вмовляти Володю не довелося. На 1975-1976 навчальний рiк Володя був зарахований на пiдготовчi курси Полтавського iнженерно-будiвельного iнституту та оселився у гуртожитку. Наступного навчального року, коли i вiн, i я стали студентами першого курсу цього iнституту та потрапили до однi╓╖ групи, ми й познайомилися.