# 147-182 Кіллмайстер Збірка детективів про Ніка Картера

Лев Шкловский

◦


Шкловський Лев


147-182 Кіллмайстер Збірка детективів про Ніка Картера


147. Зовнішня змова http://flibusta.is/b/625077/read

The Ouster Conspiracy

150. Сонячна загроза http://flibusta.is/b/626128/read

The Solar Menace

151. Стронцієвий код http://flibusta.is/b/626824/read

The Strontium Code

152. Острів задоволень http://flibusta.is/b/626474/read

Pleasure Island

153. Пекельний котел http://flibusta.is/b/627632/read

Cauldron Of Hell

161. Державна зрада http://flibusta.is/b/611288/read

The Treason Game

163. Зв'язок з Ізраїлем http://flibusta.is/b/623887/read

Israeli Connection

179. Торговець смертю http://flibusta.is/b/610596/read

The Death Dealer

180. Стамбульське рішення http://flibusta.is/b/623756/read

The Istanbul Decision

182. Вогонь землі на півночі http://flibusta.is/b/607571/read

Earthfire North


Картер Нік


Зовнішня Змова


Оригінальна американська назва:


THE OUSTER CONSPIRACY


ЗОВНІШНЯ ЗМОВА


Переклад Льва Шкловского.


ПРОЛОГ


Невисокий сухий чоловік у сірому фетровому капелюсі вийшов з будівлі Amalgamated Press з товстим рушником у руці і сів у чорний «кадилак», де на нього чекав генерал ВВС Стюарт Леманс.


Водій зачинив двері та повернувся до керма. Дивлячись у дзеркало заднього виду, він спритно вштовхнув велику машину в рух Дюпон-Серкл.


Тишу порушив генерал Леманс, який, обернувшись, глянув у заднє скло і сказав:


- За нами стежать.


- Охорона ескорту. - Це наші люди, - відповів чоловічок.


Леманс довго дивився на нього.


«Герберте, - сказав він, - ти певен, що кажеш? Абсолютно впевнений?


Зігнутий рот з'явився на безгубому роті Герберта Манделя, адміністративного директора та другого керівника AXIS, найтаємнішої служби розвідки США.


"Вірно і надійно", - сказав він, кивнувши. І якщо ви думаєте, що я отримую від цього задоволення, то помиляєтесь, Лемансе.


«Чорт забирай…» – пробурмотів генерал, влаштовуючись на м'якій лаві. Це ... це чудово ...


"Кадилак" щойно виїхав на Коннектикут-авеню і наближався до площі Лафайєт. Виснаженим пальцем Мандель поплескав серветкою.


- Багатьом людям важко повірити. І все ще ...


Відряджений до штаб-квартири НАТО як радник, ЛеМанс був відкликаний напередодні на прохання Манделя і був поінформований про ці новини лише вранці.


- А хто про це знає, окрім нас із вами? він запитав.


- Ніхто. Я хочу особисто доповісти Президенту, перш ніж йти далі.


- Він не подавав ознак життя?


– Ні. Я намагався зібрати докази протягом кількох місяців. Я брав у нього інтерв'ю близько шести тижнів тому.


- І тому він зник...


"Цілком вірно", - підтвердив Мандель.


Водій звернув на Пенсільванія-авеню. Він пройшов ще двісті ярдів і повернув, щоб в'їхати до своєї машини біля входу до Білого дому, потім м'яко зупинився перед варти. Супроводжуючий продовжив свій шлях і звернув на ріг вулиці.


Мандель клацнув склопідйомником, показав офіційну картку та оголосив:


– На нас чекає Президент.


"Дуже добре, сер", - сказав охоронець, віддавши честь.


За кілька секунд металеві ворота відчинилися, і машина в'їхала на територію.


Двоє чоловіків було негайно прийнято в Овальному кабінеті. Мандель відкрив свій портфель і розклав на президентському робочому столі з півдюжини документів із заголовком: «Північноатлантична ДОГОВІРНА ОРГАНІЗАЦІЯ». ДОСТУП УЛЬТРАКОНФІДЕНЦІЙНО. ОБМЕЖЕНИЙ.


"Це останній на сьогоднішній день лот, пане президент", - заявив він. Як бачите всі ці документи є частиною серії 700.


Очевидно, Леманс не очікував такого повороту. На мить він втратив мову, його погляд був прикутий до аркушів паперу.


- Ви дізнаєтесь про ці деталі, генерал? - Запитав президент.


Леманс звів очі.


- Так, пане президент, - сказав він. Це ... збиває з пантелику.


- Ці документи добре засекречені, чи не так?


«Так, пане президент, – у свою чергу сказав Мандель.


- А де їх знайшли?


- В Парижі. На тілі кур'єра КДБ відповів чоловічок.


Він перегорнув кілька пакунків у пошуках місця розташування підписів. Президент простежив очима за рухами свого пергаментного вказівного пальця та запитав:


- Які саме висновки, Мандель?


- Що Девід Хок, директор AXIS, продає ці документи Радянському Союзу, пане президенте. І наскільки я можу судити, цей бізнес існує вже півтора роки.


Президент сів, повернув стілець до дверей внутрішнього дворика і дозволив своєму погляду блукати рожевим садом.


«Пан президент, - сказав Мандель, - я вважаю, що необхідні термінові заходи!


ПЕРША ГЛАВА


«За кілька хвилин ми приземлимось у Національному аеропорту Вашингтона», - оголошує голос стюардеси, відфільтрований через електронний мовник. Пані та панове, пасажири, просять загасити сигарети і пристебнути ремені безпеки. Southern Airways дякує вам за вибір і бажає приємного перебування в нашій столиці.


Я мудро розчавив свій NC об підлокітник і дозволив своїй бідній, що втомилася шиї відпочити на підголівнику. Як я маю намір передати цю інформацію Хоуку? Я вже двісті дев'яносто сьомий раз ставлю собі це питання. І він завжди закінчується одним і тим же знаком питання. А потім мля… У рукавичках чи без, він все одно погано переживе, це точно.


Одне можна сказати напевно: із бомбою, яку я збираюся підірвати у штаб-квартирі AX, офісних пліток буде достатньо на довгий час. І, незважаючи на найкращі побажання нашої прекрасної стюардеси, я знаю, що моє перебування у Вашингтоні буде далеко не приємним. Щодо поїздки, не про це говоритимемо… Митарство! О, я не звинувачую Southern Airways більше, ніж будь-яку іншу компанію, але з цією новою звичкою обшукувати всіх, я мав залишити свої пістолети в багажному відсіку, і я більше не можу терпіти цей літак. Це дуже просто, без зброї почуваюся абсолютно голим. А на сидіннях зі шкірозамінника це не дуже зручно.


Пройшло близько шести тижнів, коли моя прекрасна мисляча машина була повністю зайнята міркуваннями, які становлять інтерес для двох людей, які очолюють мою любовну карту. А саме, я та Кадзука Акіяма, молода дівчина, з якою я познайомився у Токіо.


Казука… Чарівний Кадзука. Вона була заручена одним з моїх кращих друзів, Оуеном Нашіма, директором AX з операцій на Близькому Сході. Кілька років тому Оуена заарештували, і Хоук призначив мене головним. Саме тоді я зустрів Козука. Спочатку я просто намагався втішити її, як бойскаут! А потім одне веде до іншого...


Що в мене на думці? Я не знаю. Проте я згадую її, як ніколи раніше. Вона не дає мені спокою. Я бачу її, чудову перед невеликим синтоїстським храмом, недалеко від будинку її дядька. Тут ми познайомилися. Коли я кажу, що ми впізнали одне одного, ми впізнали одне одного. Ретельно. На це пішло п'ять повних днів. І п'ять ночей.


Де я вже був? О так. Минулого тижня я зателефонував їй у Токіо, де вона керує філією AX. Ви мені повірите, якщо скажу, що просив її руки? Однак, це справжня правда! Більше немає N3. Закінчився. Незабаром ви зустрінете його в універмагах, у відділі косметики, що дивиться на ціни.


Що, якби в неї вистачило смаку відправити мене прогулятись... Але зовсім ні. Я міг сказати її сльози на очах, коли вона відповіла мені пікантним голосом:


- Добре, Нік. Тільки за однієї умови.


- Слухаю, кохана гейша. Ви знаєте, що я готовий вам на все.


- Ось і все: ми обидва відмовляємось від цього бізнесу.


Сюрприз! З'їж це! Тоді це застрягло, і я не відповів. А потім, дуже повільно, моя голова знову почала працювати, і я сказав собі: «Чорт забирай, звичайно! Це те, на що ти чекав, Нік! І нічого більше. Ось де я. Думаю, вона має рацію, моя маленька японська лялька. Я сплатив собі понад сотню поїздок світом. І не як турист. Скільки разів я мало не вигравав посмертну медаль? Не можна сказати. Скільки трунарів зобов'язані мені своїм благополуччям? Я навіть не наважуюся намагатися це з'ясувати.


До того ж на торішньому огляді лікар AX зробив рентгенівський знімок від пальців ніг до коріння волосся і сказав:


забавно, що це нагадало йому з'їдений термітник. Я теж засміявся. Що ти хотів, щоб я зробив? Тільки я подумав про себе, що, можливо, настав час пенсії без похоронного смолоскипа...


Ось і знову Кадзука, яка йде попереду в передбаченні. Корова! Мене це вражає всюди. А потім пуф! з'являється голова Яструба. Ее ... при всій моїй повазі до боса, це все ще менш захоплююче.


"Добре, Картер", - сказав він мені. Якщо це те, що ви хочете вперед, вперед! Я не можу втримати тебе. Просто знай, що ти мене дуже розчаровуєш, і я більше ніколи не хочу про тебе чути.


Боже! А ось і знаменитий N3, який у сауні починає потіти як салага.


Шини DC9 вдарилися об поверхню траси. Я відкриваю повіки. І питання все ще є - хто має рацію. Яструб чи Козука? У будь-якому разі, якщо я почну з того, що прийму це від неї, як далеко це зайде? Хіба це не привід для занепокоєння?


Я трусю все це у своїй бідній хворій голові, коли йду через зону посадки, заповнену пасажирами, які чекають на розвантаження свого літака. Я йду до прибуття багажу трохи як зомбі, не зважаючи на те, що відбувається довкола мене. Помилка, Нік. До подальшого повідомлення ви все ще елітний вбивця N3, і ви повинні були помітити, як цей високий хлопець вилазить з натовпу і б'є вас тростиною з декоративною ручкою.


- Містер Картер! Містер Картер!


Я обертаюсь. Стюардеса біжить мені назустріч, простягаючи книгу, яку я залишив у літаку.


І бум! Ось вона врізається у хлопця з палицею. Біда в тому, що це вже не тростина в руці, а довгий гострий меч.


Хлопець намагається відштовхнути його. Вона дивиться на нього великими круглими очима. Він різко штовхає її, але вона втрачає рівновагу і падає в його обійми. Що в нього в голові? Він панікує? Він вважає, що вона намагається втрутитися? У будь-якому випадку він встромить свій меч у її тіло.


- Містере Картер…, все ще бурмоче дівчина.


Потім її ноги підкошуються. Вона падає.


Вбивця повернувся і пішов геть, наче він був у паніці. І він наче злякався мене. Чи не пощастило, півдюжини цікавих, залучених зіткненням, знову з'являються на сцені. Я опиняюся віч-на-віч з вражаючою матроною. Я намагаюся ухилитися від неї праворуч, але саме з іншого боку вона планувала поступитися мені дорогою. Надзвуковий гул у вухах, і я заграю з матроною серед купи коричневих паперових пакетів із посудом.


На той час, як я вилазжу і знову дивлюся на обстановку, іншого вже немає. Я знаю, що немає сенсу шукати його у переповненому терміналі. Повертаюся до стюардеси.


Наземний агент компанії вже тут. Він обійняв її. Великі сльози течуть із його приголомшених очей.


- Сьюзен ... Сьюзен, - ридає він здавленим голосом. Але чому ? Чому?


Не треба придивлятися. Вона мертва. Залізо помітно пройшло через його серце. Очевидно, майстер меча прийшов сюди не для того, щоб охолодити гарну господарку. Зазвичай це лежу на підлозі, розтягнувшись у калюжі крові.


Мабуть, я не єдиний, хто дійшов такого висновку, бо люди починають дивитися на мене із сумішшю страху та цікавості.


Поліція приїде з хвилини на хвилину, і я не хочу бути зіркою майбутньої кориди. Людям, які не звикли до такої ситуації, завжди потрібно багато часу, щоб відреагувати; Я знаю це з досвіду. Крім того, я зображую глядача, який надивився, і йду коридором.


Як я і очікував, ніхто не втручається. Коли сищики дістануться туди, їх познайомлять із дюжиною різних описів мене та вбивці.


Щодо мене, у мене було достатньо часу, щоб подумки сфотографувати його, перш ніж він вислизнув. Має обличчя, яке я не скоро забуду. Масивні та зловісні риси обличчя. Ще я помітив його густі брови й запалі очі. Балт? Угорець? Східногерманець? Може навіть російська.


Повз нього пробігає поліцейський, за ним інший бовтає в рацію з такою швидкістю, що аукціоніст ярмарку скотарства зблід від заздрощів. Секундою пізніше я пройшов через пост безпеки зони посадки та спустився на ескалаторі у вестибюль.


На півдорозі я знімаю куртку, яку я недбало надягаю на передпліччя.


Потім я надягаю на ніс сонцезахисні окуляри. Навіть якщо винятково один із свідків дасть більш-менш правильний опис, ця невелика зміна дозволить мені зберігати душевний спокій, поки я забираю свій багаж і беру таксі.


Я тільки-но спустився вниз, коли помітив Герберта Манделя, заступника Хока, який розмовляв з охоронцем аеропорту. Він обертається, бачить мене і махає мені рукою.


Минуло десять років з того часу, як Мандель приєднався до AX. Наскільки мені відомо, він закінчував Гарвард, і його підтримав Генрі Кісінджер, з яким він товаришує. Якийсь час він очолював відділ кадрів, потім нагляд за службами, а у результаті був призначений заступником директора. Це друга людина в АХ після Хоука.


Апріорі я нічого не маю проти нього, але це ніколи особливо не турбувало нас. Я думаю, це сходить до того часу, коли він був головою відділу кадрів і відчував себе змушеним чіплятися до того, як я витрачав гроші AX.


Зрештою до мене приєднується Мандель, і ми тиснемо один одному руки.


- Радий бачити тебе тут, Картер. Ви добре провели час? - Запитує чоловічок.


Цікаво, чому він прийшов зустріти мене. Але в мене зараз інші турботи, крім того, щоб спитати його про це чи поділитися своїми думками про політ.


- Прийом був різкуватий. Хтось намагався мене вбити.


Мандель синіє, як смурф. Він встає навшпиньки і оглядається через моє плече.


"Він пішов", - кажу я. Але він убив молоду стюардесу, що була між нами. Як тільки ми приїдемо до штабу, я підготую технічний паспорт і зроблю описовий малюнок. Кажу вам, цьому виродку це не зійде з рук! Чи є щось особливе, про що ти щойно дав мені знати?


Тільки тоді я помічаю загострені риси Його величності. Так його прозвали у відділі через його ініціалів (англійською). У нас, HM, це означає Його Величність.


- Щось особливе, - відказує він. Але не будемо тут зупинятись. Моя машина чекає зовні. Ми захопимо ваш багаж.


Без подальших пояснень він пробирається до виходу. Я наслідую цей приклад. У мене починає прориватися цікаве відчуття. Що тут відбувається? Я не знаю, але в мене таке почуття, що буде щось неприємне.


*


* *


- Що ви знаєте про НАТО? - Запитує Його Величність, як тільки ми сідаємо на заднє сидіння його лімузина.


Заінтригований, я краєм ока глянув на нього. Чи має він намір поставити двадцять запитань, перш ніж оголосити про місію, яку мені потрібно було доручити? Я все одно відповідаю. Історію начебто знаю.


– Це Організація Північноатлантичного договору, шеф. Я вважаю, що Атлантичний пакт було укладено у 48 році.


Він ненавидить, коли його називають шефом. Я сміюся собі під ніс, спостерігаючи, як він хмуриться. Це безглуздо, але трохи змінює думку.


Він суворо виправляє. - У 49-му


- Так, шеф. Наш посередник – Боб Бернс. Я працюю з ним кілька років тому. Такий хлопець!


Мандель згідно киває.


– А сама організація? Що ти знаєш про це?


Всі ці маленькі питання починають серйозно лоскотати авантюриста, що спитає в мені. Я ніби відчуваю, що маю намір пересадити цю штуку. Ах, зовсім маленький останній раз... Він не розуміє...


- Нічого особливого, - говорю я. Великі хлопці в організації становлять так звану Північноатлантичну раду. Нижче – генеральний секретар НАТО, його команда, а потім Військова комісія. У цьому моя наука практично закінчується, шеф.


– А як щодо секретних документів? - Запитує заступник Хоука.


Я знизую плечима.


– Серія 100 стосується співпраці з комуністичним блоком. 200 серія - розподіл збройних сил того ж комуністичного блоку.


Він перериває мене.


- А серія 700?


Там я ковтаю півдюжини разів і повертаюся до нього очима лотереї. Невелика крапля перлинного поту над сірою лінією, яка є його верхньою губою. Не можу не думати, що якщо він любить текілу, йому нема чого просити сільничку. . Я швидко повертаюся до тяжкості ситуації:


– Це найголовніше, шеф. Нижчі числа належать до ядерної ударної потужності НАТО, а більш високі числа належать до здатності держав-членів протистояти атомній агресії.


- Правильно, - підтверджує Мандель. А доступ?


- Країнам-членам. Глави держав.


- А в США?


Я знову проковтнув.


- Президенте, для початку. Еее… всі документи добре засекречені, ультрасекретно?


Його Величність киває.


- Отже, спочатку президент. Далі члени Верховного об'єднаного командування. Державні секретарі у справах оборони та внутрішніх справ. Керівники ЦРУ та АХ. Можливо, радник із національної безпеки. І, звісно, наш представник у військовій комісії НАТО.


Його Величність хитає головою. І тільки тут я помітив одну річ: ми не завернули на Тридцять третю вулицю після Арлінгтонського меморіального мосту. Тут ми не поїдемо до штабу. Дивно, дивно… Водій їде Бекон-драйвом, потім повертає на Конституцію-авеню. Запитую:


- Куди ми йдемо, шефе?


«У Білий дім», - шепоче він, ніби він розповідав мені про свою останню каверзу в контракті. Президент хоче тебе бачити.


- Ні хріну собі! Я здивований.


І я так думаю. Він точно розлютований. Особливо, якщо це плутанина навколо документів серії 700, які найбільше охороняються НАТО.


Я зручно сідаю на спинку сидіння, закурюю сигарету і роблю глибоку затяжку. Не потрібно використовувати мою слину для спроби розговорити Його Величність. Якби він хотів розповісти мені більше, то це вже було б зроблено.


*


* *


Президент головує – і це цілком нормально – посеред великого столу у залі Ради. Він знаходиться під поглядами радника з національної безпеки, головнокомандувача армій та державних секретарів оборони та внутрішніх справ.


Перед ним сидять адмірал Уолтер Хейгер, директор ЦРУ, і генерал ВПС США Стюарт Леманс. Праворуч від Хайгера є два вільні стільці. Він запрошує нас сісти.


Він запитує. - Що ти казав Картерові раніше, Герберте?


- Нічого, пане президенте. Я просто запитав його, що він знає про НАТО та секретні документи.


Втручаюся:


- Я поки що не знаю, що це. Але я думаю, що вам слід знати одну річ: вони намагалися вбити мене, коли я приїхав до аеропорту.


Усі виглядають приголомшеними. Окрім Манделя, який уже стежить за тим, що відбувається, і президента, який виглядає досить засмученим.


- Він знав, що ви викликали Картер? питає останній.


- Це зрозуміло, пане Президенте, - сказав Його Величність.


- Диявол! прокоментував президент.


Він міцно сидить на спинці стільця і продовжує:


- Пачку документів серії 700 було виявлено у Франції на тілі кур'єра КДБ. Це було тридцять шість годин тому. Чоловік був збитий автомобілем, мабуть, по дорозі в аеропорт Орлі. Він забронював квиток на рейс до Гельсінкі. З Фінляндії йому було легко перейти кордон.


- З контингентом радянських дипломатів, які щойно надіслав французький уряд, можна було подумати, що мережі знадобиться деякий час, щоб відновити себе...


"Ви могли так подумати, Картер", - киває президент. Але ви можете уявити, що самі агенти КДБ не шукають інформації в Брюсселі.


- Звичайно, говорю. Тож хтось продає документи НАТО росіянам.


Президент киває.


- Точно. І, згідно з розслідуванням Манделя, це триває близько півтора року.


Мій мізинець не збрехав мені. Він дуже нагрівається.


«І моя місія – знайти винного», – сказав я.


Цього разу президент хитає головою:


- Ми знаємо його особистість.


- Хто він, пане президенте?


Він не відповідає одразу. Я стежу за ним. Він виглядає стривоженим, нерішучим. Президенте! У моїй голові страшенно багато всього. Пахне жаром! Що він скаже мені, щоб зробити таке обличчя? Все ж таки, він мене вражає:


- У нас є незаперечні докази того, що Девід Хоук продає Радам документи серії 700. Містер Мандель підозрював це протягом деякого часу, а дванадцяту годину тому Хоук зник.


Я відчуваю, що люстра щойно впала мені на голову


У мене перед очима яскраві плями. Вона стукає мені у віскі та у вуха. Я тримаюся за стілець, щоб не перекинутися. Президент продовжує говорити.


Він розповідає про те, що Мандель прийшов, щоб знайти його особисто, щоб ніхто не міг придумати змову з метою скинути Яструба. Але я його не чую.


РОЗДІЛ ІІ.


Ми виходимо із зали ради трохи пізніше за дві години. Мандель твердо мчить до свого лімузина. Я йду за ним, приголомшений, як боксер, щойно оговтався після нокауту.


Вперше в житті я розумію, що сонце справді знаходиться за сто п'ятдесят мільйонів кілометрів від мене. Це страшенно багато. Погода чудова, як ніколи раніше. Але мені здається, що я всього за два кроки від Полярного кола.


Я прочищаю горло і питаю:


- У штабі є хтось, крім нас із вами?


- Нікого, - відповідає Мандель, сідаючи в машину. І я чув, що так і лишиться. Принаймні до подальшого повідомлення.


- А яке офіційне пояснення?


Мандель натискає кнопку. Між водієм і нами височить звуконепроникна скляна стіна.


- Ні, - каже він. Він на завданні, от і все.


Я дивлюсь на вулицю. Яструб! Бос! Неможливо. Десь має бути каверза.


Неначе читаючи мої думки в кришталевій кулі, Мандель продовжує:


- Ви на власні очі бачили документи, N3. На всіх є підпис Яструба.


- Як ти певен, що це не підробки? - говорю я, звертаючись до нього.


- Ми попросили лабораторію порівняти їх із іншими документами, написаними від руки.


- Я думав, що ми самі знаємо…


- Я представив це як вправу. Я вирізав підписи, пронумерувавши їх і попросив знайти підробки. Негативний результат. Усі вони були справжніми.


- А що мені робити? Викликати в нього зізнання? Може, помучити його...


- Ні, - спокійно відповідає Мандель, усуньте його.


На мить цікаво, чи правильно я почув. Але чоловічок швидко викидає з моєї голови всі сумніви:


- Якщо ви приведете його назад, і він зізнається, у чому я дуже сумніваюся, це кінець служби. Очевидно, ми б уникли публічного судового розгляду, але AX ніколи б не встояла перед наслідками справи такого масштабу.


- Ви просите мене вбити людину, з якою я працював усе своє життя?


– Ви працюєте на свою країну. А потім я зателефонував Роберту Бернсу з Брюсселя. Якщо ви не можете змусити себе вбити Яструба самостійно, він вам допоможе.


Це найкраща подія у році! Мені треба знайти Яструба, як мандрівного собаку, щоб Боб його вбив... Я відчуваю запах гірчиці на своєму обличчі:


– Як! Ви хочете, щоб я взяв Боба у підручні та вбив свого боса!


- Слухай, N3, спочатку перестань називати його босом. Це дає поганий ефект. Тоді заспокойся. Це єдине чисте рішення. І я тільки бачу, що ви досягнете успіху в цій місії. Ви знаєте його краще, ніж будь-хто. Ми з Президентом уже відправили до нього кілька детективів. Але він надто сильний.


Я неуважно погодився:


- Це найкраще рішення.


- Якщо у якогось чоловіка є шанс його знайти, то тільки у вас. І потрібно, щоб він зник. Будь обережним, N3. Жодних помилок. Прагніть придушити свої почуття. Дивись на ситуацію холодно, дій тільки розумом.


Холодно… Ось, Ваша Величність, ви мене трохи багато про що просите.


Ми мовчимо до кінця шляху. Діставшись своєї квартири в Чеві Чейз, я відчиняю двері і виходжу. Тільки тоді Мандель спантеличив мене:


- Інструкції повинні прибути до вас протягом години чи менше. Ви маєте необмежений бюджет на цю операцію. І лише один імператив: зробити це якнайшвидше.


- А що з моїми речами?


"Вони вже там, нагорі", - сказав мені Мандель.


Автомобіль від'їжджає від тротуару. Він опускає вікно і додає:


- Хай щастить !


Дивно, у мене таке почуття, що він кричав це заради формальності. Без переконання. Якщо так, то він також думає, що тут щось незрозуміло. Напевно все, він мені наказав, тому що його становище вимагає цього, але зрештою він сподівається, що я облажуся.


Я дивлюся, як велика машина повільно їде. Це нагадує мені катафалк. Потім я входжу до будівлі і підходжу до свого будинку.


У квартії смердить. Нормально, минуло півтора місяці з того часу, як я був там. Моя валіза стоїть на підлозі посеред вітальні. Я беру її та йду до спальні. Бернс ліниво сидить у мене на ліжку і читає газету. Він носить костюм сірого кольору у старому стилі та блискучі ботильйони, що заборонено. Справжнє модне взуття.


Він заявляє. - Привіт, старий! Вибачте за те, що прийшов у такому вигляді, але, схоже, вам не повністю довіряють цей бізнес. Ви знаєте, що це за накази… Зауважте, я все ще дзвонив у дзвінок раніше.


І він починає сміятися. А, мій сміх трохи застряг. Я кладу валізу на ліжко і дістаю шкіряну валізку, в якій знаходяться три мої найкращі друзі: Вільгельміна, мій 9-міліметровий Люгер, Хьюго, мій стилет у замшевому футлярі і П'єр, невелика газова бомба у формі яйця, яка Я ношу з собою, як сімейну реліквію, якщо ви розумієте, про що я ...


Я йду у ванну, недбало питаючи його, коли ми почнемо діяти


– Сьогодні ввечері, – відповідає Бернс.


Я поставив свій маленький світ на місце, переконавшись, що все в робочому стані, і я почуваюся набагато краще.


Я заходжу до спальні і оголошую:


- Віриш чи ні, Бобе, у цій справі я працюю поодинці. Зрозумів мене?


Він розкриває великий дурний рот. Потім він відпускає газету і швидко засовує руку до куртки.


«Ти спізнився із запаленням, Боббі», - сказав я, прицілюючись йому між очима. Не рухайся, або я розкаятися. Я сказав, що працюю один. І я думаю, що я досить переконливий.


Бернс довго вагається, потім повільно прибирає руку з куртки. Він знизує плечима.


- ДОБРЕ. Ти впіймав мене. Цього разу.


Інформую себе:


- Які накази?


- Дотримуватись інструкцій, доки не знайдемо Яструба.


- Після цього ?


- Вбити його.


- Якщо я відмовлюся від співпраці?


Бернс піднімає ліву руку і третю брову. Раптом йому стало дуже незатишно у черевиках.


Я роблю крок до ліжка.


- Отже, Бобе? Якщо я відмовлюся співпрацювати, якими є ваш наказ?


- Якщо ви відмовляєтеся співпрацювати, це означає, що ви захищаєте Яструба або полягаєте з ним у змові. Ось що мені сказали.


- І, в такому разі, ти теж наказано мене вбити.


- Ага, - киває він.


Я махаю у бік вхідних дверей.


- Напевно, зовні янгол-охоронець.


- Три, - каже мені Бернс. Три команди… Двоє попереду, двоє ззаду та останні двоє на даху.


Я бачу, що ви високо цінуєте N3.


- Ти хоч уявляєш, де ховається старий?


– Ні. Ми розраховували на вас у цьому. Ми майже впевнені, що він не виїжджав із країни. Принаймні не звичайним способом.


Це все, що я хотів знати. У мене є невелика вистава, де він може бути. І мій ніс каже мені, що він, мабуть, очікує, що я з'явлюся. Один, звісно.


Прошу деяких пояснень:


- Ті, хто зовні, що вони знають?


"Нічого про Хоука", - говорить Бернс. Ми сказали їм, що сумніваємось у вас і що ми організовуємо операцію, щоб перевірити вашу лояльність. Якщо ви спробуєте відірватися, вони заженуть вас у куток. Це все.


- Ідеально. Я дам вам не ту компанію. Якщо це робить тебе щасливим, гадаю, я знаю, де він. Розстебні піджак. Повільно.


Спочатку він з подивом дивиться на мене, потім його очі мерехтять, і він звужує повіки.


- Не будь придурком, Бобе! Я завжди думав про тебе як про друга, і, як я вже казав, моєму серцю було б дуже боляче остудити тебе. Як думаєте, чи варто грати в героя, щоб отримати кулю в лоба?


Я дивлюся йому прямо у вічі, спостерігаючи за його рухами. Мабуть, він не прислухається до мого попередження. Потім він широко посміхається до мене і розстібає куртку. повертається ліворуч, щоб показати мені поліцейський пістолет № 38, ув'язнений у велику нормативну кобуру.


Я йому наказую:


- Покладіть пістолет на ліжко і повільно вставай.


Він підкоряється. Мені це так подобається, але коли він встає, він каже мені:


- Один звідси ти не виберешся. І не розраховуй, що я супроводжуватиму тебе на вулиці. Нізащо.


- Я не прошу так багато, Бобе. Все, що я хочу, це тихо пройти до вітальні.


- Добре, Нік. Але, повторю, далі не піду!


- Зупини свою пісню та йди у вітальню. Мені цього достатньо.


Я кладу його пістолет у кишеню і йду за ним у кімнату, жестом пропонуючи йому сісти у крісло. Коли він сидітиме, зніму фіранки. Зрозуміло, двоє хлопців у синьому седані без розпізнавальних знаків стежать за входом до будівлі. Вони непомітні, як хмарочос посеред пустелі.


Я ходжу кімнатою, вмикаю світло. Красивий Боб дивиться, як я рухаюся. Але вона не рухається, і це нормально.


Потім я маю намір відчинити двері і повернутися до вікна, щоб широко відкрити штори. У машині спостереження я бачу, як один із двох хлопців дивиться мені у вікно.


Бернс дивується - Що робиш?


Беру з маленького столика лампу та кидаю у вікна. Воно вибухає з гуркотом, гідним ланцюгового зіткнення на шосе, і ліхтар падає надвір.


- А тепер, Бобе, послухай мене уважно. У мене попереду всього хвилина, так що я не матиму часу повторити це вам двічі. Я знайду Яструба. Якщо він нас продав, я сам сплачую його рахунок. Якщо ні, то пошукаю того тухлого хлопця, який це зробив і намагається його підставити. Зрозумів?


Він киває, не відповідаючи. За кілька секунд на майданчику лунають кроки. Я сиджу в кріслі обличчям до дверей, у правій руці тримаю Люгер, прихований уздовж стегна. Бернс напружується і стискає підлокітники. Попереджаю його спокійно та твердо:


- Якщо ти смикнеш засранець, ти мертвий.


Двері відчиняються, і в кімнату вривається хлопець з пістолетом у руці. Відомий агент. Я бачив, як він бовтався у залах AX раніше. Але було крутіше. Сьогодні його краватка бовтається, і вона непоголена. Цікаво, як довго він сидів у своїй машині біля моїх дверей.


Оскільки ніхто нічого не говорить, він завмирає у дверях і дивиться на нас бичачим оком.


- Що тут відбувається? проревів голос на майданчику.


- Отже, що відбувається?


Бернс повертається до нього.


-Я думаю, Нік хотів тебе бачити.


- Це добре ! - кричить волохатий, опускаючи пістолет.


Його напарник приєднується до нього. Він теж озброєний, у лівій руці тримає рацію.


- Скажіть їм, щоб вони не панікували, - говорю я наймирнішим голосом. Я просто хотів би поговорити з вами.


Не довго думаючи, хлопець натискає кнопку рації і сердито видихає:


- Блоки два і три, не панікуйте. Помилкова тривога. Все в порядку. Поверніться на свої позиції та залишайтеся на місці.


Двоє вартових входять до кімнати, вкладають зброю в кобури та ввічливо зачиняють за собою двері. Я витягаю свою Вільгельміну з її укриття.


- Заради Бога ! Які…? починаються непотрібні питання.


Ріжу відразу:


- Негайно і без суєти поклади свою рацію. Якщо вам пощастило натиснути кнопку, ви маєте на це право!


- Бобо... Боб...


Перехрещую:


- Покладіть його на землю і відійдіть. Прямо зараз !


"Краще роби, як він тобі каже, Джек", - мудро радить йому Бернс.


І Джек робить, як я йому сказав.


Я встаю, поважаючи їх:


- Тепер ви збираєтеся по черзі класти на циновку свої пістолети. Не роблячи нічого безглуздого. Потім ляжте на живіт поруч із диваном, заклавши руки за спину і схрестивши ноги.


Я не смію думати, що робити, якщо хтось із них каже «ні». Вони досі колеги, і це мене напружує.


Було б трохи боляче їх пристрелити. Але, мабуть, їм це не спадає на думку. Я підходжу і беру їхню зброю та рацію.


Потім я йду до своєї кімнати, де хапаю свою валізу. Це зайняло близько двох з половиною секунд, але коли я входжу до вітальні, Бернс уже тримається за ручку дверей. Я кричу:


- Не рухайся, Бобе! Іди лягай поряд з ними! Якщо ти побіжиш за мною, я пострілю в голову! Ви бачили мене на тренуванні, ви розумієте, про що я...


Слухняний Боб перетинає кімнату і лягає поряд з рештою. Менше часу, ніж треба сказати, я швидко спускаюся сходами.


Їм не знадобиться багато часу, щоб попередити своїх приятелів та подати спільну тривогу. Але мені не потрібно багато часу.


Я беру їхню охоронну машину. Як і очікувалося, ключі були там. Я починаю швидко їхати, щоб припаркуватися на розі сусідньої вулиці. Я виходжу і швидко повертаюся на Дорсет-авеню, де сідаю в таксі.


- До аеропорту.


Під час колії я оцінюю справу. Документи НАТО з підписом Хоука знайшли на тілі російського кур'єра. Якби їх послав не старий, то хто б це міг бути?


Як би не напружувався мій мозок, я не розумію, як вони могли це зробити без відома Хоука. Ну, не треба вмирати, ходячи по колу, ми з'ясуємо це пізніше.


*


* *


Девід Хоук чекав на мене, як я і сподівався.


День добігав кінця, коли я дістався до його хатини на озері Літл-Мус у горах Адірондак, за 130 миль на північ від Олбані. Я здійснив нічну подорож плюс витратив більшу частину дня, щоб приїхати з аеропорту Вашингтона. Звичайно, попри те, що я собі обіцяв, я весь час крутив це питання в голові. Я розбитий, і мій мозок має виглядати як бешамель, який залишили на газі.


Це раптом згадалося мені, коли я побачив Бернса. Хок розповів мені про цю хатину два роки тому.


"Я купив його на той день, коли мені все це набридло і я вирішив взяти відпустку", - сказав він мені.


Він описав мені все ретельно, з любов'ю, навіть маленькі звивисті стежки, які треба пройти, щоб туди дістатися. Він розповів мені про всі плани послідовних угод, які він здійснював в анонімних трастових фондах, щоб купити землю та халупу. Тому, я йому довіряю, ніхто ніколи не зможе відстежити це місце.


Я напевно забув про це обговорення і навіть про існування шале. Але що мене вразило, то це те, що Хок говорив про «відпочинок». Це не входить до його звичайного словникового запасу. І, найголовніше, мені ніколи не спадало на думку, що начальник може думати про це, як і всі інші.


Я паркуюсь перед шалею. Я бачу його з вудкою в руці наприкінці хисткої дерев'яної пристані, яка височить на тридцять метрів над озером. Коли я зачиняю двері, він повертається і жестом показує мені приєднатися до нього, виглядаючи не більш здивованим, ніж я.


Після вологої вашингтонської спеки мене трохи трясе колюче гірське повітря. Я хтиво дихаю їм безкоштовно.


- Ну що, сер, клює?


Він дивиться, як я забираюся на понтон, мабуть, радий мене бачити, але не особливо посміхається. Як завжди, одна з його сумнозвісних сигар застрягла в куточку рота, погашена як захід безпеки для місцевого навколишнього середовища.


- Не фантастично, - бурмотить він.


Я підозрював це. Якщо він мав нещастя скинути попіл сигари у води озера, то він, мабуть, налякав всю рибу.


- Ти ретельно замітав сліди, Нік? - Запитує він, простягаючи мені руку.


- Так сер. Я купив три квитки на літак за різними напрямками під трьома моїми загальними псевдонімами. Потім я орендував машину під своїм справжнім ім'ям, заявивши, що збираюся до Майамі, і зателефонував до центру міста Шератон, щоб забронювати мені кімнату в Тампі.


Я присідаю поруч із ним і засовую сигарету в губи. Мені потрібно зробити це тричі, щоб він увімкнувся.


- За тобою ніхто не їхав?


Я трохи роздратовано хитаю головою. Тим не менш, я знаю свою роботу, він повинен почати це розуміти!


- Ні, сер. Я абсолютно чистий.


Бос довго дивиться мені у вічі, потім переводить погляд на великі групи сосен, що ростуть на протилежному березі.


«Насамперед, Нік, - сказав він зі стоном. Я не той зрадник, за якого мене приймає Мандель. Я нікому не продавав жодних документів.


У нього змучений голос. Вперше в житті я бачу його в шкірі втомленого старого. Це мене просто лякає.


Він запитує. - Що вони тобі сказали?


Я швидко розповідаю йому про інтерв'ю з Манделем, зустріч у Білому домі, нещастя з Робертом Бернсом.


- А Мандель наказав мене вбити?


- Так, сер, але я...


«Він мав рацію», - хрипко сказав старий. Я б зробив для нього те саме. Заради справи.


Я мовчу.


"Ти не сказав мені всього", - каже Хоук. Що ще трапилося?


Слово честі, бувають моменти, коли я почуваюся дитиною, коли він так мене промацує!


- Мене намагалися вбити в аеропорту, коли я прилітав із Фенікса.


Я даю йому короткий опис типу з мечем-тростиною.


- Думаю, ніколи малювати композицію ...


- Ні, сер.


Яструб дотримується довгого мовчання. Він напружує мізки під його кепкою. Я майже чую клацання шестерень. Коли він дивиться на мене, його обличчя не те, що було раніше. Йому знадобилося продумати події двадцяти років за кілька хвилин.


- Ти будеш один у цій місії, Нік. Один. Ідеться про те, щоб не розраховувати на те, що служба вас підтримає. Якщо ви вирішили взятися за це, то ...


- Я готовий, сер.


Яструб киває.


«Кілька тижнів тому Мандель прийшов до мене, щоб пояснити це питання стосовно документів серії 700. Я зрозумів з його натяків, що в нього було достатньо доказів, щоб звинуватити мене.


- А ви кладете ключ під килимок.


- Як ти кажеш. Я взяв із собою останню партію із документів 700. Якщо в мене вдома були якісь витоки, я не збирався продовжувати з ними роботу. Якщо витоки походять звідкись ще, вони швидко виявляться.


-Я не розумію вашої реакції, сер. Чому ти не лишився там, щоб захистити себе?


"На всіх файлах, які я вийняв із сейфа AX, стоїть мій підпис", - відповідає бос, змінюючи тон свого голосу. Тільки це не мій справжній підпис.


- Яка?


- Так я підписую документи під час роздачі. Ті, що були у сейфі, не ті, що я підписав.


Я питаю :


– Хто ще знає безпечну комбінацію? Мандель?


– Я єдиний, хто її знає. І я впевнений, що ніхто не грав із захисною системою.


- Але тоді як ...


Він піднімає руку, щоб зупинити мене.


- Почекай, Нік, я ще не закінчив. Процес наступний: двічі на рік я їжджу до Брюсселя, щоб підписати документи, а потім приношу їх назад до штаб-квартири. Звичайно, коли я підписуюсь, я не контролюю свого підпису. Там оригінали замінили, не знаю як, на підробки з імітацією мого підпису. І, зважаючи на все, це триває якийсь час.


- Але чому ? Я роблю. Це не схоже ні на що, оскільки той, хто займається цим трафіком, уже має непідписані документи.


- Очевидно, - пояснює начальник, - мене хтось хоче підставити до НАТО. Вони намагаються вивести мене з АХ. Надсилають російським справжні документи з моїм справжнім підписом. Це дуже добре продумано.


- Це... це божевілля!


Я все ще сиджу, приголомшений. Таке відчуття, що мене вдарили палицею за вуха.


"Гірше того", - сказав Хоук. Це змова, щоб мене вбити. Що ж, сподіваюся, річ у тому… В очах власної служби я зрадник. І тепер ви бачите, що ви також зробили. Ти по шию в лайні, Нік. Відтепер усі сили західного блоку почнуть на нас як шпигунів. І ми двоє чоловіків, яких треба вбити.


РОЗДІЛ ІІІ.


Північний Спрінгфілд - не найпрестижніше передмістя Вашингтона. Однак, це дуже просто. Особливо о четвертій годині ранку.


Я повільно проїжджаю повз Carlton Arms Studio City і паркуюсь на розі Бреддок-роуд.


Тут живе головний художник АХ Сендрі Тріґґс. Але найбільше мене цікавить те, що вона ще й головний пліткар.


Вона працює у архівах. І вона сказала мені, що вона була в ключовій позиції, щоб знати шум пліток у коридорах. Вона також сказала мені, що якби я краще ставився до неї, вона була б найщасливішою жінкою.


Коли мене захоплюють почуття, я не вмію чинити опір. Я падаю. Моя провина. Я мушу визнати, що вона має аргументи. Ну, все це для того, щоб сказати, що з того часу вона чекала лише одного: щоб ми зробили це знову.


Я приїжджаю і потихеньку йду пішки перед її кварталом. Перед входом припаркувався сірий седан із федеральними номерами. В іншому вулиця порожня, якщо не рахувати машини, що заправляється вночі на заправці, на тротуарі навпроти, ярдах у двохстах далі дорогою.


Хлопці швидко розуміються. Звичайно, вітальний комітет готовий до зустрічі біля кожних дверей у Вашингтоні, куди я міг би зателефонувати.


Я повертаюся до своєї орендованої машини і проїжджаю трохи більше трьохсот метрів, перш ніж виявляю телефонну будку біля паркування. Бездоганно.


Я набираю номер і кладу відповідні гроші у скарбничку. Потім я добре праю всі відбитки пальців і навіть випорожню попільничку.


Коли я спускаюся на перший поверх, поліцейська машина проїжджає малою швидкістю. Я швидко ховаюсь у темному кутку. Коли її вогні гаснуть, я мчуся до будки. Я не дозволяю двері зачинитися ногою та набираю номер Сендрі.


Його телефон безперечно прослуховується. Але якщо вона швидко погоджується на співпрацю, це не біда. У них не буде часу знайти дзвінок.


Він уловлює четвертий дзвінок.


- Вітання! - каже сонний голос Сендрі. Та це ?


- Це я, люба.


Вона прокидається за секунду.


– Ти! Ух ти ? Але я думав ти...


Я уявляю, як він кусає губу.


- Ти мені потрібна. Тобі треба мені допомогти.


- Звісно. Якщо я можу щось зробити.


- Ти можеш. Застрибуйте в машину і мчіться до пам'ятника Вашингтону.


- Прямо зараз ? У цей час?


- Так? Якщо з тобою все гаразд, я зв'яжуся з тобою.


- А інакше?


- Інакше почніть знову за дванадцяту годину. Той самий процес.


- Наче я там, - відповідає вона.


Вона вішає слухавку. Це золото, ця навшпиньки.


За дві хвилини я на заправці. Я роблю здачу та купую пачку цигарок у торговому автоматі.


Незабаром темно-синій Mustang II Сендрі викочується із задньої частини будівлі та відноситься у бік центру міста. Автомобіль спостереження їде за нею.


Я тихенько переходжу вулицю та входжу до будівлі. На четвертому поверсі я ховаюсь у під'їзді та чекаю.


Мені потрібна допомога Сендрі, але я не хочу її вплутати. Коли в мене буде те, що хочу, я планую передзвонити їй і сказати, що я не зв'язувався з нею, тому що за нею стежили. Їй зійде з рук крик Манделя за те, що вона не повідомила про мій перший дзвінок.


Приблизно через дві години на стіні ліфта вмикається дисплей. Хтось щойно відчинив двері в гараж. Я чекав Сендрі набагато раніше. Якщо це вона, то вона, мабуть, обійшла пам'ятник Вашингтону вдесятеро.


Кабіна зупиняється четвертою. Двері відчиняються. Це вона. Вона виглядає змученою та негарною. Звісно, розчарована. Вона дістає ключі з сумки і повільним кроком іде до своїх дверей.


Ліфт йде і залишається нагорі. Ні звуку на сходах. Агентам довелося відновити своє чергування на вулиці. Напевно, є чимало тих, кому потрібно трохи попрацювати над міркуванням.


Коли Сендрі приходить до його квартири, я виходжу зі свого укриття. Вона дивиться на мене, зовсім засихавшись. Я прикладаю вказівний палець до губ. Вона зупиняється і чекає, коли я приєднаюся до неї.


Я кидаю погляд на себе, настав час дістатися до неї. Вона чудово виглядає, незважаючи на своє волосся у стилі батай.


На ній кросівки, вузькі джинси та тонкий бавовняний корсаж, під яким нічого немає. Треба сказати, що їй не потрібна допомога на підтвердження своїх аргументів. Вони роблять це як дорослі.


Я беру її за руку і обережно відтягую від дверей.


- Ваш телефон знаходиться на прослуховуванні, і у вас, мабуть, є шпигунські мікрофони у вашій квартирі.


На його обличчі з'являється гримаса.


"Здається, вони не готові відпустити", - сказала вона. Я помітив двох хлопців, які пристали до моєї дупи.


- Якщо вони не змінилися відтоді, як я їх бачив востаннє, маю визнати, що розумію їх.


- Гей, стара свиня! Е… ти збираєшся залишитися ненадовго? - Запитує вона, не зводячи очей.


- До четвертої години дня. У цей момент ви вийдете, начебто збираєтесь на друге побачення.


- Ого! вона вигукує все грайливо. Я збираюся подзвонити, щоб сказати, що я хвора. Вони, мабуть, чекали на щось подібне, оскільки перехопили ваш дзвінок. Я скажу, що залишаюсь у ліжку весь день. Насправді це не буде брехнею, а, дорогий?


Вона посміхається мені поглядом, від якої почервоніє траппіст, і показує свої вологі маленькі очі. Повертаюся до серйозних справ.


- Добре, говорю я. Але поки ти повернешся додому, ніби нічого не сталося. Коли ви опинитеся в ньому, ви ввімкнете воду. Вимийте руки, обличчя, прийміть душ, якщо захочете. Нарешті, зробіть якнайбільше шуму, поки я шукаю прослуховування.


Вона вставляє ключ у замок, шумно відкриває і з глибоким зітханням входить. Вона природна, як ніхто інший. Також вона має таланти до комедії, ляльок. Я йду за нею, тримаючи туфлі у руці.


Вона зачиняє двері, надягає страхувальний ланцюг, обертається і тихо цілує мене. Потім вона знімає блузку, кидає її на диван і прямує у ванну.


Перш ніж увійти, вона повертається і пустотливо підморгує мені. Маленькі кінчики її круглих грудей вже збуджені від бажання.


Зазвичай мене нудить від того, що я застряг десь проти моєї волі. Але разом з нею в мене таке почуття, що ми знайдемо тисячу і один спосіб полегшити примусове рішення.


Як тільки я чую шум душа, я починаю ходити вітальнею. Я переглядаю все: лампи, картини, дверні та віконні рами. Нарешті я знаходжу снітч під подушкою дивана. Я цього не чіпаю. Цей, як він розміщений, не може вловлювати шум, що виходить із спальні чи навіть ванної кімнати.


Я йду до спальні. Гей, це змінилося від часу мого останнього візиту. Блідо-рожевий папір. Більш насичені рожеві картини. Скрізь дрібнички. Це схоже на коробку цукерок. Це дає мені багато ідей ... Але мені ще потрібно виконати кілька формальностей, перш ніж поєднати корисне з приємним. Там за дзеркалом туалетного столика ховається шпигун. Маленький надчутливий мікроконтролер спрямований прямо на ліжко. Я бачу, що ми не сумніваємося.


Якщо вони очікували побалувати себе саундтреком до Empire of the Senses, на них чекає невелике розчарування. Повільно, беззвучно я наближаю рота на два сантиметри від пристрою і дую на нього щосили. З іншого боку, вони, мабуть, почули тріск, а потім нічого. Вони подумають, що маленький вбудований випромінювач згорів через раптове підвищення тиску повітря. Не можу не думати про чергового хлопця. Якщо в нього не вистачило інстинкту вчасно зняти навушники, він повинен мати тріщини в євстахієвих трубах.


Я був би здивований, якби вони встромили мікрофон у ванній. Але, з моєю легендарною професійною совістю, я все ж таки волію перевіряти. Я йду туди мовчки. Намагаючись не надто мружитися на Сендрі, щоб не забувати про те, що я роблю, я ретельно оглядаю маленьку кімнату. Нічого не знаходжу.


Мій обов'язок виконаний, я відчуваю, що маю право виконати інший. Я переходжу до душі. Сендрі, мокра, широко посміхається.


- Так? - Обережно запитує вона дуже тихим голосом. Ви очистили все зверху до низу?


- Майже все, - кажу, починаючи роздягатися. Мені ще треба потерти тобі спину.


Далеко внизу на піску непритомний лежить Яструб. Перегріте повітря притягує хвилі спеки з дна пустелі.


Я парю по колу над неживим тілом в оточенні дюжини інших стерв'ятників. Ні, я не можу цього вдіяти! Я мушу прийти йому на допомогу. Я намагаюся дзьобнути, але мені заважають крила товаришів. Їхнє пір'я охоплює мою голову, мої груди, все моє тіло.


Жарко. Їхні крила забирають мене геть, торкаючись мене з нескінченною ніжністю. Вони більше не кудахтають, а солодко воркують. Я повільно розплющую очі.


Сендрі стоїть навколішки наді мною. Вона гладить мої очі і груди кінчиками своїх грудей. Я дивлюся на неї, все ще у сні. Вона посміхається.


- Ну, супермен, - глузливо вона. Щоб викликати у вас інтерес, потрібно багато часу.


- Стривай, ось побачиш! - сказав я, цілуючи її груди.


Потім я беру її за стегна і повністю кладу на себе. Мій інтерес, за її словами, вже повністю збуджений. Я проникаю до неї дуже ніжно. Вона заплющує очі, видавши невелику брязкальце. Приємно займатися таким коханням, коли прокидаєшся, ніби попереду ціла вічність. Це вже вдруге, коли вона витягла мене з моєї мрії, щоб запропонувати мені таке частування на сніданок.


І ми обидва піднімаємось на сьоме небо. До речі, жодного стерв'ятника там не бачив. Коли ми, нарешті, спустилися вниз, Сендрі м'яко перекочується на бік і кінчиками пальців весело смикає мій бюст Тарзана. Я машинально дивлюсь на годинник. Боже! Майже три години. Я спав весь ранок та більшу частину дня.


Сендрі скоро прийде на підроблене друге побачення, а я ще не сказав їй жодного слова про руку допомоги, яку чекаю від неї.


Я беру її за талію, роблю їй велику вологу дугу в рот і міцно човгаю її по дупі.


- Ой! Що з тобою?


«Мені здається, настав час переходити до справи, моя кохана», - сказав я, встаючи і збираючи свій одяг.


Вона перекочується на ліжку і дивиться на мене закоханими очима.


- Давай, ще дванадцята година, Нік! Усього дванадцята година. Тобі це не подобається?


- Мало того, що змушує мене хотіти, моя серцевина. Тільки це неможливо. У вас є записник?


Вона різко сідає на лікоть і дивиться на мене з обуренням, ніби я щойно запитав її про її оцінки.


- Так, очевидно, - відповідає вона, задихаючись.


- Вийміть її. Як тільки я прийму душ, приступимо до роботи.


Там вона дуже погано це переживає.


- Гей, сволота, ти тільки за цим і прийшов, га?


- Послухай, Сендрі, не дури! Я прийшов за цим, це правда. Але й іншого теж. Ви нічого не зрозуміли?


Вона засмучена. Я вперше бачу її такою. Червоний до білків очей. Я продовжую:


- Або я зовсім не прав на ваш рахунок, або ви хоч трохи уявляєте, що сталося за останні сорок вісім годин...


- Е... так, - зніяковіло зізнається вона.


- Тоді добре ? Я повинен розібратися з цим безладдям, вірно?


Я повільно відчиняю двері і йду прийняти душ. Коли я вимитий, пахнучий, свіжий, як дзвіночок, я одягаюсь і приєднуюсь до Сендрі в її кімнаті.


Я знаходжу її сидить на стільці біля вікна із записником у руці.


«Дякую, що подумали про бритву та мило», - сказав я.


- Ви мені вказали, що його не вистачає, - відповідає вона, не озираючись.


- Це так ! Бо це було лише для мене?


Я бачу, як його вуха стають томатно-червоними. З іншого боку, все ще має бути сонячно.


- Квадратне обличчя? Круглий? Товсті лінії? Закінчується? - сухо питає вона.


Я підходжу та беру її за плечі. Вона, як і раніше, дуже радісна. Принаймні я можу влаштувати хаос, навіть не бажаючи цього. Я відповідаю м'яким голосом:


- Досить квадратне обличчя. Болгарський вигляд. Може російська, європейська.


Сендрі починає швидко та вміло малювати. Приблизно через десять хвилин вона з питаннями та поправками дала мені досить точний портрет лиходія, що пронизав стюардесу в аеропорту.


- Непогано, - говорю. Я бачу, що ти не втратила свій талант.


Вона ось-ось відірве сторінку. Я припиняю це:


– Ні. Залиш це. Я хотів би, щоб ти взяла його на роботу для мене


встановити його ім'я. І, якщо можливо, родовід.


- ДОБРЕ. Але як мені передати інформацію?


- У мене є скромна поштова скринька в Парижі. Мадам Рошар. Ось повна адреса. Як тільки у вас є щось, ви спеціально надсилаєте це мені.


"До ваших послуг, Мосьє Картер", - каже вона зі стислим ротом. Це воно ?


- О, ось і все, Сендрі! Перестань думати, що я вважаю тебе за п'яте колесо карети. Ви добре знаєте, що це неправда.


- Це не правда?


- Справжня істина.


Має легку посмішку, не дуже переконливу. Я додаю:


- Коли приберу цей безлад, у мене буде кілька днів. Ми обидва плануємо великі справи. На самоті. Це, звичайно, з тобою?


Її обличчя світиться.


- Очевидно, це мене влаштовує. Ви це добре знаєте.


- До речі, говорю. Що ми зараз робимо у залах штаб-квартири?


- Ой, трохи, - знизуючи плечима, відповідає Сендрі. Здається, ти вчинив фурор. Всі агенти в будинку вирушили за твоїм слідом.


- А що щодо Яструба?


- Як що про Яструб? Він на завданні, а Мандель діє. Чому?


- Гаразд, настав час йти. Дякую, Сендрі. Дякую тобі за все.


Я обіймаю її.


Цього разу вона не червоніє. Вона відповідає мені з чуттєвою усмішкою:


– Все задоволення було для мене…


*


* *


Той самий сценарій, що й сьогодні вранці. Але навпаки. Як тільки Сендрі залишає гараж, за нею слідує машина спостереження. Мені просто треба повернутись на стоянку.


Через пробки ще непогано, що о шостій годині, коли я нарешті виходжу з Вашингтона. Минувши Балтімор, я зупиняюся у торговому центрі. Я купую фарбу для волосся, зубну щітку та пару окулярів. Ці супер сонцезахисні окуляри, які залишаються прозорими у темряві та виглядають як лінзи за рецептом. Вони коштували мені досить дорого.


Близько 20:00 ще одна зупинка, щоб перекусити у вантажівці. Перед тим як піти, я дзвоню Сендрі і, як і очікувалося, кажу їй, що не зв'язувався з нею, бо помітив стеження.


Коли я приїжджаю до Нью-Йорка, вже майже година ночі. Я кидаю орендований автомобіль, стираючи всі відбитки пальців, і мене в таксі везуть у невеликий готель поблизу Бродвея.


Наступного дня я розбиваю табір на світанку. Я починаю з пошуку продавця, який продає мені три костюми, кілька сорочок, дві пари туфель і комплект різнокольорових краваток. Усі вживані, трохи поношені і за неперевершеною ціною.


Трохи далі я знаходжу ломбард, де я отримую валізу, прикрашену етикетками з дюжини країн, і стару камеру з таким же зношеним футляром.


Повернувшись до готелю, я пакую речі у валізу. Потім я спускаюся до стійки реєстрації та оплачую номер за тиждень, підсунувши стодоларову купюру клерку. Як тільки він узяв із прилавка свої зубні протези, поклав купюру в кишеню і відновив деяку подобу холоднокровності, я пояснюю:


- Я не хочу, щоб мене турбували протягом найближчого тижня. Крім того, ти мене ніколи не бачив, гаразд?


Він дивиться на мене очима кашалота, який помилково поглинув міну з минулої війни. Запевняю його:


- Будьте певні, нічого протизаконного у цьому немає.


- Я… звісно, сер. Дуже добре, сер.


Я повертаюся до своєї кімнати, де роблю собі гарну сиву зачіску Зубною щіткою я трохи підфарбовую брови. Потім я одягаю один із своїх «нових» костюмів і закінчую роботу найяскравішою краваткою у моїй колекції. Вузол косо, як і має бути. Я одягаю окуляри і тікаю пожежними сходами.


За триста метрів фото-будка. Я роблю чотири фото за п'ятдесят центів. Перш ніж повернутися до готелю, я заходжу до бару і замовляю каву та бутерброд. Біля дверей є телефонна будка. В очікуванні його прибуття я дзвоню в аеропорт і резервую місце на рейсі о 20:00 до Парижа.


Опинившись у своїй кімнаті, я дістаю порожній паспорт зі свого набору хитрощів. Фото, штамп і мене звати Альберт Сазерленд. Судячи з дати народження, незабаром мені виповниться 60 років. Доведеться до цього звикнути.


Розібравши зброю, я змішую її частини з деталями камери.


Кладу кілька штук у сумку для туалетного приладдя. Рукоятка мого Люгера просто поміщається у велику коробку крему для гоління.


От і готовий. До чого? Ах це…


РОЗДІЛ IV.


У Парижі мене приймають, як і всіх пересічних пасажирів. З повною байдужістю. Митник Орлі майже не дивиться у мій паспорт. Він виглядає так, ніби злиться на гроші, що заробляються на годину, і відзначає мій багаж крейдою, спостерігаючи за польотом мух.


Я беру таксі і проїхав бульваром Вінсент-Оріоль перед невеликим скромним готелем, в якому я зупинявся кілька століть тому.


На стійці реєстрації співробітник із похвальною обережністю колупає себе в носі. Він розглядає свою знахідку на мить, перекочує її між великим і вказівним пальцями та розсіяно покусує.


Нарешті, він помічає мою присутність і з цікавістю розглядає мене. Чи впізнав би він мене? У будь-якому випадку, він має гарний смак, щоб змінити вираз обличчя, перевіривши мій паспорт і заповнивши мою форму.


"Ви плануєте залишитися в нашому закладі надовго, містере Сазерленд?" він запитує.


- Напевно, дні три-чотири.


З широкою посмішкою хлопець простягає мені ключ від кімнати на четвертому поверсі.


– Коридорний ненадовго пішов за покупками, – пояснює він. Якщо ви бажаєте віддати мені свій багаж, я принесу його, коли він повернеться.


Я відповідаю з усмішкою, схожою на його: - Щоб ви обшукали його, як тільки я обернусь спиною...


- Ти мене засмучуєш. Незважаючи на моє сиве волосся, я цілком здатний подбати про нього сам.


- Як хочете, сер, - сказав інший трохи розчаровано.


Я беру валізу, перетинаю невеликий коридор і кидаюсь у ліфт. Прийшовши до своєї кімнати, я падаю на ліжко. Прекрасна частина з Сендрі, досить коротка ніч у різкому головному болі в Нью-Йорку та порушення добового ритму: нікого не залишилося. Перш ніж заснути, на що я заслуговую, я знову зібрав зброю. Потім я виправив ще одне посвідчення особи і зробив собі міжнародні права водія, щоб я міг взяти напрокат машину, коли прийде час поїхати подивитися, яка погода в Брюсселі.


Коли я відкриваю своє перше око, вже майже чотири години. За п'ять хвилин відкриваю другий. Я швидко приймаю ванну і одягаюсь у свій власний одяг. Я почуваюся набагато комфортніше у своїй шкурі.


Перед від'їздом із Парижа мені ще треба уточнити два моменти. По-перше, я розраховую на Сендрі. По-друге, на мене, і я дістануся до нього.


Внизу я знаходжу того ж секретаря, з такою ж усмішкою посередині обличчя.


- Отже, містере Сазерленд, - питає він, - вас влаштовує ваша кімната?


- Зрадований, - дружелюбно говорю я. Ви знаєте бібліотеку, де я міг би знайти книги англійською поблизу?


– Тобі пощастило, їх двоє не дуже далеко. Що Ви шукаєте ? Гарний роман?


– Ні. Останні газети.


– А! Так що найкращий для цього – одразу після Place d'Italie.


І він дає мені всі необхідні свідчення.


Погода хороша, і я вирішую прогулятись. За чверть години я штовхаю скляні двері бібліотеки.


Молода жінка читає книгу за маленький низький письмовий стіл. Це нагадує мені новий стиль Маріанни, який прикрашає деякі ратуші у Франції. Включено погруддя, але без фригійської шапки. Вона надає мені вигляду молодої леді, яка втомилася терти сідниці на стільці і хотіла б використовувати їх для інших цілей.


- Що сер хоче? - Запитує вона солодким, майже співучим голосом.


- Чи у вашому архіві є французьке видання Herald Tribune? Хотілося б побачити кілька екземплярів.


- Звісно, сер. Як далеко ви хотіли б повернутись? вона воркує з необхідною кількістю натяків.


- Якраз на початку минулого тижня.


Вона виглядає майже розчарованою. Звичайно, вона була б щаслива зробити ще трохи, щоб я відчув себе краще.


- Іди за мною, - пропонує вона.


Вона встає і веде мене до задньої кімнати бібліотеки. Я йду за нею, зачарований її брижами. Досягши місця призначення, вона обертається, кидаючи мені в ніс затягування «кінського хвоста» та затягування Guerlain. Дюжина англійських та американських щоденних газет розкладена, як білизна, сушиться на решітчастих полицях. Вище та нижче кожної полиці з великими чарками однакових підшивок.


«У вас є сьогоднішнє видання і останні тридцять екземплярів унизу», - каже мені мій послужливий помічник. Якщо ви хочете перевірити старі, не вагайтеся. Спустимося в архів у підвалі. Думаю, я маю все, що ти можеш побажати.


Важко сказати інакше. Я був би спокушений його люб'язною пропозицією. Поїздка до підвалу з такою милкою, мабуть, того варта. На жаль, зараз не час. По-перше, я маю інші приводи для занепокоєння. Потім розважливість та обачність.


- Дякую, - говорю я. Але гадаю, тут я знайду своє щастя.


- Дуже добре, сер.


Вона повертається, трохи розслабившись, і йде назад до іншої кімнати. Ностальгічний погляд на похитування її стегон, і я беру "Геральд Тріб'юн".


Мені не потрібно багато часу, щоб знайти те, що я шукаю, на сьомій сторінці щоденника минулої п'ятниці. Це стаття під назвою: СМЕРТЬ РАДЯНСЬКОГО ДИПЛОМАТУ В ДТП.


Звичайно, тут немає жодних натяків на документи НАТО. Натомість дізнаюся ім'я та посаду покійного: Юрій Іванович Носков, сорок три роки, радник з економічних питань радянського посольства у Брюсселі.


Згідно з газетою, він узяв відпустку на кілька днів у Парижі, перш ніж повернутися до Радянського Союзу за новим призначенням.


Навіть не військовий аташе. Розчарування. Підлеглий. Якщо так, то його тільки-но попросили повернути папери до Кремля, не сказавши йому, що це було. Він, мабуть, гадки не мав, наскільки вони важливі. І він помер ідіотом.


Мені ще доведеться з'ясувати, на кого працював Носков. Я не сплю: я знаю, що їхній поділ операції на частини зроблено добре і що він напевно не мав контакту з головами. Але Носков - це ще маленька відправна точка.


Я кладу стос паперів назад на полиці і просуюся до офісу службовця Жирони.


– Ви знайшли що хотіли? - Запитує вона, поїдаючи мене очима.


- Так. Дякую. Скільки я вам повинен?


- Нічого такого. Для газет це безкоштовно.


- Дякую.


Вона глибоко зітхає і робить останню спробу:


– Якщо ви випадково хочете подивитися щось ще… У нас дуже повні архіви.


- Не сьогодні, дякую. Можливо іншого разу ...


- Можливо... - повторює вона дуже сумно. До побачення, сер.


- До побачення, юна леді.


Ідучи, я кажу собі, що нам доведеться подумати про те, щоб знову одягти мій старий одяг. Навіть із сивим волоссям, як тільки я трохи одягаюся, моя олімпійська морфологія грає зі мною жахливий жарт. Казанова також має право іноді піднімати палець вгору, чи не так?


Мені потрібно трохи розім'яти ноги та мізки. Прибувши на площу Італії, я їду авеню де Гобелен, потім по вулиці Монж в Латинський квартал. Я повертаюся до Сени і зупиняюся в бістро, де замовляю чудовий омлет із травами та півпляшки білої Луари. Он там кава, потім два чарки коньяку, і стає набагато краще. Я беру таксі додому.


Приїхавши до готелю, я виявив ще одне обличчя на ресепшені. Хлопець простягає мені ключ із ще більшою усмішкою, ніж його денний колега. Дякую йому і лізу додому.


Шматок плюшу, який я встромив між дверима та рамою, все ще там. Очевидно, ми не були у моїй кімнаті.


Я вхожу. Нічого не змінилось.


Зараз я почуваюся відносно спокійно. Мине ще кілька днів, щоб чудовий ніс AX знайшов мій слід. У Брюсселі, ймовірно, будуть лихоліття. Мабуть, вони надіслали туди батальйон інформаторів, фізіономістів та агентів, які вдень та вночі носять моє фото на своїх серцях.


Я йду спати. Неможливо заснути. Я, мабуть, надто багато спав удень. А потім пив багато кави. Я встаю, одягаюся і вирішую на самоті потішити себе нічним Парижем.


Діставшись до набережної Сен-Бернар, я зупиняюся на мить перед винним магазином. Він все ще працює в цей час! О французи, щоб вони не робили зі своєю випивкою. Я піднімаюсь набережною Турнель, потім набережною Монтебелло і повертаю праворуч у бік Нотр-Дам. Це дійсно добре виглядає


Я спускаюся кам'яними сходами до краю води. Я знаходжу лаву і сідаю.


Стає холодно. Я закочую комір і закурюю цигарку. Вже недалеко опівночі. Декілька закоханих пар фліртують один з одним, хихикаючи в тінистих куточках. Сідаю відпочити і намагаюся підбити підсумки.


У принципі, маю репутацію людини, яка вміє знаходити всі тонкощі в плутаниці, яку мене просять розплутати. Це дозволяє мені знаходити кути атаки та виконувати завдання з властивим усім блиском. Але для цього – потрібні факти. Крім сліду Носкова, це велика темна діра.


Яструб сховався. Не сумніваюся з цього приводу. Як він сам мені сказав, він прийняв рішення після того, як зрозумів, що Мандель має достатньо фактів, щоб звинуватити його. І це мене трохи турбує.


Він підозрював, що я збираюся все з'ясувати. Отже, він заплатив найманому вбивці, щоб той убив мене в аеропорту.


Оскільки удару не вдалося, він вирішив почекати мене в своєму шалі. Це був найкращий спосіб виправдатися. Він знав, що я прийду. Він знає мене, як він мене знає. Все, що йому потрібно було зробити, це переконати мене, що він має рацію, а решта помиляється.


Я роблю затяжку. Я ковтаю його глибоко. Шовковистий дим мого NC чудово лоскоче мій ніс.


За логікою речей, другий етап його плану має полягати у відплиття. Він перетинає канадський кордон. Наприклад, з Галіфаксу приватний катер непомітно доставить його до Ісландії. А звідти безпосадковий рейс до Москви літаком Аерофлоту. Коли він прибуває, все, що йому потрібно зробити, це отримати пристрасний поцілунок від іменитого товариша та загальні овації.


Якщо це те, що він планував, він, мабуть, уже звільнив свою хатину в Адірондаку. Наскільки я знаю, він не приживеться там, доки я не проллю світло на його провину.


Старий шакал! Він мене дістав! У бороду, щоб не турбувати закоханих, я покриваю її ланцюжком пташиних імен.


З огидою я встаю і кидаю цигарку у воду. Я похмуро дивлюся, як золотий фільтр повільно віддаляється у бік Гавра через Руан.


Запізно, я більше нічого не можу. Але завтра маю свою відповідь, я проясню це, і дуже погано, якщо таблетку буде трохи важко проковтнути.


*


* *


Дрінк! Вже? Вилазю з ліжка і йду сіпати штори. Легкий південно-західний вітер розганяє останні рештки ранкового туману. Сьогодні прохолодніше. Це трохи піднімає мені моральний дух.


Приймаю експрес-душ, одягаю старий одяг і спускаюся вниз. Зупинка на терасі найближчого бару дозволяє мені проковтнути велику чашку вершків та кілька свіжих круасанів.


Час перейти до розвідки. Таксі мені нічого не каже. До того ж у таку годину це, звичайно, не найшвидший вид транспорту. Хочу піти і трохи вдихнути спітнілий запах метро. Я повертаюся на станцію на площі Італії.


У Шатлі я переходжу у бік Клиньянкура. В кінці нескінченної конвеєрної стрічки сліпий співає, даючи зрозуміти всім, що ні про що не шкодує. Я кидаю п'ять монет у його миску, кажучи собі, що він, мабуть, має рацію, коли так це сприйняв.


Я виходжу на станції Етьєн-Марсель та закінчую подорож pedibus cum gambis.


Близько дев'ятої години я штовхаю двері телефонної станції на вулиці Лувр. Оператор мені каже:


- Що таке ?


Я даю йому номер, яким хочу зателефонувати.


«Містер Сазерленд, шоста кабіна», - оголошує вона через кілька хвилин.


Я беру ПРЕСТО. Звучить як удар. Два постріли.


- Вітання! - промовив глухий голос Хоука.


Наразі три години ночі на його боці Атлантики. Боже! приємно це чути. Він досі там! Я хочу кричати від радості.


- Я чекав твого дзвінка, Нік, - каже він.


Несподівано я не знаю, що сказати.


- Ну, сер, еэе… я…


- Давай, не хвилюйся. Ви б розчарували мене, якби не подзвонили.


На жаль, мені доводиться казати йому:


- Прошу вибачення.


- Вибач, Нік. Але ви повинні розуміти, що ви все ще в тій же точці.


- Вибачте?


- Я чудово розумію. Але залишилися тільки тут чекати вашої перевірки.


Що доводить вам, що я не піду, як тільки ви покладете слухавку? З мого боку, це навіть був би хороший хід. Це дало б мені ще кілька днів перепочинку.


- Я більше в це не вірю, сер. Готово. Вибачте, що сумнівався у вас.


- Не жартуй, Нік! - гавкає старий. Остерігайтеся всього та вся. Включаючи мене!


Я швидко пояснив йому те, що дізнався в «Геральд трибюн», і сказав, що перебуваю в Парижі настільки, щоб забрати лист Сендрі у мадам Рошар.


- Як тільки я отримаю інформацію, - підсумував я, - вирушаю до Брюсселя.


«Обережно, – попереджає мене Хоук. Будьте впевнені, вони будуть чекати на вас там.


-Я знаю це, сер. Але якщо десь є відповідь, то лише у штаб-квартирі НАТО.


- Де ти зупинявся у Парижі? - Запитує мене бос.


Я даю йому назву свого готелю та додаю:


- Я не думаю, що мене тут вирахують. Саме у Брюсселі готуватимуть вітальний комітет.


- Я поділяю вашу думку, - каже Хоук. Удачі, Нік.


- Дякую, сер, - кажу я.


І я кладу слухавку.


Вийшовши з центрального офісу, я беру таксі та зупиняюся за Єлисейськими полями біля відділення Hertz. Я орендую Fiat Spyder і їду Полями в Etual. Потім я спускаюся авеню Клебер, обходжу Палац Шайо і перетинаю Сену. Доїхавши до бульвару Гренель, я зменшую швидкість і незабаром повертаю на маленький камінчик, де знаходиться престижний заклад, що носить ім'я Chez Madame Rochard.


Я використовую це місце як поштову скриньку вже кілька років. І я не думаю, що я єдиний. У минулому столітті це був квітучий бордель. А потім була війна 14-року. Це був великий удар по дому. Поступово він повстав із попелу, повністю змінивши свій стиль. Сьогодні цей досить пристойний заклад, скажімо, клуб-кабаре-хаус для побачень. І немає жодних причин, які мають змінитися, поки Рочарди продовжують виробляти потомство, передаючи управління бізнесом із покоління до покоління.


Але сьогодні вранці, коли я сповільнюю рух вулицею, навіс складається, а ковані столи складаються за зачиненими дверима. Картонна вивіска інформує глядачів про те, що заклад остаточно закрито за рішенням влади. Я швидко дивлюся на фасад. На другому поверсі завіса зсувається. Бізнес може бути закритий, але у квартирах є люди.


Я в'їжджаю в 13-й район і припарковую «Фіат» на невеликій автостоянці, що охороняється, за триста метрів від мого готелю.


Денний реєстратор повернувся до своїх обов'язків, але вчорашня посмішка змінилася запором. Агов, щось не так?


Я вітаю його. Він відповідає відверто недружнім тоном:


- Ми б воліли триматися подалі від неприємностей, містере Сазерленд...


Він нахиляється до мене головою. Краєм ока я кидаю швидкий погляд на навколишнє оточення. Ні, тільки два дідки обговорюють ревматизм. Із цього боку небезпеки немає.


– Проблеми? - здивовано говорю я.


- Біда, - повторює він, співаючи склади. Поліція попросила відвідати вашу кімнату. Я думаю, ви розумієте...


– Вони там нагорі?


– Ні. Вони поїхали. Вони просто хотіли оглянути приміщення. Інших пояснень вони не дали.


- Я розумію.


Я дивлюсь на годинник. Минуло трохи більше години з того часу, як я дав Хоуку свою адресу, і мені на думку спала неприємна ідея.


Адміністратор вручає мені ключ. Я так розумію, запевняючи його, що проблем немає, але я все одно пакуватиму валізи, щоб усім було зручніше.


Коли я підходжу до своїх дверей, я знаходжу шмат вати, куди його встромив. Ой, це дуже погано пахне. У цьому справді є щось католицьке! Я спускаюся вниз, нічого не чіпаючи, і питаю співробітника:


- Поліція проникала до моєї кімнати?


- Я думаю так.


- Мабуть, вони зламали замок, мій ключ не відчиняє.


- Дивно, - каже чоловік. Іди за мною, я піду перевірю.


На четвертому поверсі адміністратор зупиняється перед моїми дверима. Відкриває легко. Я дивлюся, як він це робить приблизно з двох метрів.


Він повертається до мене з усмішкою на губах і штовхає двері. Величезний вибух розбиває мені барабанні перетинки. Я стрибаю, коли вогонь виривається з моєї кімнати.


Шматок стіни валиться коридором. Я наполовину похований під щебенем, змішаним із шматками м'яса та шматками кісток.


РОЗДІЛ V


Стіна захистила мене від вибухової хвилі, яка в основному була спрямована у бік дверей. Клерку на стійці реєстрації не пощастило.


Я обтрушуюсь і оглядаю пошкодження. Неприємне видовище. Бідолашний хлопець був буквально роздроблений. За десять метрів по обидва боки від дверей стіни, підлога та стеля коридору посипані шматочками м'яса.


Я справді вражений. Вибиваю те, що залишилося від латте в животі. Мені потрібно кілька секунд, щоб зрозуміти, що нічого не чую, крім монотонного гулу. З носа тече трохи крові. Але, крім цього, я не думаю, що є якісь серйозні болячки.


У мене не більше двох хвилин до того, як влада покаже сюди кінчик носа. Я входжу до того, що раніше було моєю кімнатою. Тут дуже брудно. Моє підірване ліжко притулено до перегородки. Вікно перетворилося на велику зяючу дірку. Якщо моя валіза ще існує, я маю її знайти. У ньому є вся моя атрибутика і насамперед мій маленький набір для виготовлення фальшивих паперів. Він ще існує. Мені треба відсунути ліжко, щоб витягнути його зі сміття. Як тільки беру його, виходжу до коридора.


Мені дуже ніяково, тому що я все ще нічого не чую, крім цього чортового дзижчання. Але найбільше мене бентежить те, що Хоук був єдиним, хто знав мою адресу. Якби в мене все ще було щось у животі, я б вирвав це просто подумавши про це.


До мене з широко відкритим ротом біжить босоногий паломник без сорочки у піжамних штанях. Я зупиняю його неприємним маленьким ляпасом. Він закриває рота, і, як у коміксі, я бачу, як його очі заповнюються концентричними колами. Я кидаюся до дверей, які зачиняють під'їзд. Два постояльці обережно йдуть з мого шляху.


Коли дістаюся першого поверху, гул починає стихати. Натомість я чую глухий ритмічний стукіт. Мені потрібна мить, щоб зрозуміти, що це звук моїх кроків, що луною віддається в моїй голові.


Сходи ведуть у вузький коридор. Праворуч веде до стійки реєстрації. Зліва знаходиться туалет для персоналу, а ззаду двері, що виходять у провулок.


З приймальні долинає пекельний шум, і я, здається, чую сирени. Я кидаюся до туалету. Мої вуха поступово відкриваються. Вони виють скрізь, усередині та зовні. На вулиці вантажівки та автомобілі зупиняються з шинами, що завивають, і сиренами, що гуде. Я швидко відкриваю валізу і переодягаюся. Потім я дивлюся на себе у дзеркало. У мене засохла кров по всьому обличчю та волоссю. Моя? Його? Без сумніву і та й інша. Я волію не зациклюватися на цій думці. Я просовую голову під кран, витираюсь рушником і зачісуюсь. Результат практично презентабельний. Зробивши це, я промиваю раковину великою кількістю води та очищаю підлогу.


Прослизнувши по стінах, я добираюся до стоянки, на якій залишив "Фіат". Мабуть, нічого страшного в цьому нема.


Люди постійно заходить на стоянку і виходять з неї. І мені це не дуже подобається. Більше того, мені здається, що з будівлі за мною не спостерігають.


Проходжу без зупинки і сідаю на терасі першого бістро. Я замовляю коньяк і спостерігаю за тими, хто прибуває і йде по стоянці.


Вибух застав мене зненацька. Впевнений, що у всьому цьому мені не вистачає чогось важливого. У будь-якому разі художник, який повозився з пасткою, – не жарт, і він на крок попереду мене.


Яструб? Усі мої маленькі внутрішні голоси поєднуються, щоб плакати – «Ні». Але якщо це він, знімайте капелюх! Він маневрував дуже швидко та якісно. Хоча… Якби у нього був хтось із адресою мого готелю, то це зайняло б не більше кількох хвилин, щоб закласти бомбу.


Я пропускаю добрі півгодини, а потім оплачую коньяк і повертаюся на стоянку. Випадково підходжу до «мерседеса», припаркованого за два ряди від моєї машини.


Моя парафія не викликає ажіотажу. Жодного підозрілого пікапа з листового металу. Жодних сумнівних перехожих на вулиці. На даху навпаки немає відображення бінокля.


Я йду до фіату та відчиняю пасажирські двері.


Я відкидаю валізу на заднє сидіння та розтягуюсь на важелі перемикання передач, щоб визирнути через двері з боку водія. Жодної дурної пастки.


Перед запуском все одно виходжу відчинити капот. Бум-бум також немає. Я повільно виїжджаю. Прийшовши до сторожки, я плачу за паркування та потім прямую у бік Porte d'Italie. Там я вилетів на східну кільцеву дорогу.


Фіат їде не так погано, і я трохи тисну на газ, просто щоб подумати про щось інше. Я так проїжджаю до Парижа та йду на північ. Я їду приміськими містечками як божевільний, навіть не думаючи, що мене можуть зупинити за перевищення швидкості. За півгодини трохи заспокоююсь і піднімаю ногу з газу. Зрештою, я зустрічаю Уазу. Я перетинаю її і деякий час їду вздовж. Після Бомонта я відчуваю що зголоднів та зупиняюся у готелі приблизно на півдорозі між Понтуазом та Шантильї.


Я обідаю, спорожнюю половину пляшки Mouton-Rothschild і закінчую щільним експресо.


Якби я прислухався до себе, я вилетів би з Парижа і попрямував прямо до Брюсселя. Однак є ще один момент, який потрібно прояснити: загадка Chez Madame Rochard.


Я винаймаю кімнату всього на одну ніч. Я негайно йду туди. Якийсь час я гріюся в гарячій ванні з піною, витираю волосся і лягаю на ліжко.


Близько шостої години, одягнений, майже свіжий, я роблю собі новенький паспорт і права водія на ім'я Марка Моргана.


Я ковтаю невеликий перекус і їду машиною в Понтуаз. Залишаю її біля вокзалу. Я не дуже хочу повертатися з нею до Парижа, якщо вже про неї доповять.


На вокзалі Гар дю Нор я сідаю в таксі.


- До Ейфелевої вежі, будь ласка.


- Добре, сер.


Прибувши до пункту призначення, я починаю змагання. Зараз близько дев'ятої години. Нічний Париж оживає. Я йду авеню де Сюффрен і повертаю праворуч, щоб знайти абонентську скриньку в кабарі.


Останні тридцять років магазином керує Жак Рошар, правнук фундатора. Щоразу, коли я отримував повідомлення, він завжди особисто передавав його мені.


Жак - маленький смаглявий чоловічок з чорними очима, що бігають. Для нього все добре, поки що окупається.


Я підходжу до будівлі. Картонної вивіски більше немає. Столи та стільці розставляють як завжди. І, якщо вірити тій нісенітниці, яка приходить до мене зсередини, здається, що там все гаразд.


Дедалі більше дивного. Мені потрібно знайти спосіб непомітно перехопити Жака. Я дійсно хочу, щоб він пояснив мені дві речі: по-перше, чому, сьогодні вранці він здригнувся, і по-друге, куди поділося послання Сендрі?


Я випадково проходжу повз будинок. Мене ніхто не помічає. На розі вулиці я натикаюсь на старого продавця квітів. Я купую у нього дюжину чайних троянд.


Я продовжую шлях до наступного кута і знаходжу вхід до будинку, що примикає до будинку Рошара. Я беру якусь міс Мартін Вільєрс і дзвоню в дзвінок.


- Хто це ? - сказав жіночий голос із внутрішнього зв'язку.


- Міс Вільєрс?


- Так.


– Я йду доставити вам квіти.


- Квіти?


- Квіти.


- Йди нагору.


Через секунду електрична клямка гуде. Я штовхаю двері і підходжу до другої.


Вона чекає на мене на сходовому майданчику. Дуже маленький карантин. Дуже глядабельна, юна леді. Що за чуття, взагалі ...


Витягаю зі свого вбрання найкрасивішу усмішку і вручаю йому букет.


Вона питає. - Чи є картка?


– Ні. Мені просто сказали вам сказати, що це від друга.


Вона по-королівськи підсовує мені чайові і з сяйвом повертається до своєї квартири. Очевидно, вона швидко знайшла ім'я для друга, якого я склав.


Я починаю спускатися сходами, ніби йду. Але тільки-но я чую, як зачиняються замки, я повертаюся на четвертий, останній поверх. Незабаром я виявив сходи та люк, через які могли виходити на дах сажотруси чи ремонтники.


Усі дахи блоку стикаються. Вони цинкові та не дуже круті. Мені потрібно менше п'яти хвилин, щоб знайти доступ до будинку Рошарів.


Я відкриваю панель і дозволяю собі прослизнути в невелику кімнату.


Це прохолодно та зовсім темно. Дуже круто. Я наважуюсь ступити на землю та п'яф! мокрий до щиколотки. Ось лайно! Я, мабуть, приземлився в коморі з відрами води. Я опустив ногу ще трохи далі. Сухо. Моїм очам потрібно ще кілька секунд, щоб звикнути до темряви. Гаразд, я зрозумів, люк веде до туалетів, нагору до кімнат покоївок. Починається дуже і дуже!


Спускаюсь далі. Тут знаходяться квартира та офіс Жака.


Я чую музику та сміх, що долинає з нижніх поверхів.


Повільно відчиняю двері до передпокою Рохара. Переді мною дерев'яні двері – двері його квартири. Ліворуч від мене двері з матового скла: двері його кабінету.


Я навіть чую розмову. Він не самотній.


Я дістаю свою Вільгельміну, підводжу її та знімаю запобіжник. Це чоловічі голоси, але звідки я знаходжусь, я не можу їх дізнатися чи зрозуміти, що вони кажуть. У всякому разі, начебто вони один на одного кричать.


Я тихенько відчиняю двері, потім раптово схоплююсь, тримаючи Люгер у руці, і притискаюся спиною до стіни.


Жак Рошар сидить за своїм столом з маленьким пухирчастим конвертом у руці. І хто перед ним? Але так, мій друг Боб Бернс.


- Привіт хлопці!


За півсекунди Боб потягся до своєї кобури.


- Не рухайся ! - сказав я, зачиняючи двері підбором.


- Боже! - вигукує Рошард, набагато менш смаглявий, ніж зазвичай. Але... але ж він мертвий!


Рука Боба зупинилася біля входу в лацкан піджака. Він дивиться на мене великими недовірливими очима і питає:


- Хто це був?


- Хлопець із готелю.


Він киває.


- Але ти маєш знати, Бобе, якщо це зробили твої хлопці...


- Це не ми, Ніку. Я знав, що там був працівник. Я говорю про інше.


- Був лише один труп, труп адміністратора.


«Але... поліція повідомляє, – починає Бернс.


Різко ріжу:


- Як ти дізнався, що я був у цьому готелі, Бобе?


- Ми не знали, Ніку. Присягаюся. Ми дізналися про це лише після вибуху. Ми просто підозрювали, що ви у Парижі, от і все. Після вашої маленької пригоди з Сендрі ми взяли її під пильне спостереження. І коли вона надіслала вам листа, ми прийшли подивитися.


- Це ви зачинили скриньку сьогодні вранці?


- Вони зняли мій заклад на добу, - втручається Рошард. Це інше. Але я не погодився віддати їм вашу пошту.


Він простягає мені конверт. Я підходжу до нього. Не зводячи очей з Бернса, я схопив листа і засунув його в одну з кишень.


«Сьогодні вдень газети писали, що Сазерленд, американський турист, загинув внаслідок вибуху», - продовжує Бернс. Опис, який вони дали, було схожим, і оскільки в Державному департаменті не було запису про паспорт на ім'я Альберта Сазерленда, відразу ж було вирішено, що це ви. Очевидно, на той час весь бардак уже давно прибирали. Усіх, хто біг за вами, відкликали. Оскільки мої перебувають у Брюсселі, Мандель попросив мене зупинитися тут, щоб забрати листа Сендрі.


Я виймаю гаманець із кишені піджака, витягаю чотири купюри по п'ятсот франків і розкладаю їх на столі Рошара.


- Ми збираємося вибратися, Жак. І ви забудете, що нас бачили. Зрозуміли?


У нього має бути банківський рахунок із безліччю нулів перед десятковою точкою. Тим не менш, він не може не виділяти слинки, дивлячись на дві сотні. Такі люди є, жадібність сильніша за них.


- Дуже добре, - відповідає він, швидко зачерпуючи стейки. Але чорт забирай! можна сказати, що ти до чортиків налякав мене, коли відчинив ті двері. Я думав, що побачив привид.


- Це трохи схоже на те, - мирно говорю я. І якщо я дізнаюся, що ти не вмієш тримати язика за зубами, на тебе чекає ще одна несподівана поява і куля між очей.


- Не хвилюйтеся, - запевняє Рошард.


- Мені все одно. Ви маєте бути тим, хто повинен хвилюватися.


Звертаюся до Бернса:


- Давай, вставай, Бобе. Збираємось погуляти.


- Ви мене берете у заручники? питає мій колега, встаючи.


– Ні. Я просто хочу трохи з тобою побалакати. Коли я закінчу, ти зможеш іти.


Він згідно киває.


— Але спершу дай мені свій пістолет, Бобе.


Він простягає мені свій особливий поліцейський. Я кладу його в кишеню і вкладаю Вільгельміну в піхви.


Я дозволяю Бернсу вийти першим. У коридорі я кажу йому, щоб він спускався сходами до клубу. Я питаю :


- Внизу немає нікого?


- Я сказав вам, що всіх відкликали по своїх квартирах. Більше того, мережа була розкинута у Брюсселі. НЕ тут.


– Твоя машина далеко?


- На розі.


- А як щодо вашого готельного номера?


– Я вже виїхав. У Парижі мені не було чого робити. В принципі, я мав забрати послання Сендрі у Рошара і попрямувати до Бельгії.


- Що-небудь новеньке про Яструб?


- У нас є слідчі у Європі. А в Штатах Мандель доручив його дослідити усьому департаменту. Зараз я вважаю, що це повний провал.


-Ти не впевнений?


- Я не в курсі.


Я хочу йому довіряти. Боб, звичайно, не найкращий детектив в AX, але він завжди здавався мені справедливим. Моя ідея – розповісти йому все, що я знаю – окрім, звичайно, місця, де ховається Яструб, – і подивитися, як він відреагує. Якщо він говорить мені правду, то, можливо, я зможу вмовити його простягнути мені руку допомоги. Якщо він поїде за мною на човні.


Я поки що це даю спокій. Я волію не думати про це надто багато. Якщо красень Боб спробує мене схопити, мені доведеться його нейтралізувати.


РОЗДІЛ VI.


Адже на нас ніхто не чекає ні в клубі, ні на вулиці. Бернс направляє мене Ford Cortina з бельгійськими номерними знаками, припаркованим у 150 ярдах від мене. Він сідає за кермо. Я сиджу на сидінні мерця. З огляду на мою нову ситуацію в очах АХ, воно абсолютно цьому відповідає.


- Куди ми їдемо ? - Запитує Боб.


- Ви збиралися виїхати до Брюсселя? Ідеально. Це й мій шлях. Поговоримо у дорозі.


Він дивно дивиться на мене.


- Якщо я поставлю тобі питання, ти відповість, Нік?


- Він все ще позує.


- Ви спілкувалися з Хоуком відколи приїхали до Парижа?


- Чому ти мене про це питаєш?


Бернс обдарував мене сірою усмішкою.


- Ви у цьому не сумніваєтеся? Хок знав адресу вашого готелю?


- Ага, говорю. Але це нічого не означає. Хтось міг помітити мене, коли я прибув до Орлі. Крім того, я майже впевнений, що адміністратор упізнав мене.


- Якщо це він вам дав, він, мабуть, не знав про решту програми. Це йому дорого обійшлося. Наскільки нам відомо, про вашу присутність ніхто не повідомив...


Я його обрізав:


- Наскільки вам відомо, друже!


«Наскільки я знаю, добре, – визнає Бернс. Я все ще тут був операційним менеджером. Це перше. По-друге, коли AX має завдання когось ліквідувати, вона використовує більш обережні засоби. Бомба у вашій кімнаті – це удар хлопця, який почувається загнаним у кут. Чи не робота розважливих професіоналів.


- Ваша команда все одно шукала мене у Парижі.


- Звісно. Ми перекрили все місто. По-перше, аеропорти, вокзали і навіть доки. Тоді ваші відомі точки висаджування. І, звичайно ж, поштова скринька Рохара.


- Тож ви відвідали його сьогодні вранці?


Бернс повертається до мене.


- Ми знали, що все зіпсується, якщо ти прийдеш за листом Сендрі. Ми не хотіли, щоб у нас там було надто багато людей.


Він прочищає горло, потім глибоко зітхає. Я трохи напружуюсь. Я знаю, що він зараз у мене кине.


- Добре подумай, Нік. В АХ знали, що ви у Парижі. Але не за якою адресою. Єдиним, хто знав, був Хоук. Чи були у вас контакти з кимось?


Я відповідаю негативним кивком.


- Так? Хто міг напасти на тебе швидше за нас? Хм? Хто? Як бачите, отець Яструб балакучий!


- Що це за балакучий папужка?


- Батько Яструб. Він був тим, хто це повідомив


– пояснює Боб.


- Старт, - тихо говорю я.


- Ми їдемо до Брюсселя? Сьогодні вночі ?


Я підтверджую. Бернс запускає двигун і прямує в дорогу


Їдемо довго мовчки. Ніч тиха. Я трохи опускаю вікно. Ми знаходимося приблизно на півдорозі між Ле Бурже та Руассі, коли Бернс вирішує знову поговорити:


- Ти той, хто смикає за ниточки, Нік. Що ти хочеш від мене ?


- Я не хочу зв'язуватися з тобою. Ви робите свою роботу. Як тільки ми приїдемо до Брюсселя, ми розійдемося.


- Бувають часи, коли я запитую себе, а чи немає в тебе павука в голові, - каже мені Боб. Прямо зараз, наприклад. У лікарні Ла Пиття всі вірять, що ти не в собі. Я єдиний, хто знає, що ти живий і ти готовий відпустити мене ось так?


- Ага, говорю. Я знаю, ви не вважаєте, що я працюю на хлопця, який продавав документи НАТО.


- Може, - поправляє Бернс. Тільки я знаю, що ти у союзі з Хоуком.


- А ви знаєте, я переконаний у його невинності...


— Може, вам краще глянути на папери, які надіслала вам архівна газель.


- Знаєш, що вона каже?


- Очевидно. Ми не відпускаємо її з того часу, як ти зник.


- Але тоді чому ви намагалися повернути листа від Рошара?


- Ми не хочемо, щоб така інформація висіла у якихось руках. Ти маєш знати що.


Я витягаю конверт із кишені і відчиняю його. У ньому два аркуші паперу. Першим, що я дізнався, був фоторобот, зроблений мені Сендрі. Я розгортаю інший аркуш. Це відносно докладна справа Олександра Петровича Будахіна, 39 років, Лейпциг, НДР.


Там я дізнаюся, що Будахін здобув освіту в МДУ, одержав диплом з політології. Вважається, що згодом він навчався в аспірантурі КДБ 101, а на початку 1970-х був направлений до делегації Східної Німеччини в ООН як експерт з торгівлі.


Він неодружений, має офіційне житло в Нью-Йорку і двічі на рік повертається до Східної Німеччини, де зупиняється на три тижні, перш ніж повернутися до Сполучених Штатів.


Друга частина присвячена різним рухам зацікавленої особи за останні десять років. І сторінка закінчується позначенням: REF. СОМ. 1A000AA.


Я відриваюся від паперу і повертаюсь до Бернса.


– Що це за посилання на заборону? І чому Сендрі не могла отримати мені повний файл?


- Подвійне A означає закриті файли. Ви також маєте це знати.


- Так, це правда! Але я знаю Сендрі. Не це її зупиняло. Зазвичай їй слід було б отримати людину, відповідальну за видачу інформації. З нього можна було б вивудити щось більше. Якщо тільки ... ?


Я раптово зупиняюся. Ідея, яка в мене виникла, зводить мене з розуму. Я питаю :


– Хто уповноважений менеджер?


"Девід Хок", - відповідає Боб, підкрадаючись до мене.


- Ви знаєте, що у файлі?


- Так. І я вам скажу.


Хотів би я знову стати таким же глухим, як був сьогодні вранці після феєрверку в моїй кімнаті. Перед моїми очима проходить нечітке зображення Яструба, що сидить наприкінці своєї прогнилої дерев'яної пристані.


- Ось, півроку тому ми завербували Будахіна. Він почав надавати нам малоцікаву інформацію. Це була дрібна операція, як ви часто робите. Але, наскільки я розумію, Хоук вважав, що одного разу інший хлопець увійде до адміністрації і стане першокласним джерелом інформації.


Я аналізую портрет Сендрі. Безперечно, це був убивця, який убив стюардесу в аеропорту Вашингтона. І це була ніби людина Яструба!


– Звідки у вас з'явився цей портрет Будахіна? - Запитує Бернс.


- Заткнися, Боб. Мені треба зібратися з думками.


Він закриває його та концентрується на просвіті його фар.


Я дивлюсь на портрет приголомшено. Моя голова у ваті, і перед очима туман.


Ми вже проковтнули майже сотню кілометрів, коли мої нейрони та мої синапси побиті. Я повертаюсь до Боба.


- Я хотів би ще раз запитати тебе, Бобе.


Він дивиться на мене жовтуватим оком


- Давай, - каже він.


- Ви були у готелі? Ви дійсно бачили два трупи?


Він здригнувся і мало не звернув.


"Я просто думав про це", - сказав він. Ні. Коли ми приїхали, все вже було прибрано.


— То де ти знаєш, що їх було двоє?


- Звіт копів. І я особисто ходив у морг. Купа останків, яку я бачив, не могла належати до одного хлопця. Насправді, співробітника швидко впізнали. Ми знайшли його гаманець та посвідчення. Інший у відсутності особливих прикмет і документів. Але то цілком міг бути ти. Та ж підлога і такий самий розмір.


Це все ще стає трохи слизькішим, але я майже впевнений, що знайшов, що не так з механікою наукового сюжету.


- Це були тільки я та адміністратор, Боб. Ніхто інший.


Я швидко розповідаю йому, як усе минуло після того, як хлопець сказав мені, що копи прийшли до моєї кімнати. Коли я закінчив, він виглядає серйозно враженим.


- Не знаю, чи ти віриш мені, Бобе, - кажу я, - але присутність цього третього хлопця в моїй кімнаті обов'язково щось для мене означає. І щось важливе.


"Я вже знаю, що ти збираєшся сказати", - сказав Бернс, піднімаючи праву руку.


Я чекаю, доки він продовжить.


- Якщо Яструб винен, він іде далі, і він був єдиним, хто знав ваш готель, якщо він був тим, хто заклав бомбу, то хто номер три? І що він там робив?


– Хто це, не можу сказати. Але, думаю, якщо вони зможуть його впізнати, вони виявлять, що він російський чи східнонімецький! Але це не найголовніше. Присутність третьої людини означає одну. Моє лігво знали дві різні групи. Одна заклала бомбу, а друга вже була в номері. (Я мовчу на секунду, кажучи собі, що моя реакція, мабуть, була баченням іншого трупа.) Завтра ви зателефонуєте до штаб-квартири паризької поліції. Офіційно. Ви попросите розтин іншого загиблого.


- Що вони мають шукати?


- Сліди вогнепальних чи ножових поранень. Сліди удушення на шиї.


"Я був би здивований, якби це спрацювало", - вважає Бернс. Це не та деталь, яку легко знайти у вісімдесяти кілограмах м'ясного фаршу.


Я наполягаю :


- У будь-якому разі попросіть їх скуштувати.


- ДОБРЕ. - Зроблю це завтра вранці, - відповідає Бернс.


Потім він мовчить. Він дивиться на мене. Ми розреготалися.


- Ага, Бобе. Хтось завдає удару Яструбу.


- Стривайте, дідусю, він бунтує. Щоб переконати мене в цьому, потрібно трохи більше, але ...


- Але?


- А ось ви, з іншого боку, зараз переконуюсь у вашій сумлінності. Я знаю, що якщо ви дізнаєтеся, що винен Хоук, ви його зітрете на порошок.


Складаю портрет Будахіна та записи Сендрі. Потім вкладаю їх у конверт, який передаю Бернсу.


- Ось. Ви можете надіслати їм це пізніше і сказати, що ви взяли його у Рошара.


Він вагається пів чверті секунди, потім кладе папери до кишені. Я виймаю з кишені його пістолет і повертаю йому.


Він посміхається.


- Тобі не здається, що ти дуже ризикуєш, Нік?


– Ні. Оскільки я офіційно помер, я маю певну свободу дій. Крім того, тепер маю співробітника штаб-квартири НАТО. Ми двоє повинні бути в змозі швидко знайти відповіді, які я шукаю.


Бернс прибирає пістолет у звичайну кобуру, потім важко зітхає і зізнається мені:


- Відчуваю, що накручую клопоту себе по шиї.


- Це дуже добрий знак. Це доводить, що у вас є чуття.


Він дивиться на мене здивовано.


- Привіт, - каже він. Якщо ми збираємося працювати разом, я хотів би, щоб ти розповів мені трохи більше.


- Добре, говорю я.


І я даю йому докладний виклад усього, що трапилося зі мною з того часу, як Будахін намагався мене вбити. Єдине, що я йому не кажу – не можу згадати, – це адреса Хоука в Адірондаку.


Хвилин десять він роз'їжджає, дивлячись на шосе. Нічого не говорячи. Йому це потрібно, щоб переварити все, що я щойно дав йому удачі.


- Десь у НАТО є витік, - нарешті оголошує він.


Я сміюся.


- Бачиш, ти не втратив чуття. Яка сила дедукції!


- Нічого страшного, починаю розуміти. Отже, що ви просите мене зробити практично?


- Знайти мені кімнату у Брюсселі. Я попрошу вас знайти мені інформацію. Нам потрібно буде знайти спосіб встановити контакт.


- Добре бос.


Трохи після третьої ранку ми досягаємо бельгійської столиці. Бернс відвезе мене прямо до готелю Holiday-Inn на автомагістралі Брюссель-Завентем. Моя нова штаб-квартира знаходиться за три кілометри на південний захід від аеропорту і менш ніж за сім кілометрів від штаб-квартири НАТО.


РОЗДІЛ VII.


Минуло два дні з того часу, як мене замкнули у своїй ультрасучасній кімнаті, як камамбер у коробці. І, подібно до цього рятувального кола французької зовнішньої торгівлі, я починаю копати всюди. Все має рухатись і швидко, інакше я знову отримаю свій великий блюз.


Ми домовилися з Бобом почекати, поки все трохи вляжеться, перш ніж вживати заходів. Але стає дедалі важче. Жоден телеканал, ні фламандською, ні французькою, не говорив про мене. Те саме і з газетами, які мене підбирають знизу. Вони вірять мені добре та по-справжньому. Це точно.


Вже майже шість годин, коли мій телефон нарешті вирішує задзвонити вперше. Я розміщуюсь на балконі другого поверху з голландським пивом у руці. Басейн прямо піді мною, і я заворожено споглядаю рухи двох дам у бікіні. Я б на їхньому місці провів би відпустку на Крайній Півночі, піднявши комір до вух, щоб ми не надто багато бачили. Вони цього не роблять. Здається, вони збилися зі шляху і змушують усіх здригатися.


Я схоплююся, швидко зачиняю двері внутрішнього дворика і беру слухавку на третьому дзвінку.


- Так? Я слухаю.


- Автобус City Rama чекає на вас унизу, сер.


Це очікуваний пароль. Боб сказав мені, що його біла лінія.


- Ідеально. Моя мігрень набагато краща.


"Я дзвоню з таксі в центрі міста", - тихо сказав Бернс. На мене, все гаразд. Офіційно ви поховані. Але, боюсь, це триватиме недовго.


- Чорт! Що трапилося ?


- Я зробив дурість, - зізнається Бернс. Я повинен був привести вагому причину, щоб виправдати свій запит на розтин від паризьких поліцейських.


- Що ти їм сказав?


- Що я думав, він міг померти до вибуху.


Це нісенітниця собача. Я стогну, але не поділяюся з ним своїми думками. Він може бути трохи тупим, але він хоробрий. І зараз він мій єдиний надійний колега.


- Знайшли, - продовжує Боб. Стривай, боляче! Хлопця досі не впізнають, але його вбили з американського армійського PA 45. Вони майже проковтнули там свою стійку. А тепер вони хочуть знати, до чого тут НАТО.


- Це повернеться до вух Манделя...


- Так, - сказав Боб. Він збирається прийти і поставити мені кілька запитань. І я не знаю, що зможу йому відповісти.


Я маю серйозно замислитися над цим. Якщо припустити, що Хоук підклав труп у мою кімнату, щоб інші подумали, що то я, хто був цей хлопець? І, головне, чому він так холоднокровно його вбив?


- Жодних особливих знаків на тілі?


«Ні», - відповідає Бернс, виглядаючи трохи спантеличеним.


- А в іншому?


- Я зрозумів. Але я маю бути обережним, я думаю, що за мною стежать.


- Тоді не ходи до мене до кімнати. Зніми номер під вигаданим ім'ям і подзвони мені, коли там будеш.


- Добре, - сказав Бернс.


І він вішає слухавку.


Я здивовано повільно поклав слухавку. Боб зловили на спінінг? Чому? Я влаштовуюсь у кріслі, наливаю собі ще пива і курю цигарку, а потім намагаюся склеїти кінці.


О 7:30 я йду прийняти душ, а потім дзвоню до сервісної служби. Прошу два бутерброди з куркою та пляшку білого.


Я тільки що закінчив їсти коли телефон знову починає тріщати


Це Бернс.


– Ми на 308, – каже він мені.


- Що ти маєш на увазі?


- За мною стеження, це точно. Я думаю, вони звідси хлопці. Вони пішли за мною додому і чекали на мене біля дверей. Я зателефонував до своєї ляльки і сказав, що відвожу її в мотель. Це дає мені алібі.


Я кричу: - Дівчина! Це неможливо.


- Що вона знає?


- Зовсім нічого. Заспайся. Вона зараз у душі.


Він трохи вагається і додає, понизивши голос:


- Розумієте, вона теж одружена. Я впевнений, що вона розлучиться. Я тільки пояснив їй, що мені треба піти поговорити з колегою кілька хвилин, і що я прийду і приєднаюся до неї.


- Добре. Якась фігня. Але якщо пощастить… За вами так далеко стежили?


- Так. Вони внизу. Так що, перш за все, не показуйтеся за жодних обставин.


- Не хвилюйся, - говорю я трохи нервово. Ти повернешся?


- Я буду у вас за дві хвилини.


Стає дуже незручно. Хтось підозріло ставиться до Бернса. Чому? Через його цікавість щодо трупа в готелі?


Я йду до дверей внутрішнього дворика, щоб зачинити подвійні штори. Потім підводжу свій люгер і відмикаю запобіжник.


Потім я відчиняю двері і сідаю посеред кімнати.


Хвилин за дві стукають. Піднімаю Вільгельміну до дверей і відповідаю:


- Заходь!


Бернс, навантажений великою валізою, прослизає всередину і двічі замикає двері. Він підходить до маленького столика, виштовхує залишки моєї закуски, ставить валізу і відкриває її.


Усередині знаходиться портативний зчитувач мікрофільмів та близько дюжини котушок. Він сує все це мені під ніс, явно нервуючи, заявляючи:


– Це все, про що ви мене просили.


- Встигли подивитися?


- Швидко. Щиро кажучи, Нік, я думаю, ти чіпляєшся за гнилі дошки. На мою думку, ви там нічого не знайдете. Якби ви хоча б сказали мені, що саме шукаєте... Нарешті...


- Я сам не знаю, що шукаю, тільки уявіть. Але я маю почати з одного кінця.


- Наскільки я розумію, це кінець початку та кінець. Я відпущу тебе поодинці, принаймні на якийсь час. Я не хочу, щоб вони почали шукати вошей у мене в голові!


- Що ти маєш на увазі ?


- У мене є дружина, старий! І двоє дітей. Я дбаю про них.


Я розреготався.


- Ти ніколи не змінишся, Боббі! Ви боїтеся, що ми розповімо про ваші витівки у Бобоні.


Він зовсім не сміється.


- Цілком вірно, Нік. Вам це може здатися дурним, але з цього боку я почуваюся вразливим.


Мене трохи розчаровує суперагент Роберт Бернс.


- Зрозуміло, - говорю. Я, на вашому місці, або я розповів би все своїй постійній - це те, що вже зроблено, чи знаєте, - або я утримався б від того, щоб пропускати чужих дружин.


Я оглядаю пристрій та фільми і додаю:


- Ти маєш що ще мені сказати?


Бернс слідує за моїм поглядом.


– Ні. По суті все, що ви хочете, має бути там.


- Давай, перестань гримасувати!


- Ну, - лаконічно каже він перед тим, як вислизнути.


Я вдаю, що сприймаю це як жарт, але раптове відступництво Бернса дратує мене. По-перше, я тут зовсім один. По-друге, наскільки я можу йому ще довіряти?


Прислухаючись тільки до своєї мудрості, я пакую валізи, щоб втекти на четвертій передачі, якщо це допоможе. Потім я дзвоню на ресепшен і прошу, щоб з цього моменту мені надали автомобіль, що орендується, щоб все було зроблено, документи заповнені, і мені просто потрібно розписатися внизу сторінки і попрощатися.


Потім встановлюю пристрій та приступаю до роботи. Це буде моя довга ніч. Якщо тільки не пощастить...


Комісія з питань оборонного планування Північноатлантичної ради складається з п'ятнадцяти підкомітетів, у кожний з яких входить від дванадцяти до тридцяти шести осіб. І це все особисті файли цих хоробрих двоногих, які я маю на цих файлах.


Крім двох факторів, я дію повністю наосліп. Перший чинник очевидний. Справа в тому, що шахрай, ким би він не був, обов'язково має доступ до документів серії 700. І ці документи саме комісія їх встановлює.


Другий чинник – це гіпотетичніші припущення. Я сподіваюся, що шпигун – якщо є шпигун – десь помилився. І, звичайно, помилка, яка видно в його файлі.


До восьмої години ранку я переглянув приблизно половину цієї кількості мініатюрних документів. Мої очі починають втомлюватися, і я поки не виявив якихось дивних деталей.


Дзвоню в сервіс та замовляю серйозний сніданок. Смажені яйця, сосиски та шпинат, а також багато кави. Я ковтаю все це з неприхованим ентузіазмом і працюю кілька годин.


Опівдні я трохи відпочиваю.


До дев'ятої години я пройшов майже все. Я кладу передостанню котушку в машину, коли щось, що пройшло переді мною без моєї уваги, раптом стрибає мені на думку.


Гарячково рию в коробці оглянутих котушок. Я швидко знаходжу те, що мене цікавить. Він містить файли наукового підкомітету.


А точніше, досьє німця. Бруно Дітер Хайнцман.


Цей громадянин народився у Берліні у 1929 році. З 1949 по 1954 рік він вивчав математику в Геттінгенському університеті. Він вийшов зі ступенем магістра у кишені.


Потім, у рамках програми культурного обміну, він пройшов стажування з політології у Гарвардському університеті. Потім він повернувся до Бонна, де був прийнятий на роботу до урядової адміністрації.


У 1972 році його направили до німецької делегації до НАТО і поступово став номером 2 у науковій комісії.


Він повертається до Бонна кілька разів на рік за рахунок свого уряду.


Як і всім державним службовцям йому доводиться далеко ходити не за рахунок своєї зарплати. І в цьому проблема. Я швидко знайшов те, що мене зацікавило. Хайнцман володіє квартирою в Бонні, ще однією в Брюсселі та великою хатиною приблизно за шістдесят кілометрів на північний захід від бельгійської столиці.


Я знову переглядаю файли підкомітетів чотирнадцяти інших підкомітетів. Я можу знайти тут лише двох, які мають будинок: громадянина Бельгії та канадця, у якого досить великий особистий стан.


Всі інші, крім Хайнцмана, мають квартиру в місті. І нічого більше. Дехто навіть живе у не особливо шикарних районах міста.


Я сідаю на спинку стільця і запалюю NC, яким полюбляю чуттєво.


Має трохи смаку зародка перемоги.


Думаю, я просто тицьнув пальцем у те, що шукав. Дурна та неприємна помилка написана у файлі чорним по білому.


Я приймаю душ, енергійно розтираю шкірку, щоб привести себе у форму, і вдягаюся у темний час доби. О десятій годині спускаюся на ресепшн. Я прошу коробку і повертаюся до своєї кімнати. Я пристібаю і кладу в кобуру свою стрілецьку зброю, включаючи кілька запасних магазинів, і кладу камеру та мікрофільм у коробку.


Потім я спускаюся вниз і застібаю коробку у сейфі готелю.


Я повертаюся до співробітниці, білявки, чудової, як цукерка, і дарую їй свою розкішну усмішку.


- Джентльмен на ім'я Роберт Бернс прийде і забере у вас цей пакет завтра чи післязавтра. Ви будете люб'язні віддати йому це.


"Звичайно, містере Морган", - відповідає вона, посміхаючись мені у відповідь.


Вона бере фломастер і акуратним почерком записує повідомлення.


- Ви б хотіли щось ще? - Запитує вона.


- Так. Автомобіль кілька днів. В мене постійне бронювання.


- Так. Чому ти надаєш перевагу ? Велика машина чи маленька?


- Краще невеликий.


Вона бере список, дивиться на нього і питає:


- Седан "Тріумф" вам підійде?


- Дуже добре, - кажу я.


І вона простягає мені аркуш паперу для підпису.


Я плачу заставу, показую свої міжнародні права водія, і вона просить посильного привезти мені машину.


Це сіре дводверне купе. Вона виглядає майже як нова. Я підсовую чайові молодому посильному.


Потім я сідаю за кермо і виїжджаю за готель.


Там я паркуюсь у тінистому кутку і відкриваю бардачок. Я знаходжу там купу дорожніх карток. Я розгортаю один і помічаю заміське лігво містера Хайнцмана. Воно розташоване неподалік невеликого містечка під назвою Херсельт.


Потім я повертаюся до своєї кімнати, все оглядаю, щоб переконатися, що нічого не залишаю, хапаю свою валізу і повертаюся до своєї машини.


*


* *


Район, що оточує Херсельт, дуже лісистий, де-не-де є кілька полів, які помітно розчищені, поряд ліс. Дороги дуже вузькі, подекуди вимощені і в цей час ночі абсолютно пустельні.


Прибувши на місце, я помітив, що Хайнцмана не було видно з дороги. Я не знаю квадратних метрів власності і не знаю точно, як далеко до будівлі.


Я вимикаю фари, проїжджаю ще п'ятсот чи шістсот ярдів і зупиняюся. Я відкриваю валізу і дістаю ящик з викрутками, плоскогубцями, ножицями та килимком. Я кладу його в кишеню куртки і пірнаю по діагоналі в ліс, сподіваючись зустріти дорогу до будинку на шляху.


Приблизно за п'ятдесят метрів наткнувся на високий металевий паркан, зовсім невидимий з дороги. Кожні сто метрів є табличка з написом англійською, німецькою, французькою та фламандською мовами: НЕБЕЗПЕЧНО! ВИСОКА НАПРУГА !


Хайнцман любить, коли його дають спокій. І, мабуть, не хоче, щоб автомобілісти, які проїжджали, помічали межі його власності. Це дуже цікаво.


Я трохи проходжу і, нарешті, знаходжу три великі дерева зовсім поряд із парканом. Я забираюся на одне і граю в канатоходця на гілці, що виступає над землею. Несподівано вона нахиляється без попередження. У мене ступні ніг за кілька дюймів від електрифікованого паркану! Я стрибаю.


Я приземляюся рачки в м'яку землю. Я стою нерухомо кілька секунд, намагаючись вловити шуми. Нічний повітря зовсім нерухомий. Я уважно слухаю. Нічого такого.


Місяця більше нема. В якомусь сенсі це мене влаштовує для обачності. З іншого боку, мене непокоїть пошук місць. Я підводжуся на невелику гірку і в сотні ярдів бачу в темряві світлу смугу: доріжку до будинку.


Я рухаюсь у тому напрямі та чверть години опісля досягаю краю красивого лужка. Позаду гарний квітник, а ззаду – величезна триповерхова вілла. Я не був певен, що знайду, але в жодному разі я не очікував чогось такого розкішного.


Велика гранітна веранда проходить майже по всій довжині фасаду. У середині він утворює арку, внизу якої відкриваються різьблені дубові двері. Ліхтарі освітлюють фасад будинку, і я бачу, що не знаю скільки балконів, і багато вікон з навісами.


Уся територія навколо вілли освітлена, наче Хайнцман чекав у гості.


Однак усередині він чорний, як смоль. Логічно, що мій годинник дає мені знати, що година ночі вже давно минула.


Я повертаюся до лісового масиву і мовчки, як великий звір на полюванні, обходжу будинок, щоб подивитися, як він виглядає ззаду. Позаду я знаходжу великий гараж та кілька господарських будівель.


Щось справді не так. Хата і земля мають коштувати неабияку суму в мільйони доларів. Шпигуни, особливо на рівні Хайнцмана, не заробляють стільки грошей. І навіть ті, хто почувається добре, не так виставляють свої гроші на показ.


Я виходжу з-під навісу з дерев і біжу відкритою місцевістю за гараж.


Ця сторона будинку менш освітлена, ніж інша. Усередині все ще немає світла. Є ще одна велика веранда та двері патіо.


Я оголю свою Вільгельміну і готую її до негайного втручання, а потім я підходжу. До будинку близько п'ятдесяти метрів брукованого двору. Я піднімаюся сходами на ганок і притискаюся до стіни поруч із дверима внутрішнього дворика.


Немає сигналу сирени чи дзвінка. Жодної реакції. Я приставляю носа до вікна і дивлюся. Усередині є великий коридор із безліччю дверей. Він закінчується величезною залою, схожою на зал для прийомів. Єдине освітлення всередині походить від світла, що проникає через вікна.


ux.


Я кладу свій Люгер у ліву руку і натискаю на важіль. Відкривається само собою, без скрипу.


Я виходжу до коридору і повільно йду всередину. Ух ти ! Це дуже просто. Це погано пахне. Щось мені підказує, що я кидаюся в пащу вовка. Але я все одно піду. Можливо, саме тут я знайду ключ до витоку секретів НАТО. Я зупиняюся на секунду біля підніжжя великих сходів, які ведуть в антресоль. Немає жодного шуму, крім рівного биття великого старого годинника.


Я роблю кілька кроків. Зліва я знаходжу подвійні двері. Одна з дверей прочинена. У світлотіні я можу розглянути величезний офіс. Стіни від підлоги до стелі обвішані полицями з книгами. Звичайно ж, кабінет Хайнцмана.


Я вхожу. Тут є письмовий стіл, два стільці та великий шкіряний диван, перед яким стоїть масивний журнальний столик.


Я прямую до робочого столу. Я сідаю, вкладаю Вільгельміну в піхви і розпаковую свій набір інструментів. Я вибрав одну зі своїх відмичок і двома рухами відчинив ящик. Відразу починаю ритися в ній.


Незабаром я знайшов записник у шкіряній палітурці з етикеткою, на якій було написано: VERABREDUNGS каліграфічно в готичному стилі. Це записник господаря.


Гартуючи його, знаходжу аркуш паперу з підписами. Мої очі розширюються, так не може бути.


Хтось – ймовірно, сам Хайнцман – практикувався у копіюванні підпису Ястреба. І це страшенно добре імітується.


Закриваю записну книжку і пхаю в кишеню. Я волію піти і розібратися з цим у тихішому місці.


Я нарешті знайшов ключ до розгадки, можливо не зовсім переконливий, але це серйозне місце для початку. Тепер, якби я міг дістати документи за допомогою кігтя Яструба.


Коли я нахиляюся, щоб відкрити скриньку внизу, я помічаю рух збоку від дверей. Перш ніж я встиг сісти, спалахнуло світло.


РОЗДІЛ VIII.


Що, як це було дерево? Баобаб. Що, коли це була тварина? Бик. Що, якби то був інструмент? Силовий молот. Що, якби це був автомобіль? Бульдозер. Смішно, як ці старі дитячі захисні рефлекси виникають із глибини підсвідомості, коли ми налякані. Страх. Щоправда.


Я докладаю великих зусиль, щоб знову вирости і перестати грати в китайські портрети, щоб вивчити те, що тільки-но з'явилося біля дверей. Це має бути продукт помісі Кінг-Конга та самки бізона. Його висота становить близько двох метрів двадцяти, а вага на перший погляд має становити сто п'ятдесят кілограмів.


Цей монстр дивиться на мене з дурною усмішкою. У нього величезна густа борода і два маленькі очі, втиснуті в череп. Його обличчя нагадує мені австралопітека Яви, яким я бачив його в кошмарах, коли був дитиною. Найнеприємніша частина всього цього – пістолет 45-го калібру, який він спрямовує на мене. Великий пістолет у його величезному кулаку схожий на салонний револьвер.


Я присідаю за столом у той момент, коли він натискає на курок. Куля проходить через вікно з тріском розбитого скла.


Легким поштовхом я відсуваю стілець і виймаю Вільгельміну.


Настає довга мовчанка. А потім громада вибухає сміхом. Це похмуро. Він котиться між стінами кімнати, як висока гірська лавина. Я чую важкі звуки його кроків на підлозі. Він підходить. Мій палець стискає спусковий гачок.


Стіл розміром із футбольне поле та вагою від трьох до чотирьохсот кілограмів раптово відсувається у лякаючому гуркоті. Як зі збільшенням, я бачу, як велика лапа наближається до мене. З моїм вісімдесятикілограмовим додаванням я почуваюся маленьким гномом перед людожером, який хоче його з'їсти. Я гойдаюся у крайньому положенні на боці. У мене якраз є час вистрілити двічі, перш ніж удар змусив Вільгельміну злетіти у повітря.


Величезний монстр вистачає мене за комір. Я чую тріск тканини. Він підіймає мене, як маріонетку, і кидає через кімнату. Я різко приземляюся на стійку, про яку забиваю хребці та задню частину шиї.


На його сорочці нижче правого плеча ростуть дві червоні плями. Я вистрілив у нього зблизька. Але, схоже, це його не турбує більше, ніж подряпини на пальцях.


.


Знову починається тупіт, як звук великого барабана. Він повільно підходить до мене, не поспішаючи.


Одним рухом зап'ястя я кладу стилет на долоню і акуратно забираю його в рукав. Я встаю і відразу нахиляюся, щоб уникнути його титанічного удару. Він стогне, і в мене складається враження, що з його ніздрів виходять два струмені пари.


Я відстрибую. Він повертається і знову прямує в мій бік. Потім він зупиняється, вагаючись. Він тільки-но побачив гострий клинок Хьюго, який я швидко передаю з однієї руки в іншу.


Я кажу собі, що навіть якщо мені пощастить, я не маю жодної надії перемогти цього циклопу, у звичайному бою.


У мене лише одна перевага перед ним – швидкість. Але якщо ми будемо веселитися надто довго, я втомлюся. Якщо хоча б один із його ударів потрапить у ціль, він розіб'є мені голову. Я повністю це усвідомлюю. І не цим я збираюся закінчити свою блискучу кар'єру.


Я швидко відступаю до дверей. Новий каскад сміху трясе його живіт.


«Відступу немає», - пирхає хриплою німецькою мовою.


Ух ти ? Це призводить до роздумів! На перший погляд, я не став би сваритися.


Він приблизно за три метри від мене, спиною до інших дверей. Думаю, тієї, що виходить у хол.


Зліва від мене стоїть гнутий стіл заввишки чотири фути. Аж раптом у мене виникла ідея. Якщо це спрацює, я зможу викрутитись.


Як я щойно зазначив, цей примітивний організм має дві здібності:


а) сміятися, отже, розуміти сміх інших.


б) вимовляти слова, тим самим надаючи сенс іншим словам. І мовою, яку я знаю: німецькою.


Я скористаюся цим, щоб роздратувати його. Що мені втрачати? Я дивлюся йому в очі і починаю лаятись. Я дражню його:


- Гей, велика нацистська свиня, я хочу в тебе дещо спитати!


Він завмирає на місці, коли відкриває пащу, яка має дозволити йому проковтнути двокілограмовий ростбіф, не розжовуючи.


Не перестаючи дивитися на нього, я показую на нього пальцем і знову починаю лайку.


Його обличчя, не вкрите волосками, набуває потворного баклажанового кольору. Начебто працює. Я доводжу до пуття:


- Твоя мати - повія, яка тягалася по всьому Берліну, га?


Він гарчить від люті і кидається на мене, опустивши голову. Я ухиляюся в останній момент, кидаючи руку вперед, простягнувши Хьюго. Я прорізав їм довгу сяючу петлю на її правій руці. Я шукаю притулку за перевернутим столом.


Він голосно кричить, розвертається праворуч, кидається на мене і майже одразу ж застромляє між ніжками столу. Я роблю крок назад. Він розтягнувся переді мною. Обидві руки беру стилет і встромляю йому під праву лопатку. До ручки.


Він виє від болю, встає і пирхає, як шалений буйвол. Але я вже оминув офіс. Я біжу через кімнату та забираю Вільгельміну.


Дві кулі в плече, розріз на всю руку та 22-сантиметровий стилет, застромлений у спину, в принципі ніхто не повинен утриматися. Але вона не нормальна людина. Може навіть зовсім не чоловік. Єдиний видимий результат – це доведення до сказу.


Він знову нападає на мене, витягнувши обидві руки. Притулившись до бібліотеки, я вистрілюю зі свого Люгера йому в груди.


Перші три кулі, схоже, не діють. Наступні два трохи перервали його імпульс. Я продовжую стріляти. Між стінами великої кімнати гуркотять постріли. Таке відчуття, що ти усередині великого барабана.


- Ааааарргххх! відригує монстр.


Він все ж таки зробив крок назад. Він схиляє коліна. Кров починає сочитися через ніс та рот. Але він все ще хоче більшого. Я бачу, як він засовує руку за спину і намагається витягти з неї Хьюго.


Раптом у коридорі починає вити сирена. Я чую голоси і кроки, що наближаються.


Я швидко виловлюю в кишені новий магазин і перезаряджаю Вільгельміну. Я швидко оглядаю кімнату. Офісний стілець! Я хапаю його за підлокітник і кидаю у вікно.


Я розраховую свій шанс вистрибнути у внутрішньому дворику, коли залізо


вдарило в моє ліве плече. Воно у мене горить, розривається на частини! Миттєво моя голова паморочиться, і я майже втрачаю рівновагу. Перед очима проноситься пелена червоного туману. Я трусюся. Тепер не час відвертати очі!


Я розвертаюсь. Монстру вдалося витягти Хьюго з його спини. Він кинув його в мене. Це мій власний стилет, який я щойно встромив йому під плече. Мені просвердлило трапецію на чотири сантиметри. Неймовірний цей Кінг-Конг! Він встає! Він спотикається до мене. Я обережно цілуюсь між очей. Я стріляю. Його голова зникає в багряному виверженні, що викидає на всі боки мізки та шматочки шашлику.


Я забираюсь на підвіконня. У цей момент двері відчиняються. Я стрибаю на терасу.


Ліворуч входять четверо хлопців у якійсь військовій формі. Я повертаю праворуч і перетинаю галявину, опустивши голову. Біль все сильніше і сильніше горить у моєму плечі. Мій зір починає розмиватися. До лісу ще п'ятдесят ярдів. Голос кричить німецькою - "Стій!" за моєю спиною. Собаки гавкають.


Я за десять метрів від дерев, коли вони відкривають вогонь. Кулі з їхньої автоматичної зброї розривають кору та гілки навколо мене.


Все, от і зарості, спотикаюся, продовжую тікати. Вони кричить, собаки гавкають, вони все ще женуться за мною, але я ховаюся з поля зору.


Я зупиняюся на мить і притуляюсь до стовбура, щоб перепочити. Біль стає дедалі нестерпнішим. Вона починає бити мене прямо по голові. Я смикаю за ручку Хьюго. Витягаю. Ставлю стилет на землю, знімаю куртку, кобуру, сорочку.


Мої пальці м'які, несприйнятливі та пухкі, як великі сосиски. Незграбно скручую сорочку в клубок. Я прикладаю її якомога щільніше до кривавої рани. Я підвісив кобуру на місце, вона значною мірою утримує імпровізовану пов'язку. Я беру Х'юго, одягаю куртку і біжу геть.


Я біжу так добрих десять хвилин. Собаки з уривчастим гавкотом відходять або наближаються. Несподівано я розумію, що в мене ноги у воді, я послизнувся і майже розтягнувся на всю довжину. У темряві я не бачив річки.


Я входжу у воду до пояса. Я намагаюся плисти, але течія надто сильна. Він мене тягне. Моя голова б'ється про перешкоду. Я тримаюся за це. Я залазю на нього.


Коли я приходжу до тями, починає з'являтися перше денне світло. Йде дощ. Дуже волога мряка. Я стукаю зубами.


Я розумію, що пливу ниць на маленькому грубому дерев'яному човні. Не знаю, як мені знайти в собі сили витягнути Х'юго з кобури та прорізати причал, але я про це знаю.


Мій човен повільно пливе за течією. Я намагаюся сісти, але падаю.


*


* *


Я поступово виходжу зі сну без сновидінь. Сонячні промені проникають крізь шибки великого вікна. Я лежу на животі, голий, у м'якому ліжку. У мене все добре. Жарко.


Я завмираю на мить, а потім раптово згадую: Хайнцман, бій із жахливою істотою, річкою, човном. Повертаю шию і зістрибую з ліжка. Ух ти! Я стою на колінах, і обрій відмовляється стабілізуватися, як підказує здоровий глузд.


Моє плече було ретельно забинтоване. Це все ще трохи круто, але мені майже не боляче. Я чекаю, поки мій внутрішній гіроскоп зробить свою справу і обережно підходжу до вікна. Я знаходжусь на другому поверсі того, що мені здається великим будинком, принаймні таким же великим, як у Хайнцмана. Великий лужок досить круто спускається до річки. Мої очі все ще відкриті, я дивлюся, як мимо проходить кілька барж ведених буксиром, і гадаю, що я можу зробити і як я сюди потрапив.


- Якщо це вас зацікавило, - каже жіночий голос за моєю спиною, - ця річка називається Демер. До речі, я хотів би вказати вам, що у вас дуже гарна дупа.


Повертаюсь на місці. Приголомшлива жінка років тридцяти зачиняє двері, безтурботно тулиться до неї і дивиться на мене. Вона носить одяг для верхової їзди.


- Фронт ще цікавіший, - усміхається вона.


Я почуваюся трохи дурним, голим, як хробак, перед цією чудовою кобилкою. Але, ей, я все одно не збираюся хапатися за подушку, щоб приховати свої органи.


Хрипко питаю. - Хто ти ?


У роті сухо. У мене склалося враження, що кілька годин тому


мені зробили операцію на мигдаликах.


- Офіційно я графиня Марія Елізабет Анн Жіскар д'Амбервіль. Енн для друзів. Що про вас, містере Моргане? Зловмисник чи поліцейський?


- Жоден з них. Припустимо, поліцейський був би ближчим до реальності.


Вона розчаровано скривила губи.


- Ой, як банально! Я сподівався знайти в тобі таємничого зломщика сейфів, може, навіть кілера.


Я питаю :


- Як я потрапив до тебе?


Вона відкидає моє запитання легким жестом і каже:


- У шафі ви знайдете одяг, який повинен вам підходити. Ви також знайдете там свої речі, свої жахливі машини війни та щоденник містера Хайнцмана… Вже майже опівдні, додає вона, дивлячись на маленький золотий годинник, і я вважаю, ви, мабуть, голодні. Як тільки ви зробите себе привабливим, приходьте до мене пообідати на задній терасі.


Вона мирно відвертає очі, не кваплячись повертається і йде.


У шафі повно чоловічого одягу. Справді, їхній власник повинен бути приблизно мого розміру. Вибираю бежеві штани, легкий светр та кремовий блейзер. Кишеня прикрашена золотою тасьмою. Я помітив, що у графині де Машенвіль було те саме в кишені її куртки для верхової їзди.


Як і обіцяла, решта теж там. Зброя, гаманець, паспорт та інші папери. І записник Хайнцмана. Я набиваю кишені і вирушаю на пошуки графині.


Вона чекає на мене в обумовленому місці перед столом з кованого заліза, набитим всякими добрими речами.


- Як твоє плече? - Запитує вона, жестом запрошуючи мене сісти.


- Ще трохи круто, але начебто непогано відновлюється. Хто дбав про мене?


- Брюссельський лікар, - розповідає моя мила, але все ж таки дивна господиня. Не бійтеся, він чудовий друг. І він особливо стриманий.


Обідаємо швидко, у тиші. У кафе я поновлюю свої запитання:


– Як давно я у вас?


"Минуло п'ять днів", - відповідає графиня.


Я мало не впустив чашку.


– Анрі категорично наполягав на вашій госпіталізації, – уточнює вона. Мені вдалося змусити його передумати.


П'ять днів ! Мені це здається божевільним. Неймовірно!


– Інші люди знають, що я тут?


- Мої слуги і я, звісно. І Анрі, лікарю. Це все.


- Вибачте, говорю, але... я розумію, що у вас є чоловік...


Вона починає голосно сміятися. З досконалою безсоромністю.


- Мій чоловік, давай поговоримо про це. У нього лише дві пристрасті. Насамперед це квіти, які мають пом'якшувати мою мораль. Потім гра, яка є запорукою для пропуску нижніх спідниць. Він провів тиждень у казино Spa. За два тижні він, ймовірно, продовжить свій тур через Баден-Баден. Можливо, у Монте-Карло якщо погода зіпсується.


П'ять днів ! Я поки що не можу це пережити. Мабуть, увесь час щось відбувалося. Я абсолютно повинен піти якнайшвидше. Особливо, якщо занедбаній красуні спаде на думку шукати чорні крапки у мене на спині.


Немов читаючи мої думки, розглянута красуня чемним голосом запитує:


"Перш ніж піти, не могли б ви сказати мені, чому ви вкрали цю записну книжку у містера Хайнцмана?" Це через його зустрічі з росіянами? Бо він шпигун?


Вона мене вражає.


- Російські? Я вражений.


Мадам графиня кидає на мене гострий і настирливий погляд.


- Росіяни, - продовжує вона. Звичайно, ви не мали часу читати його щоденник. Ви були поранені під час втечі.


Я мовчу. Я чекаю, щоби вона продовжила.


– Вас знайшов мій садівник, – продовжує вона. Ви були напівмертвими на дні човна, що сів на мілину біля нашого дока. Вона привела тебе додому. Звісно – сподіваюся, ви не заперечуєте – я оглянула ваші речі. Зателефонувавши своєму другові-докторові, я перегорнула записну книжку містера Хайнцмана. Він має регулярні зустрічі - не рідше одного разу на місяць - з якимсь Анатолієм Олеговичем Гречком на складальному заводі «Скалдіа-Волга» під Брюсселем.


- Ти знаєш, що він шпигун?


На її обличчі з'являється гримаса, коли вона підтверджує це кивком.


- Я його знаю. Знай навіть, що я не особливо переношу це в душі, – зізнається вона мені. Росіян теж, якщо хочете знати все.


Вона нахиляється вперед і додає:


- Вам не подобається, що високопосадовець НАТО регулярно розмовляє з росіянином?


- Так-так, безумовно, говорю, бо не знайшов кращого.


- Неймовірно, чи не так? - схвалює графиня, сідаючи. Підсумок: якщо ви не злодій, мисливець за шпигунами. І в такому разі я готова допомогти вам.


РОЗДІЛ IX.


Графиня повільно кладе слухавку. Я сиджу навпроти її столу навпроти неї. Вона біла, як аркуш паперу. Нижня губа тремтить від нервового тремтіння.


"Його дружина була повністю розірвана", - сказала вона.


Я справді злий на неї, але вона шукала це. Незважаючи на всі мої протести, вона погрожувала викликати поліцію, якщо я відмовлюся від її допомоги. Для неї це була велика гра. Тільки велика гра щойно перетворилася на моторошний фарс.


«Отже, Бернс мертвий», - говорю я.


Вона киває.


- Як ви вважаєте, його вбив Хайнцман?


Я розповів їй лише кілька фрагментів історії. Мінімум, необхідний задоволення її любрпитства.


"Напевно, це набагато складніше, Енн", - сказав я, ніжно поплескавши її по руці. Роберт Бернс був офіцером поліції мого типу, і ми разом працювали над цією справою.


- Але ваша робота на території Бельгії є незаконною?


– Якщо розуміти закон буквально, то так.


Вона питає. - Це знамените діло... Хайнцман причетний до нього?


- Судячи з усього. Але є й інші чоловіки, які набагато небезпечніші, бо вони перебувають у дуже критичній ситуації.


- Як російська Гречка з автозаводу.


Я киваю головою. Два телефонні дзвінки, які вона щойно зробила, намагаючись зв'язатися з Бернсом, спочатку у штаб-квартирі НАТО, а потім додому, безперечно, було записано. Може, це й не помітять. Ще одна жінка запитує новини про красеня Боба, що нікого не здивує. Але тут ми ризикуємо отримати питання.


Немає сумнівів, що люди Хайнцмана знайшли мою орендовану машину. Це повернуло їх у Холідей Інн. У тому ж готелі «Холідей Інн», де днями Бернс винайняв кімнату зі своєю коханкою. Додайте контакти Боба з паризькою поліцією з приводу трупа, знайденого в моєму готельному номері, і вони швидко встановлять зв'язок. Вони зрозуміли, що він простяг мені руку.


Вони ліквідували його.


Маєток Хайнцмана знаходиться менш ніж за тридцять кілометрів від готелю. Поки вони не встановлять ще одного зв'язку між телефонним дзвінком графині та моїм незрозумілим зникненням, це справді недалеко.


Я встаю, беру її за руку і веду коридором.


- Збирайте валізи, - сказав я. Ви їдете звідси якнайшвидше.


- Я їду ? Чому?


- Ти збираєшся зустрітися з чоловіком у Спа.


Вона заперечливо хитає головою.


- Нізащо, - рішуче наказує вона. Хайнцман винен у вуха, я тобі допоможу!


- А що ви маєте проти Хайнцмана?


Вона червоніє.


- Це свиня! - Вигукує вона в люті.


- Але що він з тобою зробив, Енн?


- Якось я їхала на коні і вдерлася на його територію. Він змусив слугам відвести мене до себе додому, де якась тварина, схожа на людину, вдарила мене палицею. Я розповіла чоловікові все, але він просто засміявся і сказав, що шмагання приносить мені найбільшу користь!


Я не можу в це повірити.


- Але ж це безумство! Просто тому, що ви заїхали на його власність? Він, мабуть, збожеволів!


- Я часто була там. Він кілька разів погрожував мені телефоном. Але я не розумію, чому я маю змінювати свій спосіб життя. Я ходжу цими землями з самого раннього дитинства.


"Щасливе сусідство", - сказав я собі. Розпещений негідник, що вперто ігнорує заборони, і у якого горила порає жінок... Тепер я розумію, чому графиня Жискар д'Амбервіль так рішуче налаштована допомогти мені.


Було б повним безглуздям продовжувати приймати допомогу від неї. Я повинен піти з її шляху за всяку ціну. Я питаю :


- Маєте машину, на якій я можу скористатися?


- Так. Їх дещо в гаражі. Вам залишається лише зробити свій вибір.


- Дуже добре. Зрештою, я думаю, ви можете мені допомогти. Можливо, нам удвох вдасться загнати Хайнцмана у куток.


Все обличчя його світиться.


- Справді? Ти збираєшся вбити його сьогодні ввечері?


Я киваю головою.


- Дуже імовірно. Але про інших чоловіків, про яких я розповідав тобі. Керівники операції... Усі вони у Цюріху...


- Цюріх? - Запитує вона, засмутивши.


Я підтверджую :


- Так, Цюріх. Я відвезу тебе до аеропорту. Ви сядете на літак до Швейцарії і зустрінете мене там у готелі, куди я вас направлю.


- Я хочу залишитись з тобою, - починає вона.


Я відрізав:


- Я думав, ти хочеш допомогти мені. Слухай, мені потрібне прикриття. Ви гратимете цю роль. На цей час вони, мабуть, знають, що я тут. Якщо ви побіжите до Цюріха - там у них штаб-квартира - вони подумають, що я не сильно відстав. Можливо вам вдасться залучити їх до дії. Слідуй за мною ?


- Так. Чи це буде небезпечно?


Я докладаю максимум зусиль, щоби не хихікнути.


- Дуже небезпечно. Я розраховую, що ти обережна. Але робити це треба дуже швидко. Можливо вони вже збираються схопити нас тут!


- Добре, - досить схвильовано каже вона.


І вона втекла до своєї кімнати. Я кричу :


- Я заберу машину з гаража!


"Я буду через секунду", - відповідає вона з верхньої сходинки.


Гараж досить просторий, щоб розмістити півдюжини великих машин. Їх чотири: Rolls, великий лімузин Mercedes, чудово зберігся MG-TD і купе Alfa Romeo.


Вибираю Альфу. Безперечно, це буде найменш помітно. Виїжджаю з гаража і мчу до будинку.


Я підводжусь до кімнати графині. Вона закриває дві валізи, які швидко набила.


Я питаю :


– Ви не думали взяти гроші?


Вона киває.


- Ваш паспорт?


Вона дорікає і запитує:


- Скажіть, ви справді приїдете до мене до Цюріха?


- Звісно. Але насамперед почекай мене. Це може тривати цілий тиждень.


- Я зачекаю, - обіцяє вона.


Я хапаюся за ручки двох її валіз і мчу повз неї вгору сходами.


«Я зіткнувся з садівником дорогою до гаража», - сказав я. Я сказав йому, що ми їдемо до Парижа. Я також подякував йому за те, що він мене врятував.


Вона хихикає, як кокетлива студентка.


- Витончите вашу ідею втечі до Парижа. Це дійде до вух мого чоловіка. Цікаво, що він збирається робити… Напевно, нишпорити по місту, намагаючись знайти нас.


*


* *


Протягом усієї поїздки в аеропорт Завентем графиня белькоче і посміхається, як збуджена дитина, що вирушає у відпустку.


Я дуже ризикую з'явитися в Брюсселі серед білого дня. Але насправді я не думаю, що вони очікують, що знову з'явлюся. Принаймні не так швидко.


Коли я зареєстрував її валізи, я провів свою аристократичну компаньйонку до найскромнішого столика в барі аеропорту. Вона говорить. Вона знову каже. Вона знову каже. Про своє нудне життя. У її нудному будинку. Про її нудного чоловіка. І цей підлий Хайнцман, який, чорт забирай, заслуговує на те, що я збираюся з ним зробити. І так триває понад дві години, поки дзвінок на рейс до Цюріха не пролунає через гучномовці.


Вона встає, пристрасно мене цілує, наче ми старі коханці. Нарешті, вона зникає у бік зони посадки. Уф! Я стою навколішки. Я все ще сподіваюся, що з нею не станеться жодних проблем.


Вже майже сім годин, коли я забираю Альфу зі стоянки.


Тепер, коли я переглянув записник гера Хайнцмана, я точно знаю, що ще треба зробити.


Графіня це зрозуміла. Хайнцман регулярно зустрічався з людиною на прізвище Гречко, яка працює на автозаводі «Скалдіа-Волга» у Брюсселі.


Зустрічі проводилися нерегулярно протягом останніх вісімнадцяти місяців. Іноді у заводських приміщеннях, але ще у місті зазвичай у ресторані, бібліотеці чи музеї.


Очевидно, графиня знала, що завод – радянське підприємство. Саме тут виставляються на продаж Москвичі у Європі. Але чого вона не знала, то це того, що завод SV - не більше ніж прикриття для операцій КДБ.


Цей завод знаходиться недалеко від аеропорту і менш ніж за три кілометри від штаб-квартири НАТО. Рух у цей час доби не надто інтенсивний. Я швидко їду до Штінвегу і незабаром бачу будівлі. Це велика група сірих низьких будівель, посаджених серед трав'янистого поля. Адміністративний центр, навпаки, являє собою чотириповерхову будівлю зі скла та сталі, розташовану в кінці довгої брукованої дороги. Весь комплекс оточений високим дротяним парканом. У кожному розі стоїть великий пост охорони.


Коли я підходжу, я можу розглянути ліс антен, які піднімаються на вершину адміністративної будівлі. Вузол зв'язку, напевно, має бути у підвалі.


За промисловим комплексом знаходиться приміське містечко Машелен. Я заходжу близько восьмої години. Я сідаю за вітальний столик у пивній і починаю потягувати німецьке пиво, доки чекаю обіду.


Очевидно, що Хайнцман є постачальником документів серії 700. Він, ймовірно, забирає їх додому по одному, доки його комітет готує їх і робить дві копії. На одній із цих копій він імітує підпис Яструба.


Я майже впевнений, що дати зустрічі Хайнцмана з Гречком збігаються з датами розповсюдження документів у всій системі. І Яструбу серед інших.


Хайнцман повертає оригінали документів, які зазвичай розмножуються та поширюються.


Одна із зроблених ним копій дістається Гречку. Інша копія, з фальшивим підписом Яструба, замінюється на оригінал, коли бос підписує його.


І тут одразу виникають два питання: як Хайнцман проводить заміну? Що відбувається з оригіналами, підписаними Яструбом, коли шпигун заволодіває ними?


Я знаю, що серію знайшли на трупі радянського кур'єра у Парижі. Але ж інші? Десь має бути схованка із вісімнадцятимісячними документами всередині. Якщо тільки Хайнцман не знищив їх… Я закінчив обід і водночас подумав про це.


Я беру машину і прямую до Брюсселя, де зупиняюся в готелі Hilton. Прошу співробітника надати мені великий конверт. Я кладу туди записну книжку Хайнцмана, адресую головному операційному директору Amalgamated Press, Вашингтон, і повертаю клерку разом із банкнотою двадцять франків. Він обіцяє мені, що відправить його рано-вранці.


Я не хочу знати, що особисто Мандель думає про невинність чи провину Хоука. Блокнот Хайнцмана та листок із фальшивими підписами змусять його задуматися. Щоб поміркувати і познайомитися з діяльністю Хайнцмана.


О 10:30 я повернувся до Machelen і до 23:00 знайшов те, що шукав: тихе місце, щоб сховати мою Alfa за заводом SV.


Це парковка, що примикає до офісної будівлі. Вона розташована на вершині набережної. Наприкінці стоянки круто спускається до дренажної канави. З іншого боку канави - паркан, що оточує фабрику SV.


Ярдах за двісті праворуч від мене в паркані залізні ворота. Зліва немає нічого, крім паркану майже на кілометр, через кожні п'ятдесят метрів великий прожектор.


За півгодини я чую свисток на заводі. За кілька хвилин у двері ринув потік робітників, які попрямували до стоянки, де на них чекали машини та автобуси. Охоронці дуже зайняті, коли справа доходить до зміни.


Я виходжу з машини та обережно спускаюся на дно канави. Потім я знову підходжу до паркану. Вважаю, що зміна команд займе десять-п'ятнадцять хвилин. І в цей час охоронцям доведеться не лише дбати про огорожу.


З іншого боку, менш ніж у десяти ярдах, ряди новеньких Москвичів. Трохи далі бачу залізничну платформу, яка проходить по всій довжині складального корпусу. Декілька двоповерхових вагонів чекають на завантаження. Але з мого посту спостереження робітників там не помічаю.


Зліва від мене адміністративна будівля.


Я дістаю з сумки кусачки і ріжу дротяну сітку. Вона перекушується, як олія. Менш ніж за дві хвилини я зробив достатню дірку, щоб дозволити собі влізти. Я входжу і підкручую дроти, щоб не було видно отвору. Якщо не розглядати під збільшувальним склом.


Робітники досі штовхаються біля воріт із боку виходу. Я перетинаю стоянку нових машин і мчу до залізничних колій. Трохи згодом, я підійшов її платформі.


Нікого не видно. Я підтягуюсь та йду на склад. Всередині праворуч дерев'яні ящики, ліворуч дерев'яні ящики. Не знаю, скільки рядів.


Другий свист розриває ніч, і через кілька секунд від гуркоту машин земля тремтить. Нічна зміна щойно розпочала роботу.


Праворуч, з іншого боку дверей, на дах піднімаються металеві сходи. Вона висвітлюється люмінесцентними лампами, підвішеними до поручнів.


Це супер сліпуче. Я піднімаю руку перед очима і дивлюся на сходи, я погано бачу, але, мабуть, сходи ведуть до якихось дверцят, через які можна потрапити у вентиляційну систему.


Я дуже причаївшись слухаю звуки фабрики. Нічого підозрілого. Я забігаю на сходи і одразу починаю підніматися.


Досягши рівня стелі, я простягаю руку нагору. Я так і думав. Дверцята на дах. Я збираюся підняти її, коли помічаю два маленькі дроти, прикріплені до зашморгу. Я блокую свій жест. Сигналізація! Мені стало жарко!


Це безглузда сигналізація. Вона має спрацювати, коли ви відкриєте люк. Я помічаю мініатюрний перемикач центральної петлі.


Лівою рукою я чіпляюся за поперечину сходів. З іншого боку беру свій набір інструментів. За п'ятдесят вісім секунд та чотири десятих (приблизно) я поєднав контакти перемикача разом. При розмиканні вони б'ють на сполох. Я легко можу відчинити люк. Я роблю це без вагань. Виходжу на дах і закриваю люк з найбільшою обережністю та винятковою обачністю.


Якщо дивитися звідси, завод здається набагато більшим за шосе. Нерівна лінія дахів, здається, тягнеться на всі боки, наскільки може бачити око.


Я швидко біжу до середини будівлі. У мене так менше шансів виділятись, якщо хтось дивиться. Згорбаючи, я обережно йду до адміністративної будівлі, яка знаходиться на іншій стороні, неподалік дев'ятисот ярдів. На фасаді, який спрямований на мене, не горить жодне вікно.


Я спускаюся спеціально поставленими сходами. Погляд праворуч, погляд ліворуч, і я притискаюся спиною до адміністративної будівлі.


За три метри від мене металева колона квадратного перерізу піднімається на висоту будівлі. Без сумніву всередині йдуть кабелі до антени. Сподіваюся, вона спілкуватиметься із внутрішнім світом. Я швидко оглядаю, чи тут є сигналізація. Нічого не знаходжу. Через п'ять секунд відчиняю двері відмичкою. Мені пощастило: спілкується. Відкриваю другі двері відмичкою.


Ось я перебуваю в темному коридорі, який, здається, проходить через весь будинок.


Я входжу і оглядаюсь у коридорі, що проходить у межах моєї досяжності. Позаду невелика кімната з кабінетом та двома металевими картотечними шафами… Папери приколоті до коркової дошки. Записки,.. мабуть.


Я обшукую ящики столу та швидко знаходжу бігофонограму підприємства. Цей дорогоцінний документ розповідає мені, що товариш Гречка обіймає посаду начальника відділу торговельних відносин і перебуває у кімнаті 407.


Я витягаю Вільгельміну з її футляра з телячої шкіри, відпускаю запобіжник і виходжу до коридора.


Чому? Бо Хайнцман знає, що в руках його блокнот. Він, мабуть, здогадався, що я встановив його зв'язок із Гречком. Зазвичай, якщо він попередив товариша начальника відділу, там довелося вживати заходів безпеки.


А потім - я маю це визнати? - Я трохи нервую. Хто знає чому… Може, тому, що поки що все йде надто добре.


У четвертому коридорі – брата-близнюка того, що на першому поверсі.


На пошук кімнати 407 у мене не йде й хвилини. Зачинено. Неважливо, я дістаю своє спорядження і за менший час, ніж треба сказати, зламую ще один замок.


Порівняно з тим кабінетом, що я відвідав унизу, кабінет Гречка просто вражає. Монументальний офіс. Повний батальйон картотек. Але зовсім не гарно. І вбудовані у стіну. Низький столик, оточений двома міцними кріслами і - я їх приміряю ... - міцними та зручними, а також диван з комірчини від Kouen-Louen, тому що, як відомо, в Якутії яків немає. І нарешті тримайтеся міцніше: репродукція Пікассо. Безперечно. Це вперше у моїй кар'єрі, що я бачу на подібній соціалістичній посаді. Це пахне декадентським ревізіонізмом і таке інше. А портрет Леніна? Де портрет Леніна? Я майже збентежений.


До речі, котра година? Я дивлюсь на годинник.


Чверть першої.


З моменту мого прибуття минуло сорок п'ять хвилин. Якщо все піде добре, я вислизну так само. Але за набагато менший час.


Прибуття наступної робочої зміни має бути о сьомій годині, і я був би здивований, якби шкіряні сидіння заскрипіли на стільцях раніше цього часу.


У мене багато часу.


РОЗДІЛ X


Вже чотири години ранку. Починає окупатись те, що я вивчаю у файлах картотек. Я починаю розумітися на цьому.


Протягом години я вичерпав усі можливості отриманої інформації. Я змирився з тим, що копався у всіх картотечних шафах Гречка, починаючи з першої картотеки до останньої. Ви маєте з чогось почати. Однак найскладнішим було з'ясувати, яка з них була першою. Найправіша чи найлівіша? Само собою зрозуміло, що я вибрав ту, що ліворуч.


Більшість паперів, знайдених у папках, належать до стану продажів у Європі. Деякі з них російською, але більшість німецькою та французькою мовами. Я також знайшов замовлення на запасні частини та інструкції про великі офіси в Ленінграді та Москві.


Через три години я працюю над справами людей, які працюють у SV або контактують з нею. І ось тут мені трапилося досьє на Юрія Івановича Носкова. Пізня пошта, в якій було виявлено документи серії 700. Ця знахідка викликає у мене інтерес.


У першому аркуші зазначено, що він працював тут технічним консультантом, який делегував московська головна компанія. Але за ним є ще одна брошура з написом: ПОШИРЕННЯ У ЗМІ. Тут сказано, що був фінансовим радником посольства.


Файл закінчується червоними літерами MD та підписом Гречка. МД, що означає мокрі відносини. Мокрі справи в перекладі з російської означає «мокрий бізнес». А мокрий бізнес для КДБ означає фізичну ліквідацію.


Дедалі більше цікавого. Я не шкодую про проникнення. Смерть Носкова було призначено. Це було випадковістю. Вони вбили його після того, як засунули йому до рук документи НАТО. У цьому я справді не сумніваюся: вся ця огидна постановка була поставлена, щоб підставити Хоука.


Але є одна деталь, яку хотілося б уточнити. Принагідно я помітив, що посилання на особисті файли майже завжди починається з літер A, B або C. У Носкова воно починається з GB.


У великих шафах Гречка міститься не менше двохсот папок. Я швидко перегортаю їх усі, дивлячись тільки на посилання. Знаходжу ще чотири із літерами GB. Розклав їх на столі.


За винятком MD у Носкова, п'ять файлів майже ідентичні. Усі п'ятеро чоловіків були офіційно відряджені до SV із різницею у два тижні, приблизно півтора роки тому. Усі вони зареєстровані як технічні консультанти на заводі та фінансові консультанти в посольстві Радянського Союзу. Їхня біографія майже однакова.


Кожен з них має паспорт класу А, який дозволяє їм в'їжджати до Радянського Союзу або виїжджати з нього без оформлення звичайних документів.


Того самого дня, коли сталося вбивство Носкова


, четверо його друзів було відкликано за наказом до Москви.


Чому вони вбили Носкова і чому звільнили решту чотирьох?


На столі Гречка є блокнот. Я запозичив у нього сторінку і швидко записав ім'я, адресу, сімейний стан усіх цих джентльменів та важливі моменти їхнього резюме.


З усім цим, а також із записником Хайнцмана, у Манделя все ще буде достатньо, щоб засумніватися в співучасті Хоука. Думаю, він передасть інформацію президенту, і Хоук буде реабілітовано. Бос повернеться до керівництва служби АХ, ми зможемо знову почати добре працювати та прибрати цей салат. Як нам вдалося підробити копії Яструба? Хто це зробив? Звісно ж, КДБ. Але вагомих доказів наразі немає. Крім того, не виключено, що архіви AX можуть ідентифікувати того чи іншого з чотирьох громадян, які фігурують у списку.


Я забираю багато паперів і йду. У коридорі нікого. Зовні нікого. За півтори хвилини я перебуваю на даху складу.


Як тільки я виберуся звідси, я зателефоную Манделю, щоб попередити його про прибуття записника та інформації, отриманої від SV. Я маю намір залишитися в Брюсселі, поки Його Величність перевіряє це у Вашингтоні. Ще треба сказати два слова товаришу Гречку.


Гаряче і, коли підходжу до люка, починаю потіти. Я стаю навколішки і відкриваю панель, намагаючись не впасти в неї. І це недобре. У ангарі є люди. Десяток чоловіків розвантажують фургон і складають ящики всередину. Вже майже о 5:30. За півтори години починається денна зміна. Але до цього сонце теж зійде, і я не знаю, як зможу піти непоміченим.


Кінець даху приблизно за 30 метрів. Біжу туди, лягаю на живіт і оглядаю обстановку. Дах виходить на частину набережної. Автомобіль знаходиться на відстані не більш як чотири з половиною метри, з перепадом висоти близько двох метрів. У вантажників є величезні ящики на піддонах, які піднімає вилковий навантажувач, коли вони йдуть, щоб доставити їх на склад.


Я збираюся відступити, щоб знайти інший спосіб вислизнути, коли робітник піднімає очі і бачить моє обличчя. Наші погляди на мить зустрічаються. Він робить кумедну гримасу, потім розуміє та кричить. Я біжу до люка, відкриваю його і спускаюся нижніми сходами. Там я спускаю крик Тарзана, випустивши три постріли по ящиках, які прямо піді мною.


Сирена починає вити, і всі повертаються усередину, щоб подивитися, що відбувається. Я біжу до краю даху та стрибаю.


Все йде дуже швидко. Я ледве встигаю хвилюватись і думати, чи не прорахував я свій хід. Дах фургона наближається на надзвуковій швидкості, і стріла не зрушується, коли я приземляюсь на неї. На дорогу скочуюсь боком. Як би я не намагався не вдаритися в що-небудь, що стирчить, я перекидаюся на інший бік і опиняюся на землю поряд з трасою.


Я трохи зачепив праве коліно. Я стрімко мчуся до рядів нових машин. Я все це ненавиджу, але зараз не час метушитися. Ми побачимо це пізніше. Якщо я зможу дістатися дірки, яку проробив у паркані.


Я не думаю, що вони насміляться мене застрелити, коли виберуться з табору. Вони боятимуться влаштувати інцидент. Ну ось на що сподіваюся...


Усі сирени на заводі глухнуть. У Machelen не повинно бути сумно за тих, хто мав намір дозволити собі ще кілька годин хропіти. Я проходжу за останнім рядом машин і падаю на коліна. Ой! Я забув про пошкоджену колінну чашечку. Ох чорт! Бобо!


Ліворуч від мене, біля дверей, біля блокпоста згруповано півдюжини охоронців з автоматами. Праворуч від мене троє інших ідуть прямо до мене.


Я завмираю на секунду, достатньо довго, щоб знайти місце, де я зробив свою дірку, а потім банзай! Я починаю вибиратися, як звір, намагатися якнайшвидше перетнути відкриту місцевість. З боку стовпа лунають крики:


- Стій! Стій!


Вони мене помітили.


Я знаходжу дірку. Коли я вилазю за паркан, лунають перші постріли.


Ком'яки землі та кілька пучків трави літають за два-три метри від нас.


Я швидко розвертаюсь і стріляю двома кулями у бік сторожки. Усі вирівнюються. Я пірнаю в яму і перекочуюсь на дно канави.


Я все ще чую стрілянину всередині комплексу. Але я в безпеці. І вони більше не можуть бачити мене зі своєї сторожки.


Ванна для ніг у вируючому потоці води, яка застоюється на дні каналу, насправді не дуже зручна. Ще одна пара віджимань, від якої далеко не поїдеш.


Я щосили намагаюся оновити вміст своїх альвеол, гадаючи, що вони збираються там робити. Вони, мабуть, уже досягли паркану. Вони стрілятимуть, коли я повернуся, ризикуючи зіткнутися з бельгійською поліцією? Чи вони здуваються? Ось у чому питання ...


Я впевнений, що місцеві жителі вже викликали копів. Ідея затискання між правоохоронними органами та заводською охороною мені не подобається. Мораль, я повинен забиратися звідси якнайшвидше.


Я вибираюсь, треба їхати. Я пішов. Рачки, максимально активізувавшись, вилазжу на інший бік канави. Я вже чую люте виття зброї. Я відчуваю жалющі укуси куль у своїй плоті. Але ні, нічого. Досягши вершини, я обертаюся. Якраз вчасно побачити, як охоронці повертаються на свої пости. У ворота в'їжджає великий чорний Мерседес.


Вдалині чути виття поліцейських сирен. Він дуже швидко наближається. Але за кілька секунд я за кермом Альфи. Виїжджаю із паркування. Не думаю, що її могли помітити із заводу.


Сонце починає показувати кінчик носа, коли я зупиняюся на станції Ессо на захід від Брюсселя. Поки черговий на заправці наливає бензин, я йду в туалет, щоб спробувати надати собі людянішого вигляду.


У мене справді був поганий вигляд. Коли я думаю, якби цей дурний робітник підняв очі замість того, щоб виконувати свою роботу.


Тепер Хайнцман, мабуть, пішов. І за кілька годин Гречка вилетить до Москви. А він мені був потрібен. Спочатку з'ясувати, чи це справді операція КДБ. Потім висвітлити тіні. Наприклад, як його людям вдалося так швидко знайти мене в Парижі.


Удар, який я отримав у плече, знову починає бити мене. Моє праве коліно ниє, не говоритимемо про це. Але коли я дивлюся на себе у дзеркало, страшний вигляд. Брудний. Неголений. Рот п'яниці, який був на запої щонайменше тиждень.


Коли я закінчую впорядковуватися, виходжу, плачу і їду.


Я втомився. У мене незабаром закінчаться гроші. Я навіть не впевнений, що мій паспорт на ім'я Моргана у безпеці. Нарешті все йде добре. Це спекотно та бойовий дух високий.


Я їду, намагаючись упорядкувати свої думки. Неможливо. Так що я ковтаю милі на південь. Чому на південь? Я вам не відповім. Я не знаю. Мені більше нічого робити у Брюсселі чи Парижі. Я, звичайно, нічого не виграю, повернувшись до Вашингтона. Так…


Бернс, мій єдиний зв'язок із НАТО, мертвий. Я й досі бачу чотирьох людей, які б погодилися мені допомогти. Але мені це мало допомагає.


Хоук засів у своїй хатині на озері Маленького лося. Сендрі не може чхнути без відома служби безпеки AX. Графіня автоматично усувається: я не хочу мати з нею справи. Щодо Кадзуки, нас поділяють два континенти.


О пів на дев'яту я в'їхав у Монс, невелике містечко, приблизно за п'ятнадцять кілометрів від французького кордону. Не знаючи, що я роблю, я припарковую машину на головній вулиці і заходжу до ресторану поруч із ринковою площею.


Я сиджу на скляній терасі і дивлюся тут. Безтурботні господині роблять покупки, говорячи з торговцями.


Я єдиний покупець. Я чекаю трохи, перш ніж побачу фігуристу офіціантку, що виходить із задньої кімнати.


- Доброго дня. Ви хочете?


- Кава. І коньяк.


Вона дивиться на мене, піднявши брови.


- Коньяк?


- Так, бренді.


Вона обертається і повертається за дві хвилини з моїм замовленням. Мати це


Вона ставить чашку і склянку переді мною. Зважаючи на все, її клієнти не звикли до бренді в цей час доби.


Я дивлюся на неї, посміхаюся і поясню:


- Я ще не лягав спати.


Вона співчутливо киває і збирається піти, коли я її питаю:


- Можна скористатися цим телефоном?


- Звичайно, сер, - відповідає вона, вказуючи на пристрій за прилавком.


- Мені б довелося зателефонувати до США.


Якщо моє прохання її здивує, вона нічого не покаже.


- Нема проблем, сер, - відповідає вона.


Я встаю зі склянкою в руці та йду через кімнату до телефону. Нема автоматики. Я набираю міжнародний код і питаю штат Нью-Йорк, просячи оператора повідомити мені час і ціну наприкінці розмови.


Чекаючи, поки оператор почне працювати, я дивлюся на площу і прихлинаю бренді. Мене зачаровують люди зовні. Вони щасливі. Вони з чистою совістю виконують свої дрібні справи перед тим, як вирушити додому. Бо вони знають, куди йти.


Ось і все, я викликаю оператора з центрального офісу Ютики, даю їй свій номер, і за кілька секунд він дзвонить на іншому кінці.


Піднімає слухавку на четвертому дзвінку.


"Я знаю, що це ти, Картер", - сказав голос Його Величності.


Мандель у Хатині Яструба! Це мене вирубує. Не даючи мені прийти до тями, він негайно відновлює:


- Не кладіть трубку. Послухай мене. Яструб мертвий. Він у всьому зізнався і вистрілив собі у рота.


Я чую біг за спиною. Я здивовано обертаюся. Офіціантка підбігає до мене, бере мене за праву руку і розтискає. У ньому ще залишилося кілька уламків скла. Моя кров, змішана з рештою коньяку, починає текти на підлогу. Я нічого не зрозумів. По телефону Мандель вигукує:


- Давай, Картер! Я розумію вашу реакцію, але ми повинні дивитися правді у вічі. Все кончено, ти мене чуєш? Яструб мертвий. Він був зрадником. Їдь додому, Картер. Просто скажи мені, яким рейсом ти прилітаєш. Ми приїдемо і чекатимемо на вас.


РОЗДІЛ XI.


Не знаючи, як я туди потрапив, я опиняюся на стільці, з перев'язаною рукою, з новим бренді перед носом.


До мене схиляється молода офіціантка. У тумані я бачу двох стурбованих жінок, які мені співчувають.


– Дуже важко втратити маму, – каже одна.


- Так, інша погоджується. А втішитися від цього в такий спосіб має бути ще важче.


Я дивлюся. З-за прилавка виходить пухкий чоловік у довгому синьому фартуху на талії. Він підходить до мого столу і простягає мені аркуш паперу.


"Це рахунок на сімдесят вісім франків, сер", - оголошує він.


Я повинен виглядати так, ніби я прибув з іншої планети. Товстун з похоронним обличчям поплескує мене по плечу.


- Я розумію, - каже він.


Я дивлюсь на офіціантку, двох матрон, чоловіка.


- У вашому телефонному рахунку, сер, - наполягає останній. Це сімдесят вісім франків.


– А! Так Так звичайно!


Туман трохи розвіявся в моїй голові. Дістаю з кишені сотню франків. Він бере її та повертається до своєї стійки.


- Маріє! - каже він, обертаючись. Відведіть мосьє туди. Йому буде краще, ніж тут чекати.


Я відсуваю стілець і насилу встаю. Офіціантка бере мене за руку, щоби допомогти. А потім, раптово, я розумію, що щойно сказав бос.


- Чого чекати ?


"Я дзвонив твоєму братові після жахливих новин", - пояснює він. Він дуже шкодував, що так прямо розповів вам про смерть вашої матері. Він сказав мені, що ви дуже до неї прив'язані.


- Що ще ?


- Вибачте? питає чоловік, який здивувався.


- Скажи мені, щоб я зачекав нагорі. Чого чекати ?


- Ну, твій брат сказав мені, що не хоче бачити тебе таким за кермом. Не хвилюйся. Я дав йому нашу адресу. Брюссельські друзі прийдуть та заберуть вас тут.


Таке відчуття, що прямо мені в обличчя цебро з холодною водою. Він повністю розбудив мене, і за чверть секунди всі шестерні знову увімкнулися. Вони вбили Хоука. Тепер вони хочуть мою голову!


Я намагаюся прийняти природний тон.


У будь-якому разі, якщо мій голос буде слабким, вони спишуть це на «жахливі новини».


- Дуже дякую за вашу доброту, але я волію відразу повернутися до Брюсселя.


Марія намагається заперечити:


- Та гаразд, сер, це було б нерозумно...


Я їй відповів:


- Справи в мене набагато кращі. Я йду. Я хочу бути там якнайшвидше. Я думаю, ви розумієте...


Дівчина киває, виглядаючи не дуже переконливо.


- Дякую за все, - говорю я. Коли приїдуть друзі брата, скажіть їм, що я поїхав до Брюсселя і побачу їх там.


- Як хочете, сер, капітулює чоловік у синьому фартуху. Гадаю, ти знаєш, що робиш. Невеликий момент. Я дам тобі здачу.


- Залишіть собі. Це будуть за напої, склянку, яку я розбив, і… незручності.


Він щось заїкається. Але я не маю часу слухати його. Я вже біля дверей і за дві секунди повертаю ключ від Альфи.


Мандель, звичайно, не збирається марнувати час. Це не в його смаку. Він, мабуть, вже зв'язався з відділенням AX у Брюсселі. Це менше сорока кілометрів. І вони збираються надіслати тих, хто буде в них під рукою. Потім, на випадок, якщо я втечу від них, він обов'язково попередить відділення у Парижі. Думаю, у мене є півгодини, щоб піти, перш ніж рапорт про мене потрапить на прикордонні застави. Я все ще ризикую.


О 9:07 я на найближчій станції. Переді мною три машини і велика вантажівка з курчатами.


Машини проїжджають практично одразу. Але коли ми під'їжджаємо до вантажівки, митник виглядає так, ніби має якісь проблеми з документами, які потрібно вирішити з водієм. Сперечаються якийсь час. Потім хлопець виходить із своєї каюти. Він м'язистий міцний тип. Він встає перед митником і починає розмахувати руками на всі боки, кричачи, як осел.


Я дивлюся, як він це робить, п'ять хвилин, а потім виходжу з машини. Інший митник виходить із поста і йде до мене.


- Вибачте, сер. - Доведеться зачекати кілька хвилин, - каже він.


Він дивиться на мене з голови до п'ят. Схоже, я не вселяю йому довіри своїм неголеним обличчям, очима, що запливли, брудними туфлями і порваною сукнею. Я дістаю паспорт та гаманець, намагаючись знайти пояснення.


"У мене були проблеми з машиною", - кажу я. Я забруднився і навіть поранив руку. Подивіться. Але, будь ласка, виявите розуміння. Я повинен якнайшвидше зв'язатися з графинею Жискар д'Амбервіль у Парижі.


Хлопець дивиться на Альфу, потім бере мій паспорт і скрупульозно розглядає його.


Він запитує. - Ви маєте на увазі, що ця машина вам не належить?


– Ні. Я вам все поясню. Графін чекав чоловіка в Парижі. Але, еээ… - як це висловитися? - Вона була зі мною в Брюсселі. Ви мене розумієте ?


На його губах з'являється легка посмішка. Він киває. Я продовжую:


- Вона випадково дізналася, що її чоловік повертається до Парижа раніше, ніж передбачалося. Вона одразу ж сіла в літак і дозволила мені повернути машину.


– У вас є документи на машину? - Запитує митник.


- На жаль немає. Поспіхом графиня забула віддати їх мені.


Я виймаю з гаманця стофранкову купюру і додаю:


- Тримайте. Думаю, цього буде достатньо, щоб зателефонувати додому, щоб переконатися, що ця Alfa Romeo належить їй і що вона довірила його мені. Вона вам усе підтвердить. Увійдіть у становище. Дай мені проїхати, будь ласка.


Хлопець швидко озирається і кладе хабар у кишеню. Це спрацює, уф! Перш ніж прибрати гаманець, я швидко вважаю, що в мене лишилося. Сімсот п'ятдесят франків п'ятдесят доларів. Доволі мало.


- У вас є щось, що підлягає декларуванню?


– Ні.


- Навіщо ви збираєтесь до Франції?


Я посміхаюсь.


- Я казав тобі. Я привезу цю машину до Парижа, щоб урятувати сім'ю. І, можливо, моє життя заразом. Тому що, якщо граф дізнається, що сталося, він зможе знайти мене з пістолетом.


Митник відверто сміється.


– А! справи серця… - розуміє він. Давай, поспішай. Але не повертайся! І удачі !


- Дякую.


Коли я грюкаю дверима, ще один прикордонник


виходить на поріг посту.


Він кричить. - Лебель!


Чиновник, який щойно подбав про мене, обертається.


Він відповідає. - Момент!


- Це Валансьєн, - сказав інший. Вони хочуть поговорити із вами негайно.


– Я йду, – каже мій митник.


Я їду і проїжджаю повз вантажівку. Смугастий бар'єр піднімається. З великим зусиллям проходжу дуже повільно і, стримуючись, їду на помірній швидкості, доки в моєму дзеркалі прикордонний стовп не зникне. Коли я більше не бачу його, я тисну на газ.


Як відреагують інші, коли побачать, що я виявив до них ввічливість? В принципі, на мене чекають у Парижі. Легко загубитися у натовпі великого міста та заплутатися. Так зробив би будь-який втікач. Тож вони збираються організувати там зустріч. Але, оскільки я не просто втік з дому, я займуся чимось іншим.


У Валансьєні я повертаю праворуч, у бік Орші. Незабаром я відкрив для себе принади шахтних відвалів та сталеливарних заводів. Тут і там між двома відвалами шлаку є ще невелика ферма.


За кермом роблю невелику оцінку. Неможливо проковтнути удар зізнання Хоука. Не знаю, як у них справи, але вони знайшли його притулок в Адірондаку. Це вони його застрелили. Історія Манделя мала просто привести мене додому. Тепер він переконаний, що я був у змові з босом, і хоче, щоб я також був ліквідований.


Вже після 10:30 я дістаюся до центру Лілля. Знаходжу підземне паркування. Я припарковую «Альфу» на останньому рівні, виходжу та йду до кафе, де замовляю перекушування. Сірість Лілля якнайкраще підходить моєму душевному стану.


Я п'ю свій келих вина, поки чекаю на закуски, і намагаюся зрозуміти, що я можу зробити зараз.


Для початку я повинен упорядкувати свої думки. Смерть Хоука сильно вдарила мені. Я розумію, що після дзвінка Його Величності я діяв механічно, як робот. Тобі треба трохи струснути, Картер! Це не робота!


Немає можливості здатися хлопцям із АХ. Бернс і Хоук вистачить. Я не розумію, чому вони застосовують подвійні стандарти, коли справа стосується мене. Я вже можу уявити процесію скорботних вдів, які прибувають з усіх куточків світу, щоб гірко оплакувати мій останній притулок. Я віддаю перевагу їм, коли вони плачуть між моїми простирадлами. Але без горя, якщо ви знаєте, про що я.


Я теж не зможу грати в «Втікача» до кінця свого життя. Я не думаю, що зроблю косметичну операцію. І тим більше витрачати час на роздуми, чи не є найближчими сусідами, офіціантами або банківськими службовцями вбивцями, яким платять за те, щоб вони мене вбили.


Висновок: беру бика за роги.


Офіціант приносить мені мою тарілку з ковбасою та смаженою картоплею і наливає мені другу склянку вина. Коли він повернувся до своїх справ, я витяг аркуш паперу, який запозичив із блокнота Гречка.


Більше про Хайнцмана. Гречка більше нема. Звісно, вони пішли. Але в мене залишилися імена чотирьох цікавих персонажів та їхні адреси. У Москві.


Червона зона... Це прізвисько, дане Радянському Союзу. А Москва – це штаб-квартира червоної зони. Моє фото та мій опис з'являються на десятках облікових карток на площі Дзержинського, у штабі КДБ, так само, як голови головних радянських агентів з'являються на анкетах AX.


Мої друзі в АХ приймають мене за Юду. Вони збираються перетнути всю Європу, щоб отримати мене. Не говорячи вже про те, що вони обов'язково підключать ЦРУ. І, мабуть, SDECE, оскільки мені не вірять у Парижі.


Зі свого боку, КДБ кинеться на погоню за мною, бо знає, що я відстежую шлях, яким воно отримує секретні документи НАТО.


Французька поліція та Інтерпол, безперечно, були попереджені. Якщо так, то мене звинувачують у вбивстві хлопця, якого знайшли в моєму готельному номері.


Коротше, картинка жахлива. У мене немає вибору. Я мушу пройти весь шлях. Якщо мені це зійде з рук, Його Величності доведеться хвилюватись. Йому доведеться відповісти за вбивства Хоука та Бернса. Я подбаю про це. Потім, коли все владнається, подам прохання про відставку. Я виходжу з ладу.


Коли я з'їв свою закуску, я плачу по рахунку та йду


пішки до телефонної станції. Я даю два номери дамі за стійкою. Один у Гамбурзі, інший у Токіо.


Я дуже швидко отримую своє перше повідомлення.


– Готель «Інтерконтиненталь», я слухаю, – каже чоловічий голос англійською, але з сильним німецьким акцентом.


– Я хочу забронювати одномісний номер. Я приїду завтра наприкінці дня.


- Дуже добре, сер. Яке ім'я?


- Морган. Марк Морган.


- Закордонний паспорт?


– Американець.


- Буде зроблено, сер.


- Я також маю отримати досить велику суму грошовим переказом від American Express. Чи можете ви подбати про отримання?


«Звичайно, сер», - відповів чоловік набагато шанобливішим тоном. Ви бажаєте обміняти?


- швейцарські франки.


- Ми організуємо це для вас, сер.


- Так. Дякую, відповідаю.


- Aufwiedersehen, - ввічливо підсумував мій співрозмовник.


- Aufwiedersehen.


Перед тим, як я повісив слухавку, голос оператора втручається і повідомляє мені, що зв'язок із Токіо не може бути встановлений протягом двох годин.


Я виходжу зі своєї каюти, плачу і повідомляю милому черговому, що повернуся у призначений час, тобто о 14:30. Там буде о 11.30 ночі.


Не дуже далеко від центру знаходжу великий магазин. Збираюся купити недорогі штани, сорочку, куртку, валізу зі шкірозамінника, одноразову бритву та спрей.


Дорогою на станцію беру таксі. Я перевдягаюся у ванній кімнаті і запихаю одяг графа Амбервілля в чемодан. Я думаю, він засмутився, якби він побачив свій гарний одяг такий. Потім голюсь перед дзеркалом і знімаю взуття. Я залишаю бритву і спрей на полиці в раковині - це напевно когось потішить - і кладу валізу в автоматичну шафку. Чистий, чистий, свіжий, я приходжу до каси та їду другим класом у Гамбург на семигодинний поїзд.


Це тривало не більше півгодини, але мій гаманець сильно постраждав. У мене залишилося лише п'ятдесят доларів і набір французьких та бельгійських монет на суму приблизно тридцять франків.


Наразі другий етап евакуації. Тонка, але необхідна фаза. Спочатку я мушу змусити «Альфу» зникнути. Я впевнений, що вона потрібна. А митник просто записав її номер. Якщо копи знайдуть її на стоянці, то може бути спекотно.


Крім того, мені потрібний паспорт для перетину кордону. Я не можу розраховувати на те, що поїду з Франції з паспортом Моргана. А мій маленький комплект залишився у «Тріумфі», поряд із маєтком Хайнцмана.


Останній пункт: мені потрібні гроші на подорож. І я справді не в настрої для пограбування.


Я проходжу кілька таксі, що вишикувалися перед вокзалом, і вибираю найстаріше. Старий Пежо 403 приблизно такий самий свіжий, як і водій. Я відчиняю двері і сідаю ззаду на серон сидіння, яке скоро покаже свої пружини. Водій - застарілий дідусь, одягнений у коричневу сорочку кольору хакі, яка, мабуть, була шикарною років сорок тому. Він піднімає козирок і дивиться на мене у ретро-стилі.


- Сер? - Запитує він розгубленим голосом.


Я виймаю свою п'ятдесятидоларову купюру і махаю нею в повітрі.


– Мій друг хоче продати свою машину. Дуже швидко та непомітно. Ви знаєте, з ким він може розмовляти?


Старий повертається і підозріло дивиться на мене.


- Поняття не маю, - каже він.


Я суну гроші йому під ніс. Він вагається ще мить, потім вистачає купюру та їде.


"Я відвезу тебе до Фернана", - бурчить добра людина.


Через десять хвилин він зупиняється.


«За парканом стоїть вантажівка», - повідомляє він мені. Це офіс Фернану.


Я грізно говорю:


- Сподіваюся, ти не пожартував. Інакше пошкодуєш!


Дідусь блідне і енергійно хитає головою. Я виходжу. Я ще не ступив на смітник, дозволивши йому знову вирушати в дорогу.


Очевидно, мій водій не хоче тут чекати. Він їде, викладаючи драндулет на максимум, на який він ще здатний. Незабаром я залишаюся сам на вулиці, оточений хмарою смердючого диму.


На сміттєзвалищі практично нічого, крім іржавих куп металобрухту. Цікаво, як хлопець, котрий тримає це, зводить кінці з кінцями. Але у мене є сюрприз, коли я стукаю у двері старої вантажівки Мерседес. Чоловік на ім'я Фернан, за п'ятдесят, одягнений у білий італійський костюм. Його туфлі-човники від Gucci чи я їх не знаю. Зважаючи на все, для нього справи непогані. Запитую:


- Мсьє Фернан?


- Це я, - відповідає чоловік літературною англійською. Ти американець ?


- Так. І мені потрібні твої послуги.


- Заходь. Я подивлюся, що я можу тобі зробити.


Зсередини вантажівка виглядає набагато стильніше. Є письмовий стіл та навіть бар з холодильником. Фернан збирається налити мені випити, але я зупиняю його, змахнувши рукою.


"У мене дуже мало часу", - сказав я.


- Зрозуміло, - каже він. Ви в бігах. Ви дуже поспішайте і вам потрібний паспорт для виїзду з країни.


Я посміхаюсь.


- Плюс п'ятсот доларів готівкою.


Фернан вибухає сміхом.


- Вітання! У принципі платить покупець, а не постачальник. Якщо у вас немає цікавих товарів, які можна мені запропонувати.


- Абсолютно новий Alfa GTV.


- Ти маєш документи?


Я хитаю головою. Темніє.


- Машина, звичайно, своїх грошей коштує, але я збираюся здобути гонорар... Де вона?


Я даю йому координати стоянки.


- Коли тобі гроші та паспорт?


- Сьогодні до шостої години вечора.


- Складно, - оголошує Фернан, чухаючи потилицю.


- Добре, дуже добре, - говорю я.


Я встаю і прямую до дверей.


Він втручається. - Стривай! Я сказав важко. Неможливо.


Я знову сідаю, дістаю паркувальний талон і ключі від машини і, щоб було зручно, говорю французькою:


- Мені потрібна сотня доларів прямо зараз. Паспорт, решта на шість у кафе Тремейн. Ось ключі та паркувальний талон.


- Це все, що ти можеш запропонувати мені, і ти хочеш, щоб на столі лежала сотня доларів?


– Хто. Трохи довіри з обох боків. Це нормально.


Він знову сміється, але бере квиток і ключі, виймає з кишені гаманець і простягає мені сімсот франкових купюр.


- Уточнення, сер, - пояснює він, - не люблю брехунів. Я маю зв'язки з поліцією.


- Я теж не люблю, коли мене дурять, - відповідаю я, кладучи гроші в кишеню. Я не маю жодних зв'язків з поліцією, але я щасливий.


- Я бачу, що ми створені для того, щоб порозумітися, - цінує Фернан. Шість годин у кафе Trémaine. Але ви повинні зрозуміти одне: за такий короткий час я не зможу отримати ідеальний паспорт. Подібність та вік будуть приблизними.


- Мені цього вистачить, - говорю я.


Я вітаю його та виходжу з офісу Mercedes.


Мені потрібно пройти вісімсот ярдів, щоб знайти таксі у цьому брудному районі. Тому я прибув до центру на п'ять хвилин пізніше.


Жінка за прилавком у біді. Вона блокувала мені лінію чотири хвилини. Але я перепрошую, я даю їй свою особливу широку усмішку, ту, перед якою вони не можуть встояти, і вона вказує на кабінку.


Через кілька миттєвостей у мене є зв'язок із квартирою Казукі в Токіо. Вона виглядає досить приголомшеною.


- Нік! вигукує вона. Що відбувається ? Штаб майже щогодини надсилає інструкції стріляти у вас з появою. Що ти зробив ?


– Ваша лінія безпечна?


– Очевидно, – відповідає вона.


Потім вона на мить мовчить.


- Еее... Стривайте, - додає вона.


Я збираюся негайно повісити слухавку. Я справді неохоче ввів її у гру. Але, крім неї, я справді не розумію, з ким я міг би поговорити.


Вона повертається за кілька секунд.


- Добре, - оголошує вона. Ти можеш говорити. Так?


Я даю йому короткий виклад.


"Мандель - крутий хлопець", - коментує вона, виглядаючи глибоко враженою. Але він ніколи не наказав би знищити Яструба!


- Він доручав мені це.


- Де ти ? - Запитує вона після короткої паузи. Я приїзжаю!


- Ні, Козукі. Залишайся на місці. Якщо ви поїдете з Токіо, вони відразу підуть слідом. Але ти мені й досі потрібна.


Вона професіонал, маленька козука. Вона розуміє це миттєво. Не треба малювати їй усю картинку.


- Ти правий. Що я можу тобі зробити?


- Мені потрібні гроші. Двадцять тисяч доларів.


- Де і коли ?


- Ви відправляєте їх мені зі Штатів American Express. Не залишаючи слідів, вам не потрібно розповідати. Я буду в Гамбурзі завтра вдень у готелі «Інтерконтиненталь». Вони мені тоді будуть абсолютно необхідні, бо я не зможу там довго залишатися. Мене звуть Марк Морган.


– Це велика сума. Що ви плануєте?


– Я не можу цього пояснити, Казукі. Ви повинні мені довіряти.


- Знаєш, я тобі довіряю.


- Звичайно я знаю.


- Я подбаю про це зараз. Цілую тебе. І удачі.


- Дякую. Цього разу, гадаю, мені це справді вона знадобиться. Я також цілую тебе.


РОЗДІЛ XII.


О десятій годині друг Фернан зупиняє свій чорний Chevrolet перед кафе Trémaine. Він дивиться на мене на мить, приєднується до мене на терасі і простягає руку.


Я її тисну, запитавши:


– У тебе є все? Гроші та паспорт?


- Так, - відповідає він, простягаючи мені конверт.


Я відкриваю. Вважаю квитки. Там дві тисячі вісімсот франків. Я дивлюсь паспорт. Він належить якомусь Роберту Вілкокс з Bear Run в Пенсільванії. На фото я виявляю пухке обличчя з розчесаним волоссям. Судячи з дати народження, джентльмен сорок два роки.


Фернан сказав мені, що це буде приблизно. І це приблизно. Нарешті буде темно, і я сподіваюся, що митники не надто уважні. Я встаю і зупиняю таксі, що проїжджає повз. Водій зупиняється.


- Якщо я ще можу щось для тебе зробити, - чемно пропонує Фернан.


Я говорю йому, що так і буде. Перед тим як відкрити двері, я чітко прошу водія відвезти мені до аеропорту. Потім я сідаю в машину.


Як тільки ми повертаємо за перший поворот, я обертаюся. Фернана більше не видно. Я нахиляюся до свого водія:


- Куди я тебе просив відвезти?


Він приголомшено дивиться на мене в дзеркало заднього виду і відповідає:


- До аеропорту, сер?


– Я так і думав… Але куди мені треба? Мені потрібний вокзал. Насправді, я, напевно, втомився і помилився. Скоро мені доведеться взяти добрі два тижні відпустки.


Хлопець знизує плечима і поблажливо каже мені:


- О, це може статися з ким завгодно, бідолаха. Не лайте себе за це.


Ідея в тому, що якщо Фернан має намір доносити до мене, він надішле комітет із зустрічі в аеропорт. Коли він зрозуміє, що я його обдурив, буде вже пізно. Мій поїзд піде.


Діставшись вокзалу, я купую квиток до Гамбурга. Чому? А тому? Небагато терпіння, і ви дізнаєтесь!


Я шукаю свою платформу і сідаю у вагон другого класу. Рівно о сьомій годині поїзд вирушає. Незабаром після цього приходить контролер, щоб перевірити квитки. Я показую йому свій квиток другого класу - той, який я купив вдень і показую йому свій паспорт Моргана.


За кілька хвилин виходжу в коридор. Писати? Анітрохи. Я йду до першого класу, підходжу до кондуктора, показую йому свій квиток та показую йому свій паспорт Уілкокса. Добре продумано, правда?


Чоловік у кепці показує мені купе. Більше нікого нема. Знімаю взуття, витягаю нижнє ліжко, вішаю куртку та лягаю під ковдру. Незабаром ми проїжджаємо станцію Рубе, потім кордон із Бельгією. Я ввімкнув тьмяний нічник. Потяг сповільнюється та зупиняється, щоб дозволити бельгійській владі зробити свою роботу.


Тук-тук, палець у двері мого купе.


- Що це таке ? - говорю я найсоннішим голосом.


– Паспорт, будь ласка.


- Trez.


Вдерлися двоє бельгійських митників. Я простягаю їм документ, протираючи очі. Один із хлопців дивиться на мене


потім віддає мені паспорт і каже:


- "Вибачте нас, сер. На добраніч.


- Дякую.


Вони тягнуть, і я повертаюся, важко зітхаючи.


Я чекаю, доки вони добре почнуться, встаю і опускаю вікно. На платформі близько десятка чоловіків зібралося біля вагона другого класу, в який я сів. Зважаючи на все, це тісна дискусія з контролером.


Вони справді оголосили про розшук. А бельгійська влада дивується, куди подівся Марк Морган.


Якщо вони розраховують, що я їм скажу, то вони зможуть почистити зуби. Я підходжу до вікна, повертаюся в ліжко і дістаю Вільгельміну, залишаючи його добре захованим під ковдрою.


Одне з двох: або вони подумають, що Морган зіскочив з поїзда перед зупинкою, і вони збираються якось організувати полювання в кущах. Або вони подумають, що він ховається у поїзді, і обшукають усі купе. Через двадцять хвилин поїзд іде, і я нікого не бачу.


Об'їзд через Брюссель, ми повертаємося до Льєжа, а потім уже до Аахена. Німеччина. А незабаром Дюсельдорф. У принципі, влада Німеччини не повинна мене шукати. Якщо тільки Казукі не вирахують, при спробі відправити мені гроші, які я просив. Якщо Фернан не видасть щодо мого паспорта. Поки що ні…


Ах так, набридло! У цьому бізнесі так багато «якщо» від початку, що я починаю морочитися. Замість того, щоб напружуватись, я даю собі як слід поспати.


Я мав рацію. Німецькі митники пройшли ще швидше, ніж бельгійці.


Трохи після сьомої ранку поїзд зупиняється на Центральному вокзалі Гамбурга. Я міняю свої франки на марки, потім беру таксі через Альстер до мосту Кеннеді та реєструюсь у готелі «Прем». Під ім'ям Вілкокс.


Я піднімаюся у свій номер і дзвоню до готелю «Інтерконтиненталь». Я питаю, чи надіслала мені American Express мої гроші. Мені сказали так, і я поміняю їх на швейцарські франки пізніше вранці.


Я приймаю душ, трохи відпочиваю та виходжу. Близько десятої години я заходжу в магазин одягу. Я купую костюм, сорочку та краватку. На розі тієї ж вулиці я знаходжу магазин шкіряних виробів. Там я купую дешевий портфель.


Повернувшись до готелю, я пристойно одягаюсь і з портфелем у руці беру таксі назад до готелю «Інтерконтиненталь».


Управитель зустрічає мене з поклоном, вважає переді мною пачки швейцарських грошей, які він особисто змінив, і дивиться, як я складаю їх у портфель.


"Ви збираєтеся використовувати номер, містере Моргане?" він питає мене.


- Але звісно. Я залишаюся на кілька днів у Гамбурзі у справах. Я відправлю свої валізи сьогодні вдень.


- Добре, містере Морган. До ваших послуг, містере Морган.


Я встаю. Я пристібаю портфель і дізнаюся:


- Мене не питали зранку. Можуть бути люди, з якими я маю справу, які намагаються зв'язатися зі мною тут.


- Ні, містере Морган. Бажаєте залишити повідомлення?


- В цьому немає необхідності. Якщо мене спитають, скажіть, що я повернуся ближче до вечора.


Я беру таксі і повертаюся до готелю «Прем». Я оплачую свою кімнату заздалегідь за тиждень, потім беру з письмового столу жменю конвертів і йду до себе в квартиру.


Там я поділяю банкноти на шість конвертів. Потім я дзвоню в Lufthansa і від імені Моргана бронюю квиток на останній рейс дня до Вашингтона.


Я йду на станцію, де отримую квиток на перший поїзд до Парижа наступного дня із бронюванням на ім'я Вілкокса.


Після цього я послідовно проходжу через п'ять банків та міняю свої швейцарські франки на фінську марку. Я кладу гроші назад у конверти.


Близько двох годин мене можна побачити в Hertz, де я орендую Porsche, сплачуючи заставу на ім'я Моргана.


О 2:30 мене можна побачити у камері схову. Я купую красиву шкіряну валізу з великою міцною підкладкою. У невеликій галантерейній лавці, розташованій за два кроки від будинку, я купую собі набір для шиття. Потім я виїжджаю з міста та їду автострадою E4.


Якщо вони мене шукають за двома іменами та моїми покупками


я думаю, у мене є в запасі кілька годин.


Але я все ж таки хочу трохи серйозніше приховати це, перш ніж поїду з Німеччини.


Рівно о четвертій годині я перетнув 150 кілометрів між Гамбургом і Ганновером. Я паркуюсь в аеропорту на стоянці, призначеній для довгострокового паркування.


Їм потрібно буде багато часу, щоб знайти Porsche.


Виходжу пішки та беру таксі до вокзалу. Там я купую квиток у Копенгаген. У мене є дві години до відправлення поїзда, і я користуюсь цією можливістю, щоб піти та набити шлунок у найближчій пивній.


Після посадки в купе я вшиваю зброю в підкладку валізи. Немає проблем із митницею. Я зупиняюся переночувати в готелі в Копенгагені.


Завтра я їду до Гельсінкі. З усіма фальшивими зачіпками, які я їм кинув, я відчуваю, що випередив їх щонайменше на тридцять шість годин. Це все, що мені треба


Лежачи на ліжку із заплющеними очима, я не можу відразу заснути. Я бачу фігуру Хоука, що сидить на своїх дошках… Я думаю про хлопців, які протягом вісімнадцяти місяців ретельно компроменуюли, щоб збити нас з пантелику. Але за це вони заплатять. І заплатять дорого, чи мене звати не Нік Картер!


*


* *


Я добре знаю Гельсінкі. Я там був кілька разів. Кілька років тому, зокрема, щоб допомогти перебіжчику вибратися з СРСР.


Спочатку це була проста місія. Я думав, що це зроблю за двадцять чотири години. А потім, зрештою, все вийшло не так, як я очікував. Це тривало добрі шість тижнів.


Приблизно в цей час я зустрів Яакко Тойвонена. Він був уже старим, але, я ніколи не зустрічав такого майстерного фальсифікатора. І все ж таки Бог знає, скільки я їх знав. Дідусь Яакко був королем, імператором макіяжу. Влада, у тому числі спеціальне відділення поліції Гельсінкі, терпіла його через його запеклу ненависть до всього, що близько чи далеко пахло Радянським Союзом. Негласний статус-кво закріпився.


О четвертій годині пополудні я спускаюся в готель на невеликому провулку поряд з Калеванкату, за кількасот метрів від Фінської національної опери. Я починаю з того, що приймаю довгий гарячий душ, миюся шампунем, енергійно розтираю м'язи і виходжу звідти свіжим, як весняний світанок. Я одягаюсь та спускаюся вниз поїсти. Я спокійно потягую трохи алкоголю та йду замикати портфель у сейфі готелю. Раніше я взяв два конверти з фінськими банкнотами і поклав їх у внутрішню кишеню піджака.


О 7:30 я готовий. Я беру таксі і зупиняюся біля Південного порту, неподалік добре знайомої мені пристані. Це один із менш привабливих закладів у місті, де знаходиться штаб-квартира Jaakko.


Я зайшов до пивної. Пахне пивом і згодом. Велика хмара диму висить між головами клієнтів та стельовими світильниками. Вони ревуть, стогнуть, п'ють, сміються. Пивна битком набита матросами, що п'ють і палять. Є також кілька жінок, які повинні оцінити вашу щедрість , перш ніж ви відчуєте їх сумнівні чари.


Я помічаю вільний стілець. Я сідаю і замовляю пиво. Хвилин двадцять я випиваю, нікого не питаючи.


Коли хлопець підходить, я плачу дрібницю, а потім кладу на стіл чайові в двадцять марок. Він ставить мені запитання. Я стримано відповідаю:


- Де мені знайти Яакко Тойвонена?


Він бере гроші і відповідає


– Це багато грошей. Ви хочете знати, де старий Яакко, га? Минуло два роки з того часу, як він переїхав. Це менше двох кілометрів звідси.


Я вже знаю, що буде далі. Слід:


- Це шість футів під землею, одразу за старою церквою Лоннротінкату. За двадцять марок додатково я можу навіть вказати дорогу.


Про нас ніхто не дбає. Я дістаю купюру сто марок і кладу її на прилавок.


Той широко розплющує очі.


– Яакко був таким хлопцем! Я говорю, піднявши палець вгору. Справжній профі!


- Справжнім, - киває той, переконливо киваючи головою.


- Я планував укласти з ним угоду. Дуже пікантна справа.


Хлопець мружиться на рахунок, потім дивиться на мене.


- Проїзні документи? - питає він так тихо, що я майже не чую його.


Я киваю головою.


Хлопець підморгує, потім повільно бере банкноту і кладе її до кишені.


"Йди і сядь там за задній стіл", - сказав він.


Не відповідаючи, я встаю з високої табуретки і з кухлем у руці підходжу до вказаного столу.


Попри звичаї регіону, я не надто п'яний. Я встиг зробити ковток випивки, як худий вовченя приземлився переді мною. Враховуючи розмір його носа, мені цікаво, як він тримає голову вгору. У нього сині штани та матроська куртка. Нічого не питаючи, він вихоплює мою сигарету з попільнички, закурює та кладе її назад.


- Так ось, здається, ти питаєш мого старого, - нарешті каже він.


- Я не знав, що Яакко має сина.


- Це тебе непокоїть. – Я був його духовним сином, – весело відповідає чоловічок. Він навчив мене всьому. Бачиш, я ходив у хорошу школу. Останніми роками я виконував за нього непросту роботу. Що я можу зробити для вас?


- Мені потрібно до Москви. І мене знають у КДБ.


Він хмуриться.


– Непросто, нелегко… І небезпечно, для всіх. Навіщо ти хочеш поїхати до Москви?


Це шанс дізнатися, чи це справді духовний син Тойвонена. Дуже круто, кидаю:


- Мені треба звести рахунки з якимись гнилими людьми, які вбили двох моїх друзів.


Це починається одразу з місця у кар'єр.


- Ось це я схвалюю, амеріккалайнен, - каже він. Але це все одно коштуватиме дорого.


– У мене вистачає грошей. Мені потрібні документи пізніше за добу. Мені також потрібна машина, щоб поїхати до Сімоли, щоб сісти на поїзд.


Він схвально киває.


– Я приготую це для вас. Але в Москві не можна залишитися більш ніж на одну ніч. Інакше вас викриють та заарештують.


– Більше я не прошу.


- Ти сказав мені, що можеш дозволити собі добре платити...


Я киваю.


Маленький хлопець дає мені адресу на набережній, неподалік бістро, і радить мені швидше повернутися в готель.


- Скажіть, що вам терміново передзвонили, і ви повинні покинути Гельсінкі. Повернися до мене зі своїми грошима. Я буду чекати тебе.


РОЗДІЛ XIII.


Все нормально. Працює як годинник. Я даю АХ і ЦРУ щонайменше тридцять шість годин, щоб знайти мене, і почуваюся комфортно, як канонік посеред трапезної.


Помилка. Я зайшов у свій готель і не помітив хлопця у темному костюмі, що ховається у кутку вестибюля. Він дивиться, як я йду до стійки реєстрації. Пояснюю співробітнику, що мені терміново зателефонували і ввечері я маю виїхати з міста.


"Ви бачите, що нам шкода, містере Морган", - відповідає чоловік. Я підготую твій рахунок. Приходьте до мене, як тільки зберете валізи.


Я йому говорю. - Я зараз підійду,


Я заходжу до ліфта і натискаю кнопку четвертого. Перед тим, як двері зачиняються, я бачу, як той хлопець підходить до стійки і розмовляє з адміністратором, але це мене не хвилює.


Коли я підходжу до дверей, я зазвичай дивлюся, щоб переконатися, що мене не обікрали. Нічого надприродного. Я швидко оглядаю це місце, хапаю свою валізу і спускаюся вниз.


Приблизно за чотири хвилини я виходжу з ліфта вниз, і одразу помічаю засідку. Нині у полі зору лише троє чоловіків. Хлопець у темному костюмі сидить на лавці


і нібито читає газету. На іншому кінці зали на своїй посаді стоїть мисливець. Здається, він заучує оголошення на стіні напам'ять. А біля дверей чоловік у формі ремонтної служби лагодить петлю.


Не треба малювати мені загальну картинку. На щастя, ця купка розумних хлопців не мала ідеї додати кілька доповнень.


Піднявши носа вгору і засунувши руку в кишеню, я підходжу до стійки і дзвоню в дзвінок. Двері офісу відчиняються, і з'являється адміністратор з моїм портфелем під пахвою. Він кладе його на прилавок і відчиняє. Я перевіряю. Нічого не пропало. Все добре. Прошу рахунок. Він готовий. Я плачу, потім беру свій портфель і щоб всі мене добре чули, кажу, що дещо залишив у своїй кімнаті.


Коли я йду від стійки, чоловік у костюмі дивиться вгору, начебто випадково, відірвавшись від газети, мисливець повертається до ліфта, і ремонтник перестає скрегіт петлями, щоб пустити в кімнату чисте повітря.


Я роблю два кроки до ліфта, потім різко відступаю та перестрибую через стійку. Співробітник розвалюється на підлозі з побілілими очима, і я падаю на нього миттєво. Свистить куля. Зі стіни падає невелика кількість штукатурки.


- Тримайте його! кричить голос у залі.


Рачки кидаюся в кабінет і закриваю двері п'ятою. Чотири клацання пострілу та чотири дірки з'являються у дверях на рівні землі.


З іншого боку є ще одні двері, виготовлені з фанери. Я встаю та йду далі. Відкриваю, закриваю. Я знаходжусь у невеликому коридорі, наприкінці якого світить електрична панель виходу.


Прийом потрібно планувати і на цьому боці, він не складається. Мораль це не мій шлях. Я повертаюся до дверей офісу. Мені треба знати, хто ці парубки. Чи то ЦРУ, AX чи фінська поліція, я підозрюю, що мені буде нелегко натиснути на спусковий гачок Вільгельміни. З іншого боку, якщо вони "товариші", нехай не розраховують, що я соромлюся.


Клацніть! Двері відчиняються. Чоловік у костюмі приходить із опущеною головою. Я обережно відходжу убік, поступаючись йому дорогою. Неврівноважений, він намагається повернути пістолет у мій бік. Вдаряючи п'ятою під праву колінну чашечку, я допомагаю йому трохи відкрити рота, а потім ударяю по скроні, перш ніж він навіть торкнеться землі.


Масажуючи кулак, чекаю на прихід інших негідників. Це триває довго. І нічого. Що ж, мабуть, вони пішли та перекрили виходи. Я швидко обшукую лежачого і позбавляю його гаманця. Мені не потрібно багато часу, щоб знайти те, що я шукаю. Захована у пластиковому рукаві картка повідомляє мені, що я щойно напав на Чарльза Бродлі, відрядженого до посольства Сполучених Штатів. У посольствах лише дві категорії озброєного персоналу: морські піхотинці та агенти ЦРУ. Цей не схожий на морського піхотинця.


Висновок – мене помітили в аеропорту. Чесно кажучи, я поклав гаманець Бродлі назад у його кишеню і повернувся до офісу. Вони можуть зачекати. Я перестрибую через прилавок і знову в порожній залі.


Притулившись спиною до стіни, я виглядаю надвір. На варті стоять кілька озброєних людей. Один із них розмовляє по рації. Перед виходом припарковано півдюжини автомобілів, і на кожному кінці вулиці уривчасті спалахи синього світла освітлюють фасади. Маяки машин фінської поліції.


Добре, давайте подивимося правді у вічі: це буде не так просто. Досі притискаючись до стійки, я роблю кілька кроків ліворуч, дуже повільно ковзаючи. Ніхто мене не помічає. Тепер я стою перед входом у таверну.


Я гарно біжу по холу і заходжу, не заявляючи себе. Клерк, який повернув мені мій портфель, сидить наприкінці бару, оговтуючись від своїх емоцій у компанії двох прекрасних блондинок, високих, худих фінських офіціанток. Я оголю свій Люгер. Шість очей, круглих, як мармур, звертаються до мене. Я кричу :


- Все назовні, швидко!


Вони встають і йдуть гуськом до дверей, що виходять на вулицю. Але мій владний вказівний палець негайно зупиняє їх, вказуючи на вестибюль.


- Через парадні двері, пані та панове, будь ласка!


Їм це видається дивним. Вони вагаються.


- Поспішайте


Це їх . Вони проходять повз мене з тривожним виглядом і відчиняють двері в хол. Біжу до тих дверей, що на вулицю, і відчиняю на два сантиметри. Двоє хлопців, які стояли попереду, схоплюються і мчать до головного входу.


Я виходжу і повертаюсь, намагаючись стати якомога непомітніше.


Поліцейська машина за рогом порожня, як мої черевики, коли я приймаю душ. Я проходжу повз, витираючи лоба. Я трохи хвилювався, що якийсь нервовий хлопець може вистрілити у персонал готелю. Але немає. Не було зроблено жодного пострілу.


Дві хвилини по тому я в натовпі на Альбертінкату. Таксі зупиняється перед моєю піднятою рукою, і я називаю адресу за двісті ярдів від мого виробника документів.


Коли хлопець включає миготливе світло, щоб знову рушити, повз проїжджає поліцейська машина з ревом сирени. Вони знали, що я послизнув у їхніх тріщинах, і мій мізинець сказав мені, що буде спекотна ніч у Гельсінкі.


За десять хвилин я плачу своєму водієві. Я вдаю, що заходжу в стару напівзруйновану будівлю, але, як тільки її вогні згасли, продовжую йти пішки у бік Південного порту.


Грос-Блер дав мені лише адресу та номер квартири. Він не назвав мені свого імені. Я швидко приходжу до його багатоквартирного будинку і дивлюся на поштові скриньки. На кожній коробці є картка з ім'ям та підлогою. За винятком його. Там тільки номер, що він мені дав: 121.


Темний коридор. Я роблю кілька кроків, намацуючи кнопку дзвінка, коли в темряві лунає голос Піфа:


- Не рухайся, Картер. Ви затримано. Я чудово бачу твій силует і вмію стріляти.


– Картер! Хто сказав тобі моє ім'я?


- Щоб не впізнати його, треба бути глухим. Ваше ім'я та звіт транслюються всіма поліцейськими каналами. Схоже, що ти зрадник.


- Це трюк, щоб мене вбити.


- Та гаразд, усі так кажуть.


- Слухай, ти мусиш мені повірити! Крім того, я не знаю, яку ціну ви збиралися попросити мене, але я готовий дати вам подвійну ціну.


- Думав попросити десять тисяч марок. Маєш двадцять тисяч?


- Ага, говорю. - У мене близько п'ятдесяти тисяч марок.


Я знаю, що дуже ризикую. Він може пристрелити мене як кролика і покласти в кишеню невидимі й невідомі гроші. Але я також знаю, що фальшивомонетники – художники, і вони не хочуть використовувати такі методи.


Загоряється світло, і до мене йде чоловічок. Я моргаю і бачу, як він кладе в кишеню 45 кольт.


- У принципі, - зізнається Піф, - мені байдуже, хто ти, поки ти збираєшся облажатися з Поповими. Я тобі допоможу. Завтра ви поїдете поїздом до Москви. Або найпізніше післязавтра. Я чекатиму твого повернення. У вас буде двадцять чотири години плюс час, щоб поїхати і повернутися поїздом, щоб знову з'явитися. Якщо я тебе не побачу, я скажу все копам і вмиваю руки.


- Ви знаєте, я добре знав Яакко, і він мені допоміг багато років тому.


Людин бурмоче - Ага, . І саме тому я допомагаю тобі сьогодні. Я навіть заощаджу тобі гроші. Вам не знадобиться машина, щоб поїхати до Сімоли. Моя сестра мешкає там. Я відвезу тебе туди. Потім сфабрикую документи і ти готуйся до від'їзду до Москви.


*


* *


Близько опівночі під'їжджає стара Simca 1100 із вимкненим світлом перед входом до будівлі. Людина виходить із нього, кличе мене обережним «пссстт» і жестом показує мені, щоб я заліз у багажник.


За кілька кілометрів дорогою машина зупиняється. Він приходить звільнити мене, і я сідаю поруч із ним. Я дізнався, що його звуть Каарло Хаккала, а його сестра живе за межами Сімоли.


Симола, це остання зупинка поїзда перед перетином кордону. Коли ми там, Хаккала каже мені:


– Тут у тебе не буде проблем. Ви сядете на вокзал, але ваш квиток буде взято з Гельсінкі. Я дам вам зворотній квиток, дійсний на два тижні.


- Але я можу залишитись тільки на одну ніч!


- Знаю, - роздратовано сказав Хаккала. Я також дам вам ще один зворотній квиток, дійсний другого дня. Це означатиме, що ви в'їхали до Радянського Союзу на два тижні раніше. я дам тобі два набори паперів.


Перші ви залишите у своєму готелі. Це позбавить вас безлічі незручних питань. Наприклад, чому ти залишаєшся у Москві лише на одну ніч.


Розумний фальсифікатор. Я бачу, що він вийшов зі школи старого Яакко.


Минуло понад чотири години відколи ми покинули Гельсінкі, коли Хаккала, піднявши палець вгору, показав мені станцію. Це довга рівна дерев'яна будівля. За кілька хвилин ми зупиняємось перед будинком його сестри. Будиночок невеликий, також дерев'яний. Ще темно, і всередині не світить жодне світло.


Перед входом Хаккала пояснює мені:


- Моя сестра молода і дуже гарна. Вона втратила чоловіка. Не чіпляйтеся до неї. Якщо ти подивишся на неї дуже уважно, я пристрелю тебе.


- Ні, а ти жартуєш! Я прийшов сюди по папери. А не сердити твою сестру!


Хаккала довго дивиться на мене, потім піднімається дерев'яними сходами, стукає і входить. Здається прямо на кухню. Темно, як у духовці.


- Урсуло! кричить маленький фальсифікатор. Це Каарло!


Я чую жіночий голос, який щось відповідає із-за дверей нагорі сходів.


Хаккала йде, щоб закрити кухонні штори. Потім запалює світло. Стіл та чотири стільці займають центр кімнати. Він жестом запропонував мені сісти.


Він запитує. - Ти голодний ?


- Небагато, - відповідаю я, кладучи портфель під стіл між ніг.


Він скоса дивиться на мене.


- Я теж втомився і зголоднів, - каже він, виглядаючи не дуже щасливим.


Я маю намір відповісти, коли на сходах з'являється Урсула. Це ріже моє око. Цікаво, як пара батьків змогла народити таких дітей. Це справжній приз Діани, і я дуже обережно ставлюся до своїх слів. На ній довгий яскраво-жовтогарячий халат, майстерно застебнутий до шиї, але ми можемо здогадатися, що під ним два маленькі любовні яблука, які, мабуть, чудові. У неї невелике підборіддя, високі вилиці та прозора шкіра. Її великі темно-карі очі - цікавий шлюб з довгим платиновим волоссям, що доходить до талії.


Вона зупиняється, явно здивована, виявивши на кухні незнайомця, повертається до брата і ставить питання фінською.


Хаккала виглядає роздратованим.


Він запитує. - Ти говориш на чомусь, крім англійської, Картер?


Не зводячи очей з його сестри, розсіяно відповідаю:


- Французька, німецька, італійська, іспанська, трохи японська…


- Це Нік Картер, - перебив чоловічок французькою.


- Приємно познайомитися, - сказала дівчина тією ж мовою. І що привело вас до Сімолі, містере Картер?


- Я маю справу з Каарло.


Хаккала знову втручається:


– Він їде до Москви когось вбивати. Йому потрібні папери.


Урсула спочатку виглядає здивованою, потім усміхається і запитує:


- Ти небезпечна людина?


- Урсуло! - каже її брат.


Вона повертається до нього. Я не знаю, що він їй говорить фінською, але це схоже на правду, чи я цього не знаю.


Вона терпляче чекає, поки він закінчить, киває і, не дивлячись на мене, йде до шафи. Я бачу, як вона бере тарілки та починає щось готувати.


– Спочатку поїмо. Тоді я одразу ж приступаю до роботи. Я не хочу, щоб ти затримувався тут надовго, Картер! – заявляє Хаккала.


РОЗДІЛ XIV.


Нині 10:15. Йде дрібний сніг. Чекаю біля сімки. Хаккала увійшов до дерев'яної будівлі, щоб поговорити з начальником станції.


Потяг уже йде. Відбутися заплановано на 10:35, прибуття до Москви завтра о 16:00. Усі документи у мене в кишені.


Бог знає, чи була у мене можливість бачити фальшиві документи з того часу, як я працював у AX, але я ніколи не знаходив таку бездоганну роботу. Навіть старого Яакко.


Паспорт, права водія, кредитні картки, картки соціального страхування, дозволи на роботу, картки резидента та квитки - все ідеально. Хаккала навіть зайшов так далеко, що трохи забруднив їх, щоб вони виглядали старими. Зараз я Роберт Еклунд, заступник директора з технічного обслуговування компанії John Deere Farm Equipment Company.


Хаккала подарував мені дві валізи, в які він запакував змінний одяг і гарний запас консервованих ковбас, цукру, кави та шинки.


"Всі американці, які їдуть до Москви у справах, везуть такі речі", - пояснив він. Знайти ці товари в українських магазинах вкрай складно. Ви везете це своїм колегам у John Deere. Вони напевно змусять вас максимально скоротити тарифи, але якби у вас був тільки одяг у валізах і не було їжі, повірте мені, це їх розлютило б. Вам буде добре за повного обшуку.


За дві хвилини Хаккала виходить зі станції, киває, показуючи, що все в маслі, і, не кажучи ні слова, береться за ручки моїх валіз.


Перед тим, як підійти до поїзда, він зупиняє мене, щоб уважно оглянути мене. Він киває вдруге.


– Це найкраще, що ми могли зробити з урахуванням затримки. Але це спрацює.


На мені класичний костюм made in USA, шуба, хутряні чоботи та норкова шапка.


Хаккала повністю поголив мою голову, залишивши лише рідкісну і ретельно підфарбовану чубчик. Він зробив мені білі вуса, масивні окуляри і порадив мені кульгати.


Своїми маленькими чарівними пальчиками та коробкою театрального гриму Урсула зробила мені приголомшливе старе обличчя. У мене гарні пурпурові мішки під очима, щелепи, що розпухли, і навіть кілька синіх вен на лобі.


Я шкутильгаю по платформі. Хаккала тримає мене за руку і допомагає мені забратися до фургона першого класу, де дає мені останні інструкції.


- Потяг зупиниться одразу за кордоном, щоб забрати російський персонал та пройти митні формальності. Вони перевіряють пасажирів із валізами. Залишити зброю в поїзді.


– Що робити, якщо у мене виникнуть проблеми під час перевірки.


"У вас не буде ніяких збоїв", - запевняє мене Хаккала з беззубою посмішкою.


Легко бути таким впевненим, мій маленький друже. У червоній зоні проходьте не ви. Я просто ківаю, нічого не кажучи.


- Якщо вас не буде в десятигодинному поїзді післязавтра ввечері, я так розумію, що ви зрадник, - веде далі молодий фальсифікатор. Ти мене розумієш, Картер? Я йду до копів і говорю їм, що ви в Москві.


- Не хвилюйся. І дякую за все.


Він швидко повертається і їде без коментарів. Я шукаю контролера і показую квиток.


- Відсік шість Б, - каже він мені.


- Чи будуть у цьому купе інші пасажири?


– Ні, – відповідає диспетчер.


Дякую йому, знаходжу своє купе і заспокоююсь. Ставлю валізи біля дверей і підходжу до вікна. Хаккала просунув машину на кілька метрів уперед. Він припаркований біля мого вагона, але дивиться в інший бік. Через деякий час я закриваю штори та йду витягувати своє ліжко. Стилетом я прорізав під матрацом проріз і засовую Вільгельміну всередину. Попри те, що мені порадив фінський спонсор, решту зброї я тримаю при собі. Навіть якщо мене обшукають на кордоні, Гюго та П'єр залишаться непоміченими. І навіть якщо вони будуть виявлені, я повністю маю намір використовувати їх до того, як вони встигнуть щось з'ясувати і спробувати врятувати мою шкуру. Жаль, що доводиться ризикувати. Я не зможу зійти з цього поїзда, не маючи нічого, щоб захистити себе, якщо щось не піде.


О 10:35 два свистки дали сигнал до старту. Потяг рухається повільно, і я відчуваю, що розслаблююсь.


Мені краще трохи активізуватись, щоб спробувати розібратися в обстановці. Я йду у ванну та стою перед дзеркалом.


Старий у дзеркалі дивиться на мене. Я все ще гадаю, що відчуваю ласки Урсули на своїй шкірі. Вже стає кращим. Перевіряю, чи все нормально. Нічого не змінилось. Вона дала мені два невеликі олівці для макіяжу, перетворені на кулькові ручки для підфарбування. І, головне, порадила не терти обличчя, щоби не зіпсувати її роботу.


Я вимикаю світло у ванній і йду назад у купе. Я відсмикую штори.


Ми тільки-но вийшли з невеликого лісу і вийшли на величезне поле. Сніг іде набагато важче, ніж на початку. Вдалині я бачу сторожову вежу, потужним прожектором якої світить сітчастий паркан.


Радянський кордон.


Через кілька хвилин фінський диспетчер проходить повз мої двері і кричить:


- Радянський кордон! Радянський кордон! Будь ласка, підготуйте свої документи та багаж для перевірки


Я вдягнув пальто. Хлопець продовжує йти коридором, роблячи одне й те саме оголошення перед усіма дверима. Потяг вийшов на поворот, а потім почав уповільнювати рух.


Я виходжу зі свого купе і йду за іншими пасажирами першого класу, які прямують до хвостової частини машини. Контролер вже там, тримаючи свою валізу в руці.


Потяг зупиняється. Контролер відчиняє двері, опускає сходинку, застрибує на платформу та допомагає пасажирам висадитися.


Ще один поїзд чекає на паралельному шляху. Фінський персонал поїде до Фінляндії, а радянські кадри цього поїзда займуть своє місце у нашому.


Я шостий у черзі. Контролер бере мене за лікоть, щоб я спустився сходинкою з повагою до мого віку. Потім він вказує на дерев'яну будку біля підніжжя сторожової вежі і каже:


- Для контролю, це там, сер.


Він швидко додає тихим голосом:


- Успіху і до зустрічі післязавтра ввечері.


Накульгуючи, я поплентався в будку. Шестеро радянських солдатів стежать за прибуттям мандрівників.


Я проходжу у двері. Усередині спекотно. Брудно. Сподіваюся, це триватиме недовго, бо якщо я потію, на моєму макіяжі можуть з'явитися смуги. Я підходжу до одного столу. Велика добра жінка середніх років у пом'ятій формі простягає мозолисту руку.


Я кладу валізи та віддаю їй свої документи. Вона швидко перегортає мій паспорт, робить те ж саме з іншими документами, потім дивиться на мене і показує жестом, щоб я зняв капелюх. Я роблю це. Його погляд кілька разів ковзає вперед і назад між моєю головою та фотографією.


Потім вона каже мені поставити валізи на стіл і відкрити їх.


Вона ретельно обшукує мій багаж і витягує дві коробки шинки, які показує сусідці. Вони починають сміятися. Не підозрюючи ні на мить, що розумію російською, головне:


- Вони не виглядають відчиненими. Ми зможемо попросити вас за посилку.


Вона повертається до мене і беззвучно оголошує:


– Вам доведеться заплатити за ці продукти.


- Мені шкода. Я не розумію.


Вона сміється і вимовляє мені ту ж фразу англійською.


Я киваю головою. Я витягаю гаманець із внутрішньої кишені і витягаю триста марок, які передаю їй, як можна безневинно запитуючи:


- Досить?


Вона відкриває широкий, приголомшений рот і розпливається у величезній зубастій посмішці.


- Так, - сказала вона, забираючи гроші. Все буде добре.


Штамп у моєму паспорті, ще один у моєму проїзному документі, і вона повертає його мені. Поки я відкладаю свої папери і знову одягаю капелюх, він наклеює ярлики на мої валізи.


- Можеш повернутися до поїзда, - сказала вона.


Повернувшись у свій відсік, я роздягаюсь і лягаю спати. Перед тим як заснути, я дістаю свій люгер із матраца і кладу його під подушку разом із запасним магазином.


Ось і все, через шістнадцять із половиною годин я буду прямо в штаб-квартирі червоної зони. Виявившись там, мені доведеться діяти менш ніж за п'ятнадцять годин. І бажано, щоб міняючи не зловили.


Я лежу на спині, схрестивши руки за головою. Я маю проблеми зі сном. Обличчя Хоука блукає перед моїми очима. А потім черга білявки Урсули. Мені цікаво, як вона виглядає, коли на ній немає помаранчевого халату. І це не допомагає мені добре виспатися.


Наступного дня близько полудня я відкриваю валізу, щоб перекусити.


Трохи пізніше вдень дрімаю. Мені сниться поганий сон. Мандель приставляє пістолет до скроні Яструба. Я бачу, як його палець натискає на спусковий гачок. Коли постріл ось-ось почнеться, я прокидаюся, здригаючись, сиджу на ліжку і мокрий у холодному поті.


Я йду у ванну, де ковтаю склянку води. Має жахливий металевий смак. Я дивлюся на себе в дзеркало і витягаю ручки Урсули, щоб виправити макіяж. Задоволений, я заходжу в купе і сідаю біля вікна.


Земля рівна. Маршрут перетинає рідкісний сосновий бор. Я бачу дорогу за деревами та кілька будинків. Проїжджають сільськогосподарські вантажівки. Раз у раз проїжджають автомобілі.


Хаккала зарезервував для мене номер у Метрополісі, найвідомішому туристичному готелі у Москві.


Але вночі я вирішив пошукати десь ще.


Я впевнений, що готель перебуває під наглядом. І, якщо мені ставлять запитання, я не знаю, як мені пояснити, чому я не відразу звернувся до своєї компанії, наприклад, оскільки філія знаходиться у Москві.


Звідси недалеко до дзвінка John Deere, щоб запитати, чи дійсно вони чекають Роберта Еклунда. І я викритий.


Я пристібаю кобуру і кладу до неї ретельно перевірену Вільгельміну. Потім одягаю піджак, зав'язую вузол краватки і думаю, що робити далі.


РОЗДІЛ XV.


Коли виходжу з Московського центрального вокзалу, сонце вже сідає і відкидає довгі тіні на тротуари. У небі збираються хмари. Вулиці мете пронизливий вітер. Мене морозить.


Піднявшись на перевал, я йду до стоянки таксі, де чекають півдюжини старих Мерседесів і Москвичів. Я купив карту міста за кілька копійок, і мої валізи упаковані в автоматичну шафку.


Я сиджу на задньому сидінні першого таксі, сподіваючись, що там буде трохи тепліше. . Але там так само холодно, як і на вулиці. Вдягаюсь у шубу і прошу водія відвезти мене до кафе «Кристал» на Кутузовський проспект.


Він оцінює. - Відмінний вибір,


І починає поїздку з того, що насвистує щось від Бенні Гудмана.


Проходячи повз, я кидаю погляд на ГУМ, величезний московський універмаг біля Червоної площі, і за кілька хвилин моє таксі під'їжджає до основи сірої будівлі. Кафе «Кристал» розташоване за великим скляним фасадом.


Я плачу за проїзд і заходжу.


У салоні багато шуму, шуму та диму. Мене відводять у кут, до маленького столика осторонь дороги і дають меню.


Замовляю латаття горілки, копченого лосося та ікри. Офіціант приносить мені його разом із дуже твердим чорним хлібом та тарілкою капустяного супу, який, як він запевняє мене, є фірмовою стравою цього закладу.


Більшість клієнтів – молоді росіяни. Але я помічаю кількох іноземців, які можуть приїхати зі Штатів. Напевно, люди із посольства. Всі ці гарні люди пристрасно обговорюють, хто релігії, хто Китай, хто, як і раніше, іранську проблему. Я відчуваю, що всі кричать. Цікаво, чи це галюцинація? Втома від поїздки, зміна обстановки, напевно.


А потім раптово я розумію, що не схибив. Вони кричить тому, і я розумію чому. Оркестр із п'яти чоловік, який, мабуть, робив перерву, коли я увійшов, знову повертається на невелику піднесену сцену. Незабаром жахливий дзим-бум-бум пронизує мої барабанні перетинки.


Це дуже шумно. За кілька хвилин зал наповнюється танцями.


Я приїхав туди близько 5 ранку, закінчив їсти близько 6:30 ранку. Зараз 8 ранку, і в мене починає боліти голова від музики.


Декілька дівчат прийшли запросити мене на танець. Я відмовився. Чемно, щоб не образити. Щоразу вони знизували плечима і йшли шукати іншого партнера.


Я встаю. Я збираюся у ванну кімнату. Я замикаюсь і перевіряю свій Люгер. Потім я розгортаю карту свого міста та відзначаю місце мого першого візиту.


О 8:30 я плачу по рахунку та виходжу. Після вогнів і шуму клубу крижана темрява зовні лягає на моє волосся стяжкою і справляє враження повної тиші.


Я справді почуваюся самотнім, зовсім самотнім, покинутим посеред Москви. Моя їжа хоч і чудова, але все ще в шлунку, а глечик з горілкою трохи закрутив мені голову.


Стиснувши руки в кишенях, я поринаю в ніч, гадаючи, що я отримаю від людини, яка стоїть на чолі мого списку.


Це якийсь Євген Олександр Аладков, сорок чотири роки, неодружений. Живе на Піткінській площі, 1207. Як і Носков, він значився у досьє Гречка як фінансовий радник радянського посольства у Брюсселі та технічний радник заводу SV.


Майже порожній тролейбус, освітлений, як світлячок, проїжджає повз мене з тріском металобрухту. Я приїжджаю на великий брукований майданчик, у центрі якого красується кам'яна людина, що небезпечно на спині коня, що скаче.


Я зупиняюся на мить, щоб оглянути чотири вулиці, що ведуть до площі.


Там, наскільки я розумію, немає ні пішоходів, ні проблиску фар. Висвітлені вікна можна перерахувати на пальцях однієї руки. І на мить у мене виникає панічне почуття самотності у самому серці величезного занедбаного міста. Я уявляю себе маленьким параноїком, уявляючи, що йде війна, і всі місцеві жителі пішли чи мертві.


Я опускаю голову на плечі і мчу по провулку. Через двісті метрів він різко повертає ліворуч і закінчується глухим кутом на великій парковці. Піткін сквер. У центрі стоїть сучасна будівля.


Я ховаюся в під'їзді темного магазину і спостерігаю за ним десять добрих хвилин. Ніхто не проходить ні пішки, ні у машині. Якщо не рахувати тьмяного світла на дверях будівлі та чотирьох освітлених вікон на фасаді, на площі немає жодних ознак життя.


Я починаю тремтіти і вирішую, що час іти.


Будівля нова. У залі пахне пилом та штукатуркою із сильними нотками борщу. Маленька гола лампочка звисає на дроті і освітлює тьмяним білим світлом ряд поштових скриньок. Коридор перетинає будинок по всій його довжині. Ліфт лише один, і на табло вказано, що машина зупинилася на четвертому. Я швидко знайшов ящик Аладкова. Відкриваю відмичкою. У ньому нічого немає. Закриваю та викликаю ліфт.


Поки він повільно спускається, я йду назад до дверей і визираю назовні. Маленька площа порожня. Дуже високо у небі пролітає літак.


Під'їжджає ліфт, двері відчиняються. Я заходжу та натискаю дванадцяту кнопку.


Я відчуваю, що сходження ніколи не скінчиться. Я знімаю пальто та накидаю на ліву руку. Я хочу, щоб моя права рука була абсолютно вільною, щоб використовувати Хьюго або Вільгельміну, коли це необхідно.


Зрештою ліфт зупиняється, і двері відчиняються на дванадцятому поверсі, я виходжу в коридор. Враховуючи ширину проходу, мають бути проблеми у години пік, коли йде кілька людей. Не можна сказати і про те, що вони витрачають зайве на освітлення. Шкарпетки туфель ледве видно. Я дивлюсь праворуч і ліворуч. Там нікого. Перед тим як вийти з ліфта, я піднімаю панель керування та блокую важіль аварійної зупинки. З двох причин: якщо хтось помітив мене і пішов за мною, це змусить їх підніматися сходами, а коли настане час йти, я не хочу чекати ліфта.


Дійшовши до номера 1207, я зупиняюся. Я чую тиху музику всередині. Ідеально. Не треба будити Аладкова. Я оголю свій люгер, знімаю запобіжник і стукаю.


Музика припиняється, і я чую кроки, що наближаються.


- Так? - промовив голос за дверима.


- Товариш Гречка хоче з вами поговорити.


Двері відчиняються. Я штовхаю його і опиняюся перед приголомшеним невисоким чоловіком, босоніж, просто у штанах та розстебнутій сорочці.


Широко розплющеними очима він дивиться на Люгер, на який я вказую йому. Я зачиняю двері. Хрипким голосом питаю:


- Ми самі, товаришу Аладков?


- Я… так, так, - він заїкається. Я холостий.


Я жестом пропоную йому сісти на диван. Він мовчки підкоряється.


Наскільки я розумію, квартира невелика. Загалом, вона складається зі студії з кухнею та ванною кімнатою. Вікно без фіранок височить над містом, а вдалині я бачу куполи і шпилі собору Василя Блаженного.


Аладкова, схоже, не все влаштовує. Однак він, здається, оговтався від свого подиву.


Він запитує. - Хто ти ?


Не відповідаючи, я кладу пальто на підлокітник. Потім я приставляю стілець до маленького кухонного столу і сідаю лицем до нього.


Я кладу Люгер на стегно і запалюю Lucky Strike, сподіваючись, що це принесе мені удачу. Мені довелося залишити три пакети NC, які я залишив у Каарло та Урсулі. Через марку надто впадає у вічі. Я глибоко зітхаю. Це трохи струшує мене. Я прочищаю горло і оголошую:


- Хто я, товаришу Аладков? Чоловік, який грає з вами в одну зі своїх останніх карток. І я маю всі наміри вбити тебе сьогодні ввечері, якщо ти не даси мені відповідей, яких я чекаю.


Я беру Вільгельміну і піднімаю її у напрямку. Він дивиться на мене зляканими очима та киває.


Він запитує. - І чого ти хочеш дізнатися?


– Скажіть, на кого ви працюєте.


– На полковника Гречка… ну, на товариша Гречка.


- А завод «Скалдіа-Волга» у Брюсселі для вас щось означає?


Він киває. Спокійно питаю:


- Розкажіть про тов. Носів.


Товариш Аладков вражений.


- Не знаю, - каже він.


- А про Бруно Хайнцмана?


Він хитає головою. Він виглядає так, ніби втратив мову. Я повторюю набагато більш загрозливим тоном:


- Бруно Хайнцман, НАТО, Брюссель...


"Ні, не знаю", - здавлено відповідає Аладков.


Я піднімаю свій Люгер трохи вище, промовляючи повільно та чітко:


- Бруно… Дітер… Хайнцман…


- Не знаю, не знаю, нічого не знаю!


Повільно лівою рукою я тягну курок Люгера і раптово відпускаю його. Аладков нахиляє голову і моргає від клацання.


"Гречко зрідка зустрічався з ним", - поспішно відповідає він. Це все, що я знаю. Клянусь!


- Ким ви працювали у Брюсселі?


Він починає потіти і проводить правою рукою по лобі. Слово честі, він відчуває гіпоглікемічний напад, бідолаха!


– Я займався поштою. Нічого більше. Мені видали папери, які привіз сюди дипломатичною поштою.


- Я думав, ви працюєте у SV?


- Так-так, це правда. Але ми… я… ну, я також займався поштою для посольства, от і все.


- А полковник Гречко, де він полковник? В армії ?


- Так… все, в армії.


– На озброєнні стратегічних ракет?


– Ні. В армії.


- А чи не в КДБ?


- Ні ні ! В армії !


Він починає дуже і дуже сильно хвилюватись. Аладков здає. Не кажучи жодного слова, я нахиляюся вперед у кріслі і дивлюся на нього. Він дивиться на дуло Вільгельміни, потім здіймає погляд на мене.


- Я... будь ласка... - він благаюче просить.


- Що ти знаєш, Аладков?


Він капітулює.


- Так, КДБ це правда. Загальний напрямок.


- Який відділ?


- S, - відповідає чоловічок майже нечутним голосом.


Це схоже на удар кийком. Відділ S призначено для нерегулярних справ. Саме він організовує потаємні операції під прикриттям за кордоном. Не він украв документи НАТО. Це не входить до його компетенції. Але якщо Аладков бреше, навіщо він мені каже, що Гречка працює на S-відділ! В цьому немає сенсу !


- Ти мені брешеш, товаришу...


– Ні. Це правда. Клянусь!


- У чому полягала місія Гречка у Брюсселі?


- Я не знаю.


- Ви це знаєте, Аладков. Звідки ви знаєте Хайнцмана?


– Гречко зустрічався з ним регулярно, більше нічого не знаю.


Раптом я схопився з стільця. Я хапаю Аладкова за комір і прикладаю дуло пістолета до його лівої скроні. Я мало не кричу йому у вухо:


- Не смійтеся з мене, товаришу! Тепер ти мені все розкажеш. І швидко. Інакше я виб'ю тобі мізки.


Очі вилазять із її голови. З куточка рота стікає цівка слини. Хрипким і переляканим голосом він вимовляє:


- Хайнцман передавав Гречку документи НАТО.


– Ці документи були підписані?


- Ні... еэе, так, - відповідає Аладков.


- Ким?


- Девідом Хоуком. З АХ.


Це другий удар палицею.


- А Носков?


- Ми дали йому якісь документи, щоби він привіз сюди.


- Чому його вбили?


Аладков мовчить. Я повторюю :


- Чому його вбили?


- Ми... ми, Аладков заїкається. У нас вже були до...до... документація... документи.


Третій удар. Якщо так продовжуватиметься, я той, хто зверне свій погляд. Я продовжую :


– Хто його вбив?


– Я.


- Чому? Хто вам наказав?


- Гречка.


- Чому, Аладков? Чому його вбили?


- Ми хотіли, щоб його впізнали як співробітника КДБ та щоб на його тілі були виявлені документи.


- Щоб звинуватити Девіда Хоука?


Людина відригує уривчастим голосом. - Так.


Я щосили стримуюсь і питаю щодо спокійним голосом:


- Інше питання. Хто організував цю операцію? Хто був головним?


- Я не знаю. Я працював лише на Гречку.


- Від кого він отримував замовлення?


- Я не знаю. Клянусь, Картер! Я не…


Він різко зупиняється на середині речення. Його риси напружуються.


Картер. Це мене закінчило. Він знає хто я. Він знав, що я прийду! Він на мене чекав, можливо ...


Удар не може походити від Хаккали. Він не мав часу. Але ЦРУ знає, що я був у Гельсінкі, як і AX. Відбувся обмін інформацією. Звідси до підозр у тому, що я поїду до СРСР.


І ось воно. Раптом усе спалахує. Я зрозумів ! Ні, не можу в це повірити. Але так, от і все. У моїй голові димиться, і шматочки пазла складаються разом. Замах у вашингтонському аеропорту. Бомба у моєму готельному номері. Труп там. Смерть Бернс. Гречка. Хайнцман. Все поєднується без задирок.


«Ми чекали на тебе, Картер», - глухо бурмоче Аладков. Ми не знали, кого з чотирьох ви збираєтеся відвідати насамперед. Але ми були певні, що ви приїдете. Чотири будинки охороняються так само, як і будинок Гречка. Мої люди внизу, перекривають усі виходи. Ви спіймані як пацюк у пастку!


- Може й ні, якщо ти підеш зі мною, товаришу.


Я повинен повернутися у Вашингтон за всяку ціну, щоб розібрати їхні речі. Крадіжка документів НАТО - це жарт над тим, що чекає на мене попереду, якщо я промахнуся ...


Я трохи відступаю, щоб дати Аладкову встати. Він скористався можливістю, щоб спробувати відбити мого Люгера кулаком. Здивований, рефлекторно натискаю на спусковий гачок.


Дурень! Куля проробила крихітну дірочку в його скроні, але, з іншого боку, видовище не приємне. У нього залишилася лише половина голови. Він звалився і впав з дивана. З ніздрів ллється цівка крові. Протилежна стіна усіяна шматками мозку. Я помітив, що він мав дуже сірий мозок. Це залишає сумніви як їхнє «промивання мозку».


Я швидко встаю і йду відчиняти двері. У коридорі, як і раніше, нікого немає. Коли я вийшов, двері ліфта відчинені.


Сходи? Не добре. Якщо вони почули постріл, то одразу прийдуть. Ліфт? Не краще. Якщо вони не зовсім тупі, вони здогадаються, що я заблокував його тут і залишать когось перед дверима нижнього поверху.


Я вагаюся на секунду. Щось треба знайти. Швидко! Я знайшов. Я кидаюсь у ліфт. Відпускаю кнопку аварійної зупинки. Тут же двері зачиняються. Я знову сховав Вільгельміну і якнайшвидше відімкнув верхній люк. Коли я підводжусь навшпиньки, я можу схопитися за краї. Я вилазю з клітки, піднімаю панель і тримаю зачиненою.


На той час, як я закінчив зі своїм ремеслом, двері на третій поверх проходять перед моїми очима.


На другому я вийняв свій Люгер. Я чекаю. За мить ривок: ліфт зупиняється.


Декілька секунд, які мені здаються вічністю, нічого не відбувається. Потім у залі лунає луною голоси.


- Ліфт порожній. Мабуть, він послав його згори. Він на сходах!


- Увага, командире! кричить інший голос. Тепер він може бути на будь-якому поверсі.


- Заблокуйте ліфт на першому поверсі. Прочісуємо сходи та всі поверхи знизу.


Через щілину я бачу молодого солдата, що входить до ліфта з автоматом Калашнікова в руці. Він просто відключає систему закривання та йде задоволений. Я рідко був такий щасливий бачити, що хтось бере вихідний.


Незабаром сходами стукають шиповані чоботи. Чекаю ще трохи і обережно опускаю панель, що відкривається. Вилазю і ставлю назад.


Побіжний погляд коридором. Шлях вільний. Я вислизаю непомітно, як протяг.


За кілька хвилин я стою перед кафе «Кристал». Не скажеш, що тут відсутня атмосфера. У залі музика реве голосніше, ніж раніше. Я зупиняюся на тротуарі та роблю глибокий ковток соціалістичного повітря. Немає нічого кращого для очищення мозку


Ліворуч від дверей пара молодих людей цілуються і хихикають. Трохи далі група чоловіків та жінок палять. Я роблю невеликий огляд своєї ситуації.


Неможливо повернутись на поїзд. Коли дізнаються, що мене немає в будинку покійного Аладкова, одразу перевірить усіх пасажирів. Навіть у моєму маскуванні у мене немає шансу пройти через це.


Те саме і для літака. Ще гірше. Я не маю квитка. А аеропорти завжди охороняються краще за вокзали.


Мораль, мені доведеться вигадати трюк, гідний "Великої втечі" І я щойно знайшов відправну точку свого сценарію: чорний лімузин Зіл з урядовими номерами.


З люгером у кишені, тримаючи палець на спусковому гачку, я підходжу до закоханої пари.


– Ви знаєте власника цього лімузина.


Хлопець повертається до мене та киває. Я питаю його, чи є ця людина у клубі.


Він знову відповідає мені простим кивком голови. Я говорю владним тоном:


- Іди і поклич мені його прямо зараз.


Він здивований. Я наполягаю :


- У нього вдома сталася аварія. Поклич його до мене і скажи, що я на нього чекаю. Якщо ти одразу не половиш, я повідомлю тебе в поліцію!


Не кажучи ні слова, хлопець повертається, невдоволений тим, що покинув свою кохану, і йде до клубу. Дівчина дивиться на мене.


Я розвертаюсь і забираюсь у машину. Через дві хвилини з'являється хлопчик, за ним слідує здоровань, одягнений у погано скроєний темний костюм. Хлопець показує пальцем у мій бік, і здоровань насторожено підходить до мене.


Він гарчить, коли підходить. - Що відбувається ?


Я відчиняю двері і показую йому Вільгельміну. Її масивне тіло не дозволяє молодій парі мене бачити.


- Ось що відбувається, товаришу! Якщо ти не виконуєш мої накази швидко, точно і не здригнувшись, ти мертвий.


Високий здоровань так блідне, що мені здається, я бачу зовсім білу російську.


- Ви американець, - запитав він тремтячим голосом.


- Угалав! І ми збираємось прогулятися разом.


РОЗДІЛ XVI.


О 10:30 проїжджаємо перед центральним аеродромом Фрунзе та повертаємо на північний захід. О одинадцятій годині ми благополучно вийшли з міста і попрямували до Ленінграда, що знаходиться більш ніж за вісімсот кілометрів від нас.


Я мав час дізнатися про посаду свого водія. Я пояснив йому, що мені нема чого втрачати і що я готовий до всього. Він не намагався сперечатися, але мені було досить цікаво. Спортсмен працює у Міністерстві громадських робіт, де обіймає доволі високу посаду.


Спочатку те, що я отримав від Аладкова, залишило мене повністю розгубленим. Але зараз, у дорозі, я маю багато часу подумати, і чим більше я думаю, тим більше бачу, що все ідеально поєднується.


Я знаю, чому мене так швидко знайшли у Парижі. Я знаю, чому Бернс був убитий. Єдиний знак питання - це труп, знайдений у моїй кімнаті. Очевидно, це яструбиний постріл. Але ким був цей хлопець?


Повернувшись до Симоли, нам доведеться переконати Хаккалу надати мені інші квитки та документи, щоб виїхати з Фінляндії.


Мої думки перериває мене водій, якого звуть Михайло Павлович Батурін.


Він запитує. - Ти шпигун?


– Ні. Я приїхав до Москви, щоб знешкодити шпигунів із вашого району. Вони вбили двох моїх друзів.


- Ти їх убив?


- Лише одного. випадково відповідаю я, дивуючись, навіщо я йому все це розповідаю.


"А коли все закінчиться, ти, звичайно, вб'єш і мене", - сказав Батурін. Або у вас є човен під Ленінградом, або вас відвезуть до Виборгу, щоб пройти через ліс до Фінляндії.


«Це щось подібне до цього», - сказав я. Але ні, я не хочу тебе вбивати. Якщо тільки ти мене не примусиш.


О 2:30 ранку перетинаємо Калініно. На виїзді із міста Батурин вимагає помочитися. Під Новгородом знову зупиняємось. Батурин збирається купити хліба, сиру та банку квасу – гострого напою на кшталт пива. Він користується нагодою, щоб наповнити його однією із двох двадцятилітрових банок, які він возить у багажнику.


Нарешті близько першої години дня ми виїхали до Ленінграда. Я розплющую очі. Якщо Батурин збирається щось куштувати, то куди він їде. Місто важливе. Там багато людей, багато поліцейських та солдатів.


Але, виїжджаючи з передмістя Дитячого Села, щоб потрапити до міста, він починає грати не заручника, а гіда.


- Я знаю, що у вас великі міста на заході, Париж, Лондон, Нью-Йорк. Але я чув, що жоден із них не зрівняється за красою з нашим Ленінградом.


Пройшовши через десяток мостів, через Неву та кілька каналів ми проїжджаємо групу багато прикрашених будівель. Батурин розповів мені, що вони були збудовані на початку XVIII століття і є будинком для Радянського Адміралтейства.


Рух містом відносно інтенсивний. Погода некрасива, небо похмуре, але люди здаються живими, щасливими. Це страшенно відрізняється від того, що я бачив у Москві.


На північ від великого міста ми, як і раніше, перетинаємо передмістя. Батурин пояснює мені, що ця земля належала російському дворянству. Є великі будівлі, перетворені на музеї. Величезні парки, що служили місцем полювання для царів та їхніх сімей, збереглися як листівки у первозданному вигляді.


Я повністю розслаблений. Я майже забув, що тут роблю. Схоже, я гуляю з хлопцем, якому майже вірю.


На те, щоб проїхати містом, у нас йде добрих дві години. О четвертій годині доїжджаємо до села Сестрорестськ. Батурин зупиняється перед невеликим рестораном з видом на Фінську затоку.


"Я не можу йти далі, не зупиняючись", - каже він. Ми можемо поїсти у цьому ресторані та трохи відпочити. Повірте мені.


Село виглядає умиротвореним. Ресторан дуже мальовничий. Я майже дозволив собі піддатися спокусі. Я почуваюся на мить.


Батурин виймає ключі із замку запалювання, відчиняє двері та виходить.


- Роби що хочеш, - сказав він. Залишайся в машині, підемо зі мною, пристрели мене на місці. Але ухвалюй рішення.


Я сміюся, говорю про Вільгельмін і стежу за ним у ресторані.


Нам показують столик у кутку, біля старого. За мить офіціантка приносить нам два меню.


Збираюся порадитись зі своїм, коли бачу, що Батурин дивиться на щось через моє плече. Я обертаюсь. До нас підходить міський поліцейський, витягаючи пістолет.


За півсекунди перевертаю стіл на Батурина, розгортаюся і вказую Вільгельміну на копа.


- Не рухайся.


Він продовжує рухатись уперед, поправляючи мене своїм пістолетом. Я стріляю. У плече. Чоловік розкручується як дзига і падає. Усі клієнти пірнули під столи. Батурин підвівся. Я сильно вдарив його прикладом у скроню, і він звалився, як бик на бійні.


Я швидко вихоплюю у нього ключі і кидаюсь до Зила. Ніколи не дізнаюся, видав мене Батурін чи ні. Він міг бачити поліцейського біля ресторану та зумів привернути його увагу. Також можливо, що він був оголошений у розшук, оскільки він зник разом із лімузином.


Спідометр показує понад 160 км/год. Я чіпляюся за кермо, щоб утримати велику машину на вибоїстій та вузькій дорозі.


Я не здамся перед тим, як спрацює спільна тривога. На кордоні, а також у Виборзі. Армія встановить блокпости.


Близько двадцяти терміналів я перетинаю невелике поселення. Я обганяю чотири сільськогосподарські вантажівки поспіль і майже збиваю двох велосипедистів, перш ніж виїхати на головну дорогу.


Трохи далі дорога поділяється на дві частини. Зліва, здається, слідує за узбережжям, праворуч – углиб суші. Я повертаю ліворуч. Проходячи повз, краєм ока бачу праворуч покажчик на Виборг. Я натиснув на гальмо. Лімузин зупиняється з гуркотом покришок та запахом палаючої гуми.


Я швидко розвертаюсь і беру правильний напрямок. Я бачу на дорозі одну з вантажівок. Він іде тим самим шляхом, що і я, і це дає мені невелику виставу.


За п'ять-шість кілометрів помічаю невелику ґрунтову дорогу, що спускається ліворуч, що перетинає густі зарості. Я зменшую швидкість і зупиняю його за сотню ярдів від дороги. Я прибираю його з дороги і заїжджаю до чагарника.


Я повертаюся до дороги. За дві хвилини під'їжджає вантажівка. Я стою посеред дороги і махаю руками.


Водій зупиняється. Це старий селянин. Він один.


- Чи збираєтесь у Виборг?


- Так, - підозріло відповідає він.


Я дивлюся в обидва боки. Нікого не видно. Я витягаю Вільгельміну.


- Виходь, - кажу я.


Старий виходить зі своєї кабіни, поклавши руки на голову. Я штовхаю його з дороги, знімаю його пальто і зв'язую його краваткою та поясом. Потім я беру його на руки, як велику дитину, і обережно кладу на заднє сидіння Зіла.


Мені трохи тісно у його пальті. Але зараз не час вибирати. Я також забрав його капелюх. Це набагато краще. Вона одягнена до середини чола. Відмінно, це приховає мене якнайсильніше.


Я сідаю у вантажівку і їду.


Приблизно за шістнадцять кілометрів від села мене наздогнав армійський джип. Я підходжу до вершини невеликого підйому. Я дивлюся. Два вертольоти ширяли над дорогою під Виборгом.


Виборг займає неглибоку долину на березі Фінської затоки. За пагорбами з іншого боку міста кордон.


Перш ніж потрапити туди, є міст. Закрито. Здалеку я бачу півдюжини джипів, два броньовики та гелікоптери нагорі. Це те, що вони шукають.


До греблі під'їжджає ще одна вантажівка з гною та соломою. Солдат дає йому знак пройти, не перевіряючи його.


Трохи розслабляюся та йду. За три метри від блокпоста я опускаю своє вікно і хрипко кричу:


- Що відбувається ?


Солдати відсуваються і дають мені знак проїхати, але не відповідають. Зрозуміло: вони ще шукають чорний лімузин. І нічого більше.


Я перетинаю місто за десять хвилин і заїжджаю на пагорб. Я починаю дихати трохи більше вільно.


Мені залишилося перетнути тільки одну перешкоду, але найскладніше - це межа.


Близько сьомої години я проходжу повз знак, що вказує на КОРДОН У 2 КІЛОМЕТРИ.


Понад два кілометри. Очевидно, буде шлагбаум та охорона. Але темно. І холодно. Якщо мені пощастить...


Але в мене є одна велика перевага: вони, мабуть, не здогадалися, що я зайшов так далеко.


Я проходжу ще п'ятсот ярдів і залишаю вантажівку в провулку. Якщо хтось його побачить, він, мабуть, подумає, що він зламаний. Я починаю йти лісом, коли починає падати сніг. Звук вітру у верхівках дерев здається, ніби вдалині плачуть тисячі немовлят.


Я переходжу невеликий струмок. Я піднімаюсь на крутий берег з іншого боку і чую крик тварини. Озноб у спині. Виймаю свою Вільгельміну.


Хтось кричить на когось праворуч від мене. Я зупиняюся, щоби послухати. Це не тварини. Новий лемент. Принаймні двісті ярдів. Звучить як російською, але за вітром я нічого не розумію.


Нахилившись, я продовжую рухатися вперед, дуже повільно, якомога обережніше.


Хвилин за п'ять я бачу світло. Я проходжу ще сотню ярдів і ховаюся за великим деревом, щоб побачити краєвид.


Ліс вирубаний приблизно на п'ятдесят метрів. Потім стоїть високий паркан із сітки рабиці. Світло походить від прожектора сторожової вежі за двісті метрів ліворуч від мене. Праворуч, приблизно за кілометр від мене, я бачу ще одну сторожову вежу з великим прожектором.


Уздовж забору патрулів немає, але під сторожовою вежею четверо солдатів зібралися навколо джипа, що застряг. То був їхній крик.


Настав час йти. Я прибрав Вільгельміну і вийняв кусачки із сумки з інструментами. Я взяв їх і поповз до паркану.


З цього боку ліс вирубано на п'ятдесят метрів.


Але, з іншого боку, лише на двадцять п'ять метрів.


Це означає, що навіть якщо я пройду, у мене все одно буде двадцять п'ять метрів відкритого ґрунту, щоб ударити, перш ніж я заспокоюся.


Я за п'ятнадцять метрів від паркану, коли чую рев двигуна джипа. Я чую, як колеса крутяться, коли водій намагається рухати машину вперед і назад, намагаючись витягнути її з ями.


Я чекаю трохи і просуюсь.


Сніг починає падати густіше. Я дивлюсь на сторожову вежу. Вона страшенно висока і добре освітлена. Це відстій для твоїх кісток, старий Ніке. На щастя, охоронці зайняті тим, що спостерігають, як їхні друзі займаються з позашляховиком.


Я біля паркану. Я починаю перерізати дроти один за одним.


Джип знову заводиться. Двигун завиває і за кілька секунд замету вилазить із трясовини.


Я зробив дірку, коли рев сирени розриває тишу ночі. Я кидаюся на інший бік і роблю два швидкі перекати, одним рухом дістаючи Вільгельміну. Тріщить автоматичну зброю. Кулі з вереском потрапляють у паркан, чому у мене на тілі стає дибки волосся.


Джип мчить за мною. Очевидно, водій готовий проїхати через паркан, щоби мене схопити. Я перекочуюся на спину і ретельно цілуюсь. Дві кулі у фари джипа. Третій постріл вимикає прожектор зверху сторожової вежі.


Я встаю і біжу до лісу. Вони продовжують стріляти наосліп. Усюди летять кулі зі звуками розлютованих шершнів.


Як тільки я пірнаю в перший гай, щось палаюче пронизує мене з неймовірною силою в спину. Я падаю вперед і скачуюсь з пагорба. Качусь, качусь, качусь...


РОЗДІЛ XVII.


Я даю носію ще долар і сідаю в машину. У мене рана у спині. Пекучий біль посилюється в потилиці, і мій зір на мить розмивається.


Водій дивиться на мене у своє дзеркало. Коли я зачинив двері, він обертається і каже:


- Вітання ! Ти добре, хлопче?


Я киваю головою.


- Все буде добре. Поїздка до Amalgamated Press. Дюпон Серкл.


Куля пройшла прямо під ліву легеню. Він зламала мені обидва ребра і застрягла між селезінкою та ниркою. Там не обов'язково має бути красиво.


У Симолі лікар дуже хотів мене прооперувати. Я голосно відмовився. Поїздка до аеропорту Гельсінкі наступного дня була жахом. Потім смутно згадую зміну літаків у Парижі та довгий нічний переліт через Атлантику.


Але тепер усе майже скінчилося. Мені вдалося зайти так далеко за допомогою Хаккали та Урсули, і ніщо не завадить мені зробити те, що я маю робити.


Коли ми під'їжджаємо до Арлінгтонського мосту, мені вдається відкрити свою валізу. Усередині є колекція одягу, старий одяг, що швидко упакована Урсулою, так що я можу перетнути кордон непоміченим.


Хлопець продовжує дивитись на мене у своєму дзеркалі.


- Що ти робиш?


- Ви не проти! Після прибуття будуть великі чайові.


Я натягую задню підкладку і знімаю липку стрічку, яка скріплює частини Вільгельміни. Я швидко заводжу його, замикаю один або два рази, щоб переконатися, що він працює, і вставляю в нього свій 9-міліметровий магазин.


- Не знаю, що ти задумав, але тепер, чайові чи ні, виходь із мого таксі! кричить хлопець.


Я показую йому свою іграшку.


- Об'єднана преса. Дюпон Серкл. Їдь?


- Я… але…, – починає водій.


Здається, він не знаходить висновку.


Він знову сідає за кермо і мчить, як у пеклі. Ось і все, ми скоро перейдемо Потомак Арлінгтонським мостом. Я знімаю світлу перуку, великі вуса та окуляри. На Вашингтон-Серкл водій виїжджає на Нью-Гемпшир-авеню. Я поклав Люгер на стегно. Я беру останню стодоларову купюру, яку Хаккала витяг зі свого гаманця, і кидаю її на переднє сидіння.


- Здачу залишиш собі, - сказав я.


Він не відповідає. Через дві хвилини він зупинив мене перед будинком Amalgamated Press.


«Дякую за поїздку», - сказав я, намагаючись вибратися з тренера.


- А як щодо твоєї валізи? Що щодо безладу, який ти влаштував у моїй машині? - каже хлопець.


Я не відповідаю. Я заходжу до вестибюлю.


Том Бріггс, нинішній голова служби безпеки, щось виправляє у журналі реєстрації. Перед ліфтом дві дівчини, яких я не знаю, але які, мабуть, працюють внизу в архівах, обговорюють ганчірки.


— Будь ласка, розпишіться тут, — каже Бріггс.


Потім він дивиться на мене.


Він починає. - Ім'я, посада...


,


Решта застряє у нього в горлі.


- Не валяй дурня, Томе. Вставай і підемо зі мною. Піднімаємось на ліфті.


Дві миші пішли. Після недовгого вагання Бріггс вважав розумнішим вчинити так, як я йому говорю.


– остання стадія.


Він натискає кнопку.


Я швидко додаю:


- Залишися зі мною, Томе. І насамперед ви уважно слухаєте все, що ви збираєтеся сказати. Відкрий свої очі!


Він киває. Я бачу, як його кадик гойдається вгору-вниз.


Менш ніж за хвилину ліфт зупиняється. Двері відчиняються. Виходить Бріггс. Мандель чекав біля дверей свого кабінету з пістолетом у руці. Він стріляє, влучивши Бріггсу в груди.


Наступної долі секунди я стріляю двічі. Перший постріл потрапляє йому в живіт. Другий у горло. Його шия перетворюється на криваве місиво, з якого незабаром хльосне червоний, переривчастий струмінь.


Потім земля обертається. Таке враження, що рука гіганта щойно перевернула будівлю. А потім нічого.


*


* *


"Мандель був зрадником", - сказав Девід Хок, сидячи за столиком біля басейну в центрі відновлення AX у Фенікс.


Все ще слабким голосом питаю:


- Як ви його запідозрили, сер?


Бос знизує плечима.


– О, я запідозрив це майже одразу… І чим більше, тим сильніше зміцнювалась моя переконаність. Хто міг так швидко знайти вас у Парижі, щоб закласти бомбу у вашу кімнату? Наші люди ніколи не змогли б це зробити так швидко. Попри всі свої таланти їх мало. Але Мандель командував не лише AX та ЦРУ, а й КДБ. З'ясувалося, що першим дізнався про вас КДБ.


- Чому ти не сказав мені, коли я дзвонив тобі?


- Я ще не зовсім певен. Крім того, якби я сказав вам, що підозрюю Манделя, ви мені повірили б?


Я збираюся заперечити, але Хоук зупиняє мене, махнувши рукою. Він правий.


- У Парижі маю двох старих друзів, - продовжує він. Ми разом працювали під час війни. Ми були в Опорі. Я попросив їх вкрасти свіже тіло з моргу і кинути його до вашої кімнати. Простий відволікаючий маневр, щоб затримати Манделя і дати вам час зітхнути.


От і все. Останній знак питання щойно впав.


- А потім, сер, що трапилося у вашому шалі?


- Після вашого телефонного дзвінка з Парижа я зрозумів, що шале вже не буде в безпеці. Я сховався в лісі і чекав, хто прийде першим.


– КДБ?


Яструб киває. Він закурює сигару і, не звертаючи уваги на мій небезпечний стан, пускає дим мені в ніс.


Я відчайдушно кашляю, і він додає:


– Я їх знав. То були співробітники посольства. Не знайшовши мене, вони пішли. Потім прибула група спеціалістів AX. Вони прибрали відбитки пальців і помчали з телефоном, щоб зв'язок йшов прямо на стіл Манделя.


- У той момент ви були впевнені, що Мандель - зрадник.


- Так, але викривати його так швидко було безглуздо. Ми не мали доказів. Мені довелося тебе чекати. Це те, що я зробив у готелі Dupont Plaza, прямо навпроти AX. За десять днів до вашого приїзду я стежив за входами та виходами до бінокля. А ти, Ніку, коли ти зрозумів, що це Мандель?


Я зізнаюся:


- Я це пізно запідозрив, сер. ЦРУ хотіло вбити мене в Гельсінкі. Коли в Москві я зрозумів, що КДБ знає про мій приїзд, я встановив зв'язок. Мав бути витік. ЦРУ поінформувало Манделя, а Мандель поінформував свого боса на майдані Дзержинського. Це була єдина нагода.


Ми довго мовчимо. То була майстерня операція. Якби вона процвітала - а вона майже процвітала - ми б обидва померли, старий і я. Щодо наших маленьких службових секретів, не будемо про них говорити. Того, хто ходив у коридорах АХ та Москви, було б негайно попереджено. Я запитую себе: Що тепер? Знову АХ? Або відпочинок, як каже старий. "


Не кажучи вже про дві хворобливі проблеми, які необхідно вирішити. Сендрі Тріггс або Кадзука Акіяма. Можливо, і те, й інше.


Але мені доведеться вирішити страшенно багато питань... .


Тому що перше питання вже вирішено. АХ понад усе.


Кінець.


Картер Нік


Сонячна Загроза


Оригінальна американська назва:


THE SOLAR MENACE


СОНЯЧНА ЗАГРОЗА


Переклад Льва Шкловского.


ПРОЛОГ


Невблаганний вітерець пронісся пустелею Гобі. Через його жорстокі укуси очі солдатів наповнилися сльозами. Полковник Чун Лі направив бінокль на захід. За її спиною починало світити бліде сонце.


Зовнішня Монголія… Стати Монгольською Народною Республікою та сателітом СРСР… Це була реальність, яку Чун Лі не міг прийняти. За його словами, монголи не могли добровільно змиритися з пануванням своїх господарів-ревізіоністів. За першої ж нагоди вони дозволили б їм впасти і звернутися до Китаю, колиски єдиної справжньої соціалістичної доктрини.


Але то була політика. Але те, чим займався Чун Лі, було питанням стратегії. Вночі ціла дивізія покинула свої пости, щоб повернутися до теплих казарм Улан-Батора. Чим пояснити цей загадковий відступ? Чим були зайняті Поради? У цей час року основна частина їх занять полягала у порушенні китайських прикордонників у спробі спровокувати інцидент. Іноді успішно. Особливо охоче починають стрілянину молоді солдати. Тут же слідує відповідь, і кілька людей убито. Що б це означало ? Китай має в резерві мільйони, сотні мільйонів чоловіків.


Підійшов ад'ютант полковника.


"Радянські війська залишають всю пустельну місцевість", - заявив він. Якби ми зараз швидко рушили вперед, можна було б подумати, що вони відступають від нашого натиску.


Чун Лі виглядав задумливим.


- Вторгнутися до Монголії... - сказав він. Звісно, звісно… Заманливо. Але ні, неможливо. Це надто важливе рішення. Потрібний наказ генерального штабу. Тим не менш, я знаходжу ідею використовувати те, що ви кажете. Виклич танки і накажи їм просуватися на сорок кілометрів на захід. Давайте уявімо, що їх відхід був викликаний нашим рухом. Але будьте обережні! формальна заборона всім солдатам відкривати вогонь чи навіть відстежувати їх.


- Слухаюсь! - гаркнув чоловічок з приплюснутим обличчям.


Потім він розвернувся на підборах і швидко пішов до сигнального намету. Чун Лі взяв свій потужний бінокль, щоб спостерігати операцію. Сонце здіймалося в небі, не приносячи ні натяку на спеку. Крижаний вітер пронизав товстий каптур, як кинджал, але Чун Лі цього не помітив. Вся його істота вібрувала від гордості. За загальним визнанням, його люди не дуже добре діяли в бою, але маневрування вони були напрочуд добре навчені. Вони виконали його з точністю годинникового механізму.


Вже прибули перші танки. Командир танка відкрив вежу і висунув голову, щоб краще розглянути супротивника.


- Вони тікають! - крикнув він, голосно розреготавшись.


Задоволення походило від обличчя Чун Лі, порив вітру розірвав його хутряну шапку, і його посмішка зникла. У нього склалося враження, що хтось щойно відчинив двері гігантської печі. Другий вибух пролунав із ревом, схожим на гуркіт грому. Спекотний порив, пекучий, як грецький вогонь.


Раптом виник пекло. В середині зими посеред пустелі Гобі.


Чун Лі відпустив свій перегрітий бінокль і підняв руки, щоб спостерігати свої війська. Солдати з криком розбігалися і каталися по землі, намагаючись загасити палаючий одяг. Було ще одне подих спеки, потім ще й ще одне. Полковник стукав по іскорах, що пробивалися його курткою. Він гаркнув накази, які ніхто не почув. Рев вітру заглушив його голос. Він задихався. Жахлива хвиля спеки позбавила його енергії. Він упав навколішки. Він ще мав час побачити, як його люди знищуються полум'ям, знаряддя його танків тануть і безвольно згинаються. Тоді це був бронетранспортер, який вибухнув чи розтанув у слизовій калюжі. Цинічний спостерігач міг би порівняти цю сцену із полотном Далі.


Полковник Чун Лі зрозумів.


«Пастка… Поради…» - прошепотів він хрипким голосом, сповненим ненависті. Собаки! Брудні собаки ...


Потім він замовк. Він не міг говорити. На його обличчі та руках утворилися великі виразки, які потім швидко луснули. Уривки м'яса висипалися. У Чун Лі більше не було сил боротися з полум'ям, яке розірвало його одяг. Він звалився вперед. Його щока торкнулася землі і горіла жахливим шипінням.


Полковник не бачив останньої хвилі, найпотужнішої та найруйнівнішої. Від нього не залишилося нічого, крім невеликої купки обвуглених уламків.


*


* *


"Це Голдстоун-4, це Голдстоун-4", - оголосив робочий голос радіо. Ціль на супутник 704. Повторюю, 704. Сім, нуль, чотири…


Чоловік зупинився на середині речення. Він більше не мав контакту. Несподівано всі його інструменти видалися відключеними. Він нервово повернув кілька ручок та важелів, кілька разів вилаявся, потім повернувся і повернув своє сидіння. Функціональний голос перетворився на запеклий.


- Привіт, Фреде! Що, чорт забирай, ти знову зробив? Мої прилади виглядають абсолютно зіпсованими.


"Зовсім нічого", - швидко відповів названий Фред. Те саме і зі мною. Я тільки-но втратив зв'язок із Сьєрра-Мадре. Боже! що може бути добре?


Поштмейстер підвівся і підійшов до свого підлеглого, щоб подивитися через плече. Його очі розширились. Обидва столи не працювали.


Це було приголомшливо. Дороге обладнання було не тільки надзвичайно надійним, найменше пошкодження одразу давало сигнал. І до повного відключення електроенергії мали спрацювати двадцять три різні сигнали.


- Привіт, Фреде, тобі не здається, що тут спекотно? - Запитав диспетчер станції. Я подивлюся на кондиціонер.


- Іди, якщо хочеш, Боббі. Але мені цікаво, чи буде з цього багато користі. Для мене там все засмоктує.


У середині зими нічні температури в пустелі Мохаве були низькими, але вдень вони перевищували 20 ° C. Боббі відчинив двері. Гарячий шквал прокотився ним. Його одяг миттєво спалахнув, і він упав мертвим, перш ніж ударився об землю.


- Заради Бога ! вигукнув Фред, дивлячись через невеликий оглядовий порт. Антена плавиться, а разом із нею і все інше!


Він не мав часу сказати більше. Мобільний притулок вибухнув бризками, схожими на гігантське виверження вулкана. Протягом п'ятнадцяти хвилин на дно пустелі йшов дощ із розплавлених уламків.


*


* *


Високий сивий чоловік проревів у мікрофон:


– Це генерал Дентон. Я хочу відразу побачити цього дурня Маклеода!


Похований під гірським масивом гори Шайєнн, штаб-квартира NORAD була гарантована від будь-якої атомної атаки, навіть найпотужнішої. Але те саме не належало до постів спостереження, які передавали йому свої спостереження. Проте трохи більше години одна за одною замовкли мобільні електронні станції шпигунів. Позбавлені розвідданих про радянські пересування, ударні сили США перебували у великій небезпеці відреагувати запобіжним ударом. Однак, перш ніж ухвалити незворотне рішення про запуск ракет Minutemen та Trident, необхідно було зібрати додаткову інформацію. Чинник часу зіграв вирішальну роль.


- Командир Маклеод, до ваших послуг, генерале!


Очевидно, білявий юнак з блакитними очима знав, на що чекав генерал. Він був навіть блідіший за звичайний.


- Отже, Маклеод, оголошуй! Скільки робочих місць було знищено?


- Чотирнадцять на території США, генерал, детальніше...


- Скільки ще, Маклеоде? Як? Скажи це! Поспішайте, господи!


- Понад шістдесят за кордоном, генерал.


Генерал Дентон не відповів. Він більше не хотів кричати. Приголомшений, він сів на край столу. Знищено 87 електронних шпигунських постів... Це означало, що Сполучені Штати втратили понад три чверті свого потенціалу прослуховування. Порадам не треба було втомлюватися, щоб розпочати раптову атаку. Якби їм вистачило настрою, вони з таким самим успіхом могли б пропустити віз із волами через систему раннього попередження. Ніхто не міг його виявити.


«Це… це шокує, генерале», – запинаючись, пробурмотів молодий командир. Ми спустили людей з парашутом над ураженими станціями, щоб дізнатися, що сталося. Початкова інформація говорить про те, що укриття та всі споруди розтанули. Растали, генерале! Як морозиво, залишене на сонечку.


Генерал Дентон, як і раніше, не відповів, надавши Маклеоду самому розбиратися зі своїми тривогами. Він потягся до червоного телефону на краю столу і тремтячою рукою зняв слухавку. Він глибоко зітхнув і відкашлявся, перш ніж заговорити у слухавку.


- Це, НОРАД, генерал Дентон. Червона тривога, повторюю, червона тривога. Прошу негайно зв'язатися із президентом.


Потім він повернув свої сіро-сірі зіниці до Маклеода. Вони були дуже холодні.


"Замовте оповіщення типу II", - сказав він їй. Уся система повинна мати можливість діяти за наказом президента.


- Добре, генерале! - Сказав МакЛеод, починаючи давати команди, стартові ворота відчинилися.


З початку своєї військової кар'єри він був привчений реагувати так, як зараз. За кілька хвилин президентський військовий апарат стартував з бази Ендрюс у Каліфорнії, і штаб NORAD був готовий наказати про запуск ядерних ракет, націлених на далекі радянські цілі.


*


* *


- Місія з управління космічним шатлом, як ви мене приймаєте?


«П'ять із п'яти», - відповів пілот Колумбії.


Він переглянув ряди миготливих циферблатів перед ним. Все було готове до запуску. Незважаючи на інтенсивні тренування, які він проводив упродовж трьох років, чоловік відчував, як у ньому наростає напруга. Він перевів погляд на цифри секундоміра, які невблаганно опускалися нанівець.


«Постріл за десять секунд», - оголосив голос радіо. Хай щастить. Сім, шість, п'ять...


Космонавт швидко перевіряв ще раз всі свої бортові прилади. Його другий пілот трохи повернувся на своєму тісному сидінні і махнув рукою, піднявши палець вгору.


Усі чоловіки затамували подих.


Повільно, велично шатл піднявся над Базою 38 на мисі Канаверал. Тоді й сталася катастрофа. Пілот побачив, як спалахнули червоні вогні. Він спробував поворухнути рукою, але не зміг через тиск прискорення. Не знаючи причин, він знав, що ракети-носії перегрілися. Він потрапив у пастку боєголовки величезної бомби. Зрештою, інстинкт виживання дав йому сили керувати ежектором. Але було надто пізно.


На землі вже було задіяно систему аварійного реагування. Астронавт відчув ще сильніше прискорення, коли шатл відірвався від ракет. Потім був титанічний шок.


Ракети вибухнули на кілька метрів нижче за Колумбію.


Пілот не відчув розкриття запасних парашутів чи занурення у змучені хвилі Атлантики. Він не існував.


ПЕРША ГЛАВА


Я не знаю, як справи з іншими агентами. Вони нервуються щодо дій? Я, принаймні, коли все йде гладко, я розслабляюся, як дитина після годування. Звичка. Я, звичайно, повинен бути пересичений, відколи я беру участь у цій шаленій справі.


Я повільно повертаю приціл своєї гвинтівки і зупиняюся перед зображенням втомленого старого в сірому костюмі зі штопором. Єдине, що добре виглядає в його анатомії, - це величезні мішки, які у нього під очима. Він схожий на хлопця, який місяць спить у своїй машині, щоранку зачісує волосся петардою і голиться пемзою.


Фактично це обличчя хлопця, який знає, що Нік Картер, головний вбивця на службі AX, отримав наказ застрелити його. Я вдихаю повітря, затримую подих і натискаю на спусковий гачок.


Тіло сірою купою розсипається на ганку вілли.


Я тихенько розумію гвинтівку і кладу у футляр. Я радий, що все скінчено. Мені не дуже подобаються такі завдання. Вони справляють враження, що я потрапив на ярмарок. В принципі, мені вдається ввічливо відхиляти їх, коли начальник пропонує мені. Але цього разу це був не той випадок. У старого, якого я щойно вбив, за плечима була кар'єра, яка змусила б Іді Аміна заздрити. Він оселився у великій африканській країні. Не задовольняючись розграбуванням місцевих багатств і скоєнням сотень тисяч убивств, він зробив фатальну помилку. Після створення своєї шпигунської мережі він повідомив росіянам інформацію, яка дозволила їм знищити вісімнадцять агентів AX, які служили Радянському Союзі.


А серед вісімнадцяти була Барбара. Для мене вона була, скажімо так… трохи більше, ніж колегою.


Я кидаю портфель у багажник взятого напрокат форда та повертаюся на пляж. Незважаючи на те, що Сонце страшенно палить, я справді не почуваюся сяючим. Взимку Майамі може стати справжньою сковородою. Мій рушник обернутий навколо моєї шиї, щоб не підсмажити мої красиві плечі, цікаво, чи дійсно я хочу засмагати.


Я запитую…


- Отже, Нік? Ти мене підвів, любий!


Ця критика, насправді непереконлива, змушує мене думати, що моя програма, можливо, піде іншим шляхом.


Я зустрів Мішель два дні тому назад прямо тут, на пляжі. Втомившись від нью-йоркської кавалькади та постійної напруги, яку їй нав'язує її робота моделі, вона хотіла зробити перерву. Вона пояснила мені, що навіть якщо це означало втрату її п'яти тисяч доларів щотижневого доходу, вона віддала перевагу приїхати і позасмагати протягом тижня на пляжах Флориди. П'ять тисяч доларів, правда? Я сказав їй, що вона має рацію. Я розповів їй ще багато чого, але це мої маленькі таємниці.


Я повертаю голову до початкової точки зауваження і питаю:


- Це ви під цим величезним наметом?


Тонкий подовжений палець піднімає край величезного сомбреро, і два блакитні очі дивляться на мене. Чудово.


- Іди сюди, я почуваюся зовсім самотньою на цьому пляжі, - сказала бідна багата дівчинка, вказуючи мені місце біля свого рушника.


- Брехня. Ви ховаєтеся під цією тарілкою, що літає, щоб вас постійно не оточував вал шанувальників.


- Це правда, буває, - з чудовою відвертістю зізнається красуня бразилійка. Але всі ці хлопці мене турбують. Повна відсутність уяви. Вони не вміють нічого робити, окрім як хорохоритися.


Я загадково знизую плечима. Я думаю про місію, яку щойно виконав, і запитую, як вона відреагує, якщо я скажу їй, що застрелив хлопця за певну плату. Вона, напевно, визнала б мене одним із тих придурків, які говорять про що завгодно, щоб дівчата відсмоктували.


- Ви мені одразу сподобалися. Я бачила, що ви не з тих, хто пліткує. Ви просто сиділи, і цього було достатньо.


Вона простягає руку і лагідно проводить пальцем по рані на моїх грудях. Це спогад про Тріполі, лівійця, який намагався мені зробити операцію. Він дуже погано впорався.


- Це все твої шрами, які я вважаю сексуальними, - пробуркотіла Мішель. Чим ти працюєш, Нік? Але по-справжньому!


– Я вже сказав тобі. Я глибоко пірнаю з аквалангом, як ви кажете. Коли я гуляю руїнами, мене часто дряпають шматки металу або незакріплені дошки.


Вона робить скептичне обличчя. Я додаю деталі, щоб переконати її.


- Є ще коралові рифи. Я десятки разів травмувався, надто наближаючись до них. У солоній воді він дуже болить і залишає неприємні сліди.


- Але це так гарно, - шепоче Мішель, пожираючи мене своїми чарівними очима.


Вона говорить про корали або про мої шви? Для мене, шрами, це буде нагадувати мені брудні хитрощі, коли я мало не загинув. Але послухайте, ці дами люблять їх… По суті, мій твердий дохід винен мені цю невелику компенсацію.


Але повернемося до сьогодення. Мішель подобаються мої шрами? Ну і відмінно.


- Гей, - каже вона з чудовим тремтінням, тобі не здається, що стає холодно? Може, підемо вип'ємо в моє бунгало, щоб зігрітися?


Холодно? Що ж, подивимося… Згідно з моїм термометром, ртуть має коливатися між 27 та 28°. Зрештою, оскільки я згоден випити, і особливо в бунгало, я не заперечую. Я погодився, кивнувши головою.


Швидким жестом вона піднімає рушник і починає, кричить:


- Перемагає перший, хто прийшов!


Я встаю та йду за нею без особливих зусиль. З таким самим успіхом можна залишити їй радість перемоги. Я залишаю за собою право дивитися, як вона біжить, її очі прикуті до її вальсуючої, яка чудово виконує своє завдання та вальсує з грацією, близькою до піднесеної. Це приголомшливо. Я легко розумію, чому цій високій стрункій блондинці вдається вичавити стільки грошей від фотографів від кутюр і нью-йоркських фотографів.


- Перемогла! - променисто каже вона, зачиняючи великі двері внутрішнього дворика. Давай, випий, щоб підняти настрій.


Вона швидко повертається і коротким кроком іде до бунгало. Вона не дійшла до дверей, тому що її ліф від купальника вже розстебнутий. Прийшовши до холу, вона повертається до мене. Цей рух приємно похитує її груди, і в мене склалося враження, що їхні маленькі стоячі шипи залишають у повітрі два дуже неслухняні знаки питання. Мішель пробігає кінчиком язика по краю губ і майже войовничим тоном запитує:


- Сер хоче?


- Те саме, що й міс, - кажу я, кладучи рушник і влаштовуючись у шезлонгу.


- Добре, - відповідає Мішель. Буде два удари.


Потім вона крутиться на місці, проводить великими пальцями по нижньому краю бікіні і нахиляється вперед, щоб позбутися їх. Маю честь милуватися двома сестрами-близнюками гарного світло-шоколадного забарвлення. Мішель - любителька повної засмаги. Вона розмахує трусиками по кімнаті та зникає за дверима кухні.


Через дві хвилини вона повертається по склянці в кожній руці. Цього разу я можу помилуватися лицьовою стороною. Я вже знаю, це правда… Але я думаю, що мені це набридне через деякий час.


Це приголомшливо, вона поводиться в наряді Єви з такою ж природністю, якби вона була одягнена. Не приховуючи себе і позуючи. Зазвичай, поза сумнівом. На роботі з нею це має статися більш ніж двічі, що вона божеволіє на очах у всіх. Хіба щоб краще мене полоскотати. У будь-якому випадку, якщо це те, що вона шукає, вона виграла. На щастя, купуючи одяг я завжди звертаю увагу на якість. На даний момент тканина мого купальника гідно пручається сильному внутрішньому тиску, що чиниться на неї. Поки Мішель простягає мені кулак, її темні очі піддають мені докладний огляд.


Вона робить ковток пуншу, клацає язиком, потім встромляє склянку між стегнами. Вона дивиться на мене. Я буквально загіпнотизований рухами помаранчевої рідини, що коливається в середині піщаного пучка.


Несподівано мені хочеться випити море з усією його рибою.


Я ставлю склянку на стіл. У трусах мені стає все тісніше і тісніше.


- Якщо дозволите, - кажу, - влаштовуюся зручніше.


І я встаю, щоб це зробити.


- Стривай, - нетерпляче втручається Мішель. Я йду тобі на допомогу!


За півсекунди вона ставить склянку і, як мідна стріла, стрибає на мене. Стрибнула! труси у мене на щиколотках. Я не мав часу сказати уф. Відчуваючи, що настав вирішальний момент, я повільно починаю відтягувати красуню назад у крісло.


Але має інші плани. Вона ставить одну ногу за мою і, кладучи обидві руки мені на груди, штовхає мене назад. Вона застала мене зненацька. Раптом це я пірнаю в крісло, як підводний човен із піднятим до неба перископом. Тонкі долоні милої бразилійки вже починають цікавитися поводженням з інструментом. Вона йде повільно, повільно, як би не торкаючись до неї, якщо можна так висловитися. Вона любить робити задоволення останнім, сука! Це швидко стає неспроможним. Я відчуваю, як бажання б'ється по венах та скронях. Майже боляче. Я стискаю щелепи.


Моє дихання стає все більш уривчастим. Я відкриваю повіки, щоб спробувати зробити крапку.


Перед моїми очима колишуться два рожеві соски.


Я хапаю один і майже з силою тягну, щоб Мішель нахилилася з мене. Моя рука наповнюється гладкою кулею. Ревнивий, його двійник відразу займає місце в іншій моїй руці. Якраз відповідного розміру, не надто багато і не надто мало. Вони підходять так, начебто були створені спеціально для цього. Мені не потрібно багато часу, щоб зрозуміти, що щось ще в Мішель, схоже, теж було зроблено на замовлення.


Звиваючись, як змія, що обвиває дерево, вона вільно опускається наді мною на коліна, потім широко розставляє ноги, ніжно вистачає мого молодшого брата і майстерно веде його до скинії, яку я бачив раніше за його склянкою пуншу.


Мішель опускає стегна, і ми обидва видаємо жалібний стогін. Потім вона починає повільно обертати рухи тазом, і я відчуваю, як роздуваюся, роздуваюся у гостинному теплі її свята святих. Це просто доводить, що це все ще можливо. Вона зведе мене з розуму, ця дівчина. Я ніжно масажую її груди. Вона повністю відпускає себе, закидає голову, заплющує очі і хрипко кричить:


- Нік! О, Нік... Я відчуваю тебе таким сильним, таким сильним, глибоко всередині мене... Все в порядку... це... Аааааааааааааааааааааааааааааааааааааааааа!


Вона припиняє обертальний рух і починає вагатися, стігаючи при кожному русі стегна. Я виявляю трохи додаткової еротики, спостерігаючи за її хтивими діями між моїми ногами. Мати Мішель, вона чудова. . Хто знає, чи це могло не зблизитися між ними і закінчитися романтикою. Я ясно бачу, як пісня закінчується так, батько Люстакру досить задерикувато наспівує перед тим, як «Я кохався з Матір'ю».


Моя Мішель у захваті. Вона встромляє нігті мені в груди і, якщо так триватиме, залишить на мені ще кілька міток. Вона працює зі мною з тваринною жорстокістю. Це більше не махаючий змій. Вона завдає справжніх ударів з акцентом на "houmpf!" Гортанно. Вона піднімається, вона піднімається, вона відлітає. Я гарячково тисну їй груди. Раптом вона відкриває рота, ніби задихається. Потім її тіло напружується і вібрує, як тятива. Вона видає довгий пронизливий крик, і її пазурі впиваються мені в груди. Через секунду я вибухаю всередині неї, як останній букет феєрверків.


Він вібрує вдруге, потім зітхає і тяжко падає на моє тіло. Вона повільно усувається і кладе щоку мені на плече. Його пальці недбало блукають моїми шрамами. Вона перестає говорити. Але їй не треба казати. Її ласки кажуть мені, що вона готова до нового злету у ритмі тралалали. Його руки ковзають до моїх шляхетних покоїв, щоб подивитися, чи зможуть вони запропонувати йому другий апофеоз того ж роду.


Я почуваюся готовим, чорт забирай. Але їй доведеться почекати дві хвилини. Щоб змусити її чекати та допомогти їй повернутися у форму, я починаю люб'язувати.


- Мішель, - сказав я, погладжуючи її довге золотисте волосся, - ти одна з найкрасивіших дівчат, яких я коли-небудь знав.


Вона звивається, видаючи кілька смішок, потім раптово жорстоко кусає мене за мочку вуха.


- Вітання ! Але ти образив мене, хулігане!


- Це навчить вас говорити мені, що я не одна з найкрасивіших, а найкрасивіша.


- Не хвилюйся. З усіх, кого я знав, ти найкрасивіша, скажімо, з... мільйона...


- Наскільки я розумію, це все одно означає, що ви знайдете принаймні двох-трьох таких же добрих, як я, якщо не краще.


– А! Я повернуся до спроб робити компліменти! - Сказав я, ляскаючи її по сідницях.


Вона бурчить по суті, а потім демонстративно кидає мене:


- Стривай, ось побачиш. Можливо, я не найкраща, але я без питань доведу вам, що я найкраща.


Ще суха, вона починає працювати між моїми стегнами десятиборця. Їй не потрібно багато часу, щоб досягти бажаного.


Я повертаюся до неї та починаю шукати її губи. За мить наші роти замикаються, і наші мови грають. Я відчуваю, як у ній наростає напруга, коли лоскочу її. Я роблю те, що вона цього не розуміє, і продовжую неуважно доводити азарт до його піку.


- Ой! Нік…, - шепоче вона, хапаючи ротом повітря. Візьми мене ! Швидко! Зараз!


Бум! Бум! Бум! Мої барабанні перетинки завібрують від глухого стуку. По-перше, я думаю, це биття мого серця. Тоді я розумію, що хтось із великим ентузіазмом стукає у двері патіо. Перший рефлекс: не зважати. Але під моїм іскристим куполом починає клацати серія шестерень. Щось – невідомо що – каже мені, що він не прислуга і не Свідок Єгови.


Я починаю вставати.


- Не йди, - протестує Мішель, її очі напівприкриті та затуманені бажанням. Я хочу тебе прямо зараз, Нік. До біса їх усіх!


- Стривай, лань. Це займе в мене мить.


Я опускаюся на дно шезлонгу та обв'язую рушник навколо талії. Цього явно замало, щоб зробити мене презентабельним. Я намагаюся знайти щось, щоб позбутися цієї громіздкої видимості, яка дражнить мене зухвалою самостійністю. Але що ? Насамперед, не дивитися на Мішель! От і все, я гадаю, що знайшов. Я думаю про свою податкову декларацію. У принципі немає нічого кращого, щоб відволіктися. Що робити ? Податкова квитанція дає ще одну ідею. Я заплющую очі і бачу обличчя свого збирача податків. З усіма подробицями: маленькі круглі вічка, товсті окуляри, старий сірий костюм та флагада. Це радикально. Менше часу, ніж потрібно, щоб подумати про це, і жодних слідів лібідозної діяльності, в яку я був занурений тілом і душею.


Він стукає сильніше. Біжу відчиняти.


– А! Містер Картер! - Вигукує жовтолосий твінк. Я прийшов сказати вам, що матч закінчено і ви виграли.


Ну от і все! Мало того, що цей хлопець знає моє становище, він упізнав мене з першого погляду.


Запитую:


- Багато?


- Хм, N3, - тихо відповідає хлопець.


N3, для необізнаних, це мій ПІН-код в AX.


На будь-які цікаві вуха незнайомець вважає за потрібне замість сліди, повідомивши:


- Це вісімдесят три долари. Плюс небагато. Ви виявили чуття, зробивши ставку на Патріотів, а не на червоних. З іншого боку, продуктивність Hawk набагато гірша.


Хоук, для необізнаних, він мій бос, директор AXIS.


Я швидко розгладжую прибульця, що стоїть переді мною, з напівусмішкою на губах. Боже! Цікаво, де вони беруть своїх новобранців на якийсь час! Ледве більше двадцяти років. Він нюхає в повний ніс запах Chanel і дивиться на мене тремтячими віками. Слово честі, тримаю парі, він носить накладні вії! Він перевалюється з ноги на ногу, у джинсах із гудзиками.


Але є одне але. І я знаходжу це у його розмитому погляді. Якщо це не залізна людина, то стаю ризником у церкві Святого Джингла з Данглерс. А невелика опуклість, яку я бачу під його парусиновою курткою, більше нагадує мені форму пістолета 38 калібру, ніж гаманець торговця кіньми. Раптом я почуваюсь безглуздо перед цим хлищем, і тільки мій рушник захищає мене.


Він знав, де мене знайти ... Він знає моє ім'я і мій код ... Одне з двох: або він приходить, щоб щось подарувати мені на день народження - і це ми дізнаємося дуже швидко, - або він дійсно людина від Хоука , Як Фістон Буте сказав би, син вождя сіу. Я досі дуже схиляюся до другої формули. Інакше як він міг дізнатися про особу старого?


Що ж..., але мені доведеться розлучитися...


«Я скоро повернуся», - говорю я хлопцю.


Він вказує на припаркований на піску Land Rover і заявляє:


- Поспішайте, інакше ви запізнитеся на вручення виграшу. Я чекатиму на вас у своїй машині.


Я киваю і йду в бунгало, щоб пояснити Мішель, що мені абсолютно необхідно піти і перевести в готівку те, що я виграв, роблячи ставки на футбольну команду.


Вона незворушна. Її великі зелені очі просто жовтіють, як у кішки. Вона упускає позачасовим голосом:


- Поки що, Нік. І дякую за все.


Я зрозумів. Навіть якщо в мене буде лише чверть години з босом, не треба повертатися сюди і думати, що двері відчинені.


Хороші часи швидко минають у ящику пам'яті, коли ти секретний агент.


РОЗДІЛ ІІ.


Я біжу до свого бунгало. Я одягаюсь та менше ніж через хвилину опиняюся у кріслі Land Rover поряд з ароматним молодим ацтеком.


Для мене ще дуже важливо, що мене так жорстоко відірвали від делікатесів, обіцяних моєю розкішною бразилійкою. Але оскільки я непоганий хлопець, я щосили намагаюся зламати лід. Я питаю :


- Ви новачок?


Хлопець не відповідає. Він трохи повертається до мене. Його щелепи напружуються, а посмішка херувима перетворюється на полярну усмішку. Не треба малювати картинку. Цей хлопець – непристойний фахівець із ліквідації.


Якийсь час ми їдемо в тиші, потім розвертаємо праворуч і зупиняємось на стоянці мотелю на краю автомагістралі A1A.


- Номер 17, сказано моїм водієм без зайвих вишукувань.


Я поспішаю. Відразу ж Land Rover знову рушає з місця.


Як тільки я увійшов до вестибюлю, можу бути певним, що це не сюжет. Запах, схожий на запах баків для сміття з промислового рибного магазину, дає мені знати, що Хоук увійшов до закладу і викурив одну зі своїх сумно відомих сигар. Сам президент намагався заборонити їхній продаж, бо втомився нюхати сморід у своєму кабінеті. Але навіть найкращі детективи ФБР ніколи не могли зрозуміти, звідки Старий їх дістає. Декілька добре обізнаних агентів AX стверджують, що він організував шахрайське об'єднання для захисту своїх особистих сигар. Інші, мерзотніше, кажуть, що це звичайні сигари, але він маринує їх протягом кількох місяців у розсолі для оселедця, перш ніж сушити на своєму балконі. Я кидаю спроби розгадати цю загадку. А потім, завдяки особливо інтенсивним тренуванням, мені вдається протриматися без протигазу у приміщенні, де палить Хок.


Чим ближче я підходжу до кімнати 17, тим більше смердить. Звичайно, звідки це взялося. Я обережно стукаю у двері.


- Заходь!


Я вхожу. Бос сидить на ліжку. Незапалений недопалок літає з одного куточка його рота до іншого. Якщо не рахувати цього легкого сліду нервозності, він не здригається.


- Доброго дня. Я тільки-но виконав місію і ...


- Слухай, N3, ти чудово попрацював, і я тебе з цим вітаю. Тепер, якщо у вас виникли проблеми з відгулом, створіть профспілку та повідомте про це їм. Я тут не для того, щоби говорити з вами про це.


Добре Добре. Десь має бути проблема. Я відчуваю, що краще почекати і подивитися, що він скаже. Морально, пристібаюся і чекаю.


Хоук, здається, збирає свої думки. Деякий час він жує недопалок, потім підводиться і йде виплюнути в раковину. Це знахідка для дому. Якщо десь виникнуть проблеми з потоком, він очистить усі труби лише двома чайними ложками. Я трохи напружився, спостерігаючи, як бос риється у кишенях піджака. Ой! Так, ось чого я боявся. Він дістає ще одну нову сигару, гризе її кінчик і випльовує у раковину. Потім він включає кран, щоб усе розійшлося. Там могло бути трохи засильне. У трубах може бути витоку. Мимоволі зітхнув з полегшенням, коли побачив, як він сунув сигару між губами і почав жувати її, не запалюючи.


Під час цієї короткої паузи перед моїми очима проходить образ чудової Мішель. Вона оголена на полотні свого шезлонгу. Мій погляд падає на її ступні з гарними малиновими нігтями, підіймається по її мідних ногах, на мить затримується на її шерсті, як невеликий пучок соломи. Потім він знову йде, щоб пестити її гарні груди. Справжнє катування Тантала. Мій погляд цілує обличчя Мішель. Вона бешкетно підморгує мені, запрошуючи на деякі особливо пікантні витівки. Ні, це дуже жорстоко. Я волію відволіктися. Я згадую свого збирача податків.


Хоук відкриває рота, припиняючи цю нову форму тортур.


- Хммм, перш ніж я перейду до суті справи, - каже він трохи натягнуто, - знай, що хлопець, який привів тебе сюди, - один із наших нових новобранців. Він був люб'язно заповіданий нам Компанією. Він працював на них у Європі, але зазвичай ...


Я його вирізав:


- Спершу призначити, а потім обговорювати? Я підозрював це. Я не хочу працювати із цим хлопцем.


- Ми не про це просимо вас, N3! огризається старий. Випадок, про який я розповім, надто важливий!


Так! Це справді не схоже на те, що до нього слід ставитись з недовірою. Він дістає з кишені маленьку коробочку. Це пульт для телевізора. Тим не менш, я сподіваюся, що він привів мене сюди не для того, щоб разом із ним подивитися телевізор. Однак тут він направляє свій пристрій на нього і натискає кнопку.


- Дивись, - сказав він.


Я дивлюся. На екрані з'являється дикторка і намагається повідомити прогноз погоди. Очевидно, їй нелегко викинути ту балаканину, яку вона щойно вивчила напам'ять. Я коментую:


- Ви бачили, сер! У Грузії не буде холоду. Та й в Алабамі, якщо на те пішло. Цікаво, про яку погоду вона нам тут розповість...


Але мої героїчні зусилля щодо розслаблення атмосфери повністю провалилися.


"Тобі не треба цього знати, N3", - гарчить Яструб. Це вас не стосується.


Якщо чесно, я щось підозрював. Роздратований палець мого високоповажного начальника продовжив клацати по пульту. На екрані формується щось дуже нечітке, наче у тумані. Я підходжу ближче, щоби краще бачити.


"Це етап запуску космічного човника", - каже Хоук. Цей фільм було знято вдень на мисі Канаверал. Дивіться дуже уважно.


Бетон під основою ракети виглядає так, ніби він колишається, як ставок на вітрі. Це міраж через сильне тепло, що виходить з реакторів.


– Обережно, – каже начальник. Я зупиню картинку для тебе. Ось.


Шаттл зупиняється і залишається підвішеним між небом і землею, як велика комаха, що застрягла у пластиковому медальйоні. З одного боку добре видно невелику дірочку. Рідкий кисень випаровується, утворюючи довгий морозний шлейф.


"Резервуар пройшов пірометричну перевірку", - продовжує Хоук. Він був за нормальної температури. Потім була дуже інтенсивна розминка та утворилася дірка. Це очевидно диверсія. Температура піднялася майже до 1000°. На бак цієї ракети було закладено бомбу.


- А що з шатлом?


Хоук не відповідає. Він дає мені решту відеозапису. Я бачу, як включаються аварійні двигуни шатла, і житлова зона відокремлюється від ракети за секунди до вибуху.


- Вражає, правда? - спитав Хоук. Екіпаж зазнав травм. Дві зламані ноги, струс мозку. На щастя, нічого непоправного. Однак, Колумбія відстає від запланованих пусків на шість місяців. Але повернемося до утворення дірки у баку.


Хоук знову програє мені касету. Якби це була наукова фантастика, я майже розсміявся б. Завжди є трохи кумедної сторони, коли фільм розгортається у протилежному напрямку. Колумбія спускається, двигуни заводяться. Потім ракета, що вибухнула, відновлюється, шатл ковзає назад в неї, і зображення знову зупиняється. Оглядаючи зазубрений край дірки, я відразу розумію, що це було викликано потужною бомбою, розміщеною дуже точно в тому місці, де вона могла завдати найбільшої шкоди. Я питаю:


- Як ви вважаєте, хтось помістив на корабель термітний заряд і встиг його запалити на передпольотній стадії?


- Ймовірно. Ракета виготовлена з титанового сплаву, в двигунах є деталі з алюмінію. Цим питанням зараз займаються найкращі фізики та хіміки. Але їхні висновки, звичайно, не дадуть нам нічого, окрім цих зображень.


- То кажуть наші спеціалісти?


Яструб киває.


Я сідаю на один із незручних стільців, що стоять уздовж кімнати. Не треба напружувати мозок без потреби. Коли щось говорять експерти AX, є ймовірність, що це реальність.


– Кажуть, «Яструб» вибухає, диверсію влаштував вчений. Пробоїна в баку, особливо при зльоті, звичайно, не дуже хороша новина, але її недостатньо, щоб спричинити катастрофу.


- Але що потім?


- Значить, у бомби мав бути побічний ефект. Цей ефект – тепло ззовні. Він наводив вихрові струми у металевих масах ракети та танка. Ці струми викликали теплову нестабільність, яка буквально перетворила корабель на порошок.


- А чи знаєте ви, коли і як могла бути закладена бомба?


- На жаль, ні, N3. Ми не могли визначити. Єдине, у чому ми можемо бути впевнені, то це в тому, що на базі на мисі Канаверал, а точніше на території комплексу Кеннеді, ховається компетентний і рішучий диверсант.


«Очевидно, - сказав я, - техніка, що використовується, не та, що використовується для знищення електронних шпигунських постів».


– Ми не впевнені. Однак ми знаємо, що на мис Канаверал проник шпигун. Диверсант чи хтось ще? Таємниця. Ми знаємо це тому, що інформація просочилася. Дуже конкретна інформація, яку ми запровадили спеціально. На жаль, ми не знаємо, яким каналом вони залишають США. Служби безпеки бази нічого не знайшли. Чоловік має бути зломщиком.


- Мені здається, знищення електронних шпигунських постів серйозніше, ніж ракети-носія «Колумбія». Наскільки я розумію, НОРАД зайшло так далеко, що підняло президентський військовий літак і зняло його з бази Ендрюс, щоб убезпечити главу держави у повітрі.


Примружившись, Хоук дивиться на мене через щілини.


- В принципі, N3, я маю запитати, як вам вдалося отримати інформацію такого конфіденційного характеру. Але, давайте рухатися далі ... Я все ще не можу звинувачувати вас за те, що ви тримаєте себе в курсі.


Я посміхаюсь. В глибині душі я знаю, що він щасливий знову бачити, що я нічого не залишаю на випадок.


– Ми максимально швидко перебудовуємо мережу прослуховування, – повідомляє він мені. Це дуже серйозний удар. Але ми майже можемо вважати себе щасливими поряд із комуністичним Китаєм. Ти знаєш, що сталося?


- Цього разу я маю сказати вам, що ні, сер.


- Повідомлення через Атлантику вказують на те, що цілий батальйон було знищено неподалік кордону з Монголією.


- Спека чи така бомба? - говорю я, вказуючи на телевізор.


- Точно сказати складно, але схоже, що це спека.


- Вам не здається, що це може бути лазерний промінь?


Потиск плечима, який він посилає у відповідь, змушує мене зрозуміти, що я, мабуть, сказав щось не дуже важливе. Я не наполягаю.


Яструб має одне з найсильніших експертних умов у світі. Не я.


- Ти знайдеш для мене цього шпигуна, N3. Вкрай важливо якнайшвидше отримати позитивний результат.


"Якщо можна, сер", - втручаюсь я з повагою до мого начальника. Я не розумію, чому ви залишаєте осторонь питання про шпигунські посади і розставляєте пріоритети у космічній програмі. Тим більше, що Конгрес практично перекрив доларовий кран у НАСА. Ми мали кілька красивих знімків Сатурна, і я думаю, що нам доведеться задовольнятися цим близько десяти років. Навіщо поспішати з чимось, що зрештою може бути просто випадковістю, коли сторожові вежі обвуглені по всьому світу?


- Якби ви дали мені час пояснити, я б, N3, - відповідає бос, очевидно вже готовий звернутися калачиком. По-перше, це невипадково. По-друге, космічний шатл стає все більш важливим для нашої національної безпеки. Існування диверсанта на мисі Канаверал має бути у ваших очах достатнім доказом. Звичайно, не можна ігнорувати наукові місії, але роль шатла набуває все більш військового характеру.


- За встановлення супутників-шпигунів?


- Безперечно. Але в очах Міноборони це ще одна з його допоміжних функцій. Фактично вантажний відсік шатла було розраховано щонайменше дванадцяти ядерних боєголовок.


Я застряг на цьому повідомленні.


- Але це порушення Договору про космос, підписаного 1962 року!


- Часи змінилися, N3, чого ви чекаєте ... Цей договір був підписаний, коли ми нишком підірвали водневу бомбу на орбіті. Вибух вразив радіаційну зону Ван Аллена та іоносферу. Багато правителів було переміщено, побоюючись серйозного порушення наземного зв'язку повітрям чи навіть знищення життя планети, оскільки сонячне випромінювання більше має проходити через природний радіаційний щит Ван Аллена.


– А теорія вже не актуальна?


- Але з того часу ми багато чого навчилися.


Росіяни також провели велику кількість досліджень, переважно військового характеру, завдяки своїй космічній станції "Салют 6". "Салют-7" скоро буде виведений на орбіту, а за ним - ще більший "Салют-8". Щоб компенсувати ті величезні зусилля, які вони докладають, нам потрібен космічний шатл, здатний виводити ядерні пристрої на орбіту і повертатися на Землю після виконання своєї місії. Ми навіть серйозно розглядаємо можливість виведення цих машин на полярні орбіти.


– Для того, щоб назавжди тримати дамоклів меч над головами Рад?


«Цілком вірно, – погоджується Хоук. Бомба на орбіті може досягти мети за десять хвилин. Це набагато швидше, ніж ракети Trident, що запускаються з підводних човнів. Тільки бомба, виведена на орбіту, уразлива, тому що можна розрахувати її траєкторію. Звідси необхідність у космічному шатлі, щоб періодично змінювати розташування корабля. Наш шатл повинен працювати, Нік. Знайдіть мені цього саботажника та не дайте йому зробити це знову.


Хоук киває підборіддям на мене, дивлячись на телевізор, потім відновлює проектування. Ракета вибухає, на мить заповнюючи екран величезним помаранчевим полум'ям. Я моргаю очима. Коли воно спалахнуло, на платформі не мало бути холодно. Але тут, у цьому номері мотелю, на мене діє протилежний ефект. У мене мурашки по спині.


РОЗДІЛ ІІІ.


Крім моєї експрес-місії, відколи я був у Флориді, я витрачав час на те, щоб засмагати на сонці і добре проводити час. Я майже перебуваю наприкінці тридцяти семи терміналів, що відокремлюють Майамі від мису Канаверал, і розумію, що Флорида – це не тільки Палм-Біч та Діснейуорлд. Я йду вздовж річки Індіан і потім іду мостом завдовжки чотири з половиною кілометри, що веде до Космічного центру Кеннеді. Я не можу не посміхнутися, репетируючи невеликий рекламний хід, який повинен бути моїм прикриттям. Це одна з найсмачніших страв, які я коли-небудь куштував. Перш ніж сповільнитися перед будкою охоронця, я одягнув великі окуляри в роговій оправі і швидко глянув на себе в дзеркало, щоб переконатися, що виглядаю нормально.


– Ваші документи, будь ласка, – авторитетно запитує чоловік.


Я відкриваю свій гаманець і передаю йому. Вираз крайнього подиву розтікається з його особі. Він підходить, щоб порівняти мою особу та мою офіційну фотографію на картці, потім оголошує:


- Мені треба зателефонувати, містере Крейн. Це не моя компетенція.


– Як це не ваша відповідальність? Я присяжний OSHA інспектор. Я офіційно уповноважений розслідувати інцидент із космічним шатлом та визначити, чи можуть подальші випробування поставити під загрозу життю екіпажів. У мене також є право заборонити будь-який запуск, доки питання безпеки не будуть вирішені до мого задоволення!


Я намагаюся виглядати обуреним бюрократом. Здається, це окупається. Хлопець швидко повертає мені мій гаманець і ховається у своїй сторожці. Менш як за хвилину він виходить і махає мені рукою. Я від'їхав досить далеко, а потім розреготався за кермом своєї машини. OSHA, або Управління з охорони праці та здоров'я, є Агентством з охорони праці та техніки безпеки. Кілька місяців тому її інспектори здійснили наліт на штаб-квартиру AX у Вашингтоні. Спочатку Хоук спробував усунути їх із міркувань секретності національної безпеки. Це не спрацювало. Ці лохи більш липкі, ніж п'явки. Тож дуже прошу повірити мені, що це липове посвідчення спрацювало.


Нарешті, давайте продовжимо… Проте, коли вони пішли, хлопці з OSHA були твердо впевнені, що AX – це організація, яку можна класифікувати між загоном бойскаутів та доброзичливою парафіяльною церквою колишніх школярів. Природно, візажисти вдома скористалися можливістю сфотографувати посвідчення всіх цих джентльменів, і саме це дозволяє мені сьогодні мати в кишені фальшиву картку OSHA, яка настільки добре імітується, що навіть член агентства міг би помилятися.


Телефонний дзвінок від боса, якого це може стосуватися, і міг отримати деталі офіційно. Ось де я дізнаюся про його почуття гумору. Він вважав за краще робити


нікому нічого не сказавши. Крім того, це найкращий спосіб працювати, коли ви керуєте найтаємнішою шпигунською організацією у світі.


Я знаходжу собі місце перед головною адміністративною будівлею і припарковуюсь. Я виходжу з машини і йду туди з посвідченням у простягнутій руці та посмішкою на обличчі.


– Мартін Крейн, інспектор OSHA. Я тут, щоб розібратися у проблемі із запуском, що виникла у вас минулого тижня. А ви... (Я трохи нахиляюся і крізь великі лінзи фальшивих окулярів дивлюся на табличку з ім'ям першого хлопця, який зустрівся на моїй дорозі. Професор Самуельсон, чи не так?


- Гм, так. Арнольд Самуельсон. А це мій помічник, професор Поль Гретен.


У холі є третя людина, але Самуельсон не вважає корисним знайомити його зі мною. Я позбавляю себе необхідності розпитувати його. Я знаю цього крутого хлопця з його досьє. Треба сказати, що родовід Росса Джейкобса цікава. Він виступив у В'єтнамі як «зелений берет» і отримав там дві срібні зірки та ще дюжину медалей за подвиги. Після звільнення він мав звання капітана і був негайно найнятий НАСА як заступник директора з безпеки Космічного центру Джонсона в Х'юстоні. З того часу він справді пройшов довгий шлях. Минуло лише чотири місяці з того часу, як його призначили директором служби безпеки мису Канаверал.


Продовжує розмову Пол Гретен.


Він запитує. - Що привело вас сюди, містере Крейне? Це вперше, коли член OSHA відвідав нашу базу.


Я перегортаю свій маленький чорний блокнот і обрізаю його дуже діловим голосом:


- Помилка, мсьє Гретен. Інспектори OSHA спостерігали все будівництво цього комплексу.


- Я не це мав на увазі, - з роздратуванням продовжує Гретен. Будівництво будівель – це… будівництво будівель, от і все. Ні, мене цікавить, чому ви цікавитеся запусками.


- Цікавимося! - говорю я одночасно приголомшеним і скривдженим тоном. Знайте, мосьє, що моя адміністрація уповноважена Конгресом Сполучених Штатів забезпечувати безпеку умов праці по всій країні. Якщо я вважаю, що ваш космічний шатл становить небезпеку для екіпажів людей, я маю право закрити всі об'єкти доти, доки програма не буде, або припинена, або змінена для забезпечення задовільних умов безпеки.


Я докладаю надлюдських зусиль, щоб викласти все це, не перегнувши ціпок. Я знаю, що якби Гретен прислухався до себе, він узяв би мене за плечі, розгорнув і вигнав би звідси. Я знаю, бо розумію: на його місці в мене була б така сама реакція. Проблема в тому, що моя роль не дозволяє мені сказати про це. Так що я міг би також скористатися нагодою, щоб надати собі чверть години веселощів.


Самуельсон втручається, зовсім спантеличений. – Які!


- Це правда, містере Самуельсон. Знайте, що я можу навіть заблокувати виділені вам бюджетні кошти.


Гретейн повертається до Росса Джейкобса.


"Покажи цьому джентльмену базу", - гарчить він. Але будьте обережні, не ведіть його кудись, де він може поранитися. Я не хочу знову потрапити в аварію із жертвами!


- Давай, Гретене, заспокойся, - каже його начальник, - я дуже добре знаю, що ми всі дуже напружені після того, що сталося днями, але це не причина змушувати містера Крейна терпіти це. Зрештою, він робить лише свою справу, як і кожен із нас.


Самуельсон почувається так, ніби у нього дупа на діжці з порохом, і тому він вважає за краще бути чемним.


Погляд на Джейкобса змушує мене зрозуміти, що в нього лише одне бажання: дати мені можливість випустити пару за допомогою блекджека або, якщо потрібно, відкритого ключа.


- Давай, Гретен, - продовжує Самуельсон, - я хочу зараз переглянути всі дані із запуску.


За його словами, я відчуваю, що це стало звичною справою після катастрофи минулого тижня.


- Отже, Крейне! Джейкобс гавкає голосом Гренендаля, який уже два дні не їв, що ти хочеш побачити?


Очевидно, він думає, що безпека тут – він, а не я. І він не радий бачити, що я вторгаюся на землю.


Я звертаюся до нього з усмішкою до вух і поправляю:


- Містер Крейн.


Він обертається, не відповідаючи мені та виходить на стоянку.


Слідуючи його стопами, я перевіряю готовність Hugo, мого стилета з автоматичним спуском, прикріпленого до моєї правої руки в невеликому замшевому футлярі. Нічого страшного він готовий стрибнути мені в руку при першому повороті зап'ястя. Зробивши це, я намацую свою кобуру, щоб відчути втішний дотик Вільгельміни, мого Люгера 9 мм. Сьогодні вранці моя кохана була повністю розібрана та відполірована, і я знаю, що вона може протягнути мені руку допомоги, коли це необхідно. Бракує тільки П'єра, мого маленького пластикового яйця, наповненого смертоносним газом, яке я зазвичай ховаю біля сімейних коштовностей. Я вважав це громіздкішим, ніж корисним для такої експедиції.


Безтурботно після цієї швидкої перевірки моїх вірних товаришів, я дивлюся на Джейкобса. Його масивні плечі гойдаються в ритмі його ходьби на кілька кроків попереду мене. Трохи далі я бачу два великі металеві циліндри біля будівлі. Я питаю :


– Це паливні баки?


Начальник служби безпеки зупиняється і повертається з усмішкою на губах.


- Що там? - Запитує він з усмішкою. Це очисні споруди. Цікаво, як ви плануєте контролювати умови безпеки, якщо нічого не знаєте про те, як працює база.


Він вказує пальцем на набір металевих конструкцій, запеленених у клубок всіх розмірів та кольорів.


– Це градирні, – продовжує він. Саме вони виробляють рідкий кисень. Гас зберігається віддалено, щоб запобігти нещасним випадкам. Якщо рідкий кисень виходить і вступає в контакт із паливом, це вибух. Якщо на його шляху встає людина, вона миттєво перетворюється на крижану статую.


Я киваю головою. Насправді я запитую себе: чому мене просто не супроводжував член технічної групи? Відповідь не викликає сумнівів. Технічний фахівець, захоплений своєю роботою, у запалі миттєвості відповів би на всі мої запити, без сумніву, навіть із безліччю подробиць. Прикріпивши Росс Джейкобса до мене, вони впевнені, що я побачу тільки те, що хочуть, щоб я бачив.


- Хочу познайомитись із членами колективу з виробництва рідкого кисню.


Росс Джейкобс чхає, ніби чхає, і вказує на дві постаті, що виглядають прямо з науково-фантастичного фільму.


"Це Коваль і Кемпбелл", - каже він мені. Саме вони облилися рідким киснем у день, коли виникла проблема. Вони перевіряють новий, і він дає їм страшенно важку роботу. Не кусай їх надто сильно, Крейне.


- Містер Крейн.


Росс Джейкобс дивиться на доріжку до сміттєзвалища, де працюють двоє, закутані в товсті ізоляційні костюми і у великих пластикових шоломах.


Він кричить. - Вітання ! Слухайте! Цей сер хоче вам дещо сказати!


Щодо «сера», я думаю, інспектор Мартін Крейн може звучати краще


Дві в скафандрах, здається, обмінюються поглядами через козирки з оргскла, потім закривають ряд клапанів і спускаються сходами, щоб приєднатися до нас. З їхніми костюмами, вкритими сріблясто-сірим покриттям, і великими білими шоломами, якби вони сказали мені, що їх звуть Золтрейн і Грабуд, і що вони щойно прилетіли з Плутона, я б їм точно повірив. Перший поспішає, знімає свої величезні рукавички і простягає мені крихітну руку, яка, мабуть, належить тендітному шістнадцятирічного хлопця. Злітає друга пара рукавичок, і цього разу з'являється лапа того, чого я міг очікувати: товста, волохата і фаланги, що ламає.


Потім падають шоломи, і я розумію чому, з маленькою ручкою. Коваль – жінка. З її прекрасними рисами обличчя, напівпрозорими блакитними очима та розкішними венеціанськими світлими кучерями вона могла б скласти конкуренцію Мішель, якби вирішила позувати нью-йоркським фотографам. Але, зважаючи на все, вона обрала інший шлях. Кемпбелл з високими вилицями і надвислими над запалими очима бровами нагадує мені неандертальця.


- Що відбувається, Росс? - Запитує Коваль. Сподіваюся, ти не даремно нас турбуєш. В нас жахлива робота.


Джейкобс киває мені.


- Це Крейн із OSHA. Він хоче переконатися, що наступний запуск не закінчиться так само, як попередній.


- OSHA? В черговий раз ! молода жінка напевно не в захваті.


Увесь час, поки встановлювали компресори, у мене за спиною стояв один із ваших колег. Я можу показати вам те, що ви бажаєте побачити, але, будь ласка, не заважайте мені виконувати свою роботу!


- Складання компресорів? - говорю я, трохи здивований.


- Так. Я професор Харрієт Ковальчовскі, директор Паливного відділу мису Канаверал. Це я керувала проектуванням та будівництвом тих споруд, які ви бачите. А це Макс Кемпбелл, мій помічник.


- Приємно познайомитись і… мої привітання. Я не уявляю себе, містер Джейкобс подбав про це.


- Що саме ти хочеш знати? - Запитує гарна Коваль. Як зварюються ракетні баки? Можу вас запевнити, що за надійністю наш зварювальний процес не має собі рівних у світі.


- Я не сумніваюся, але це не завадило зварним швам у польоті вийти з ладу. Якщо випадково на певних етапах збирання виникли проблеми з безпекою для зварювальників.


Джейкобс роздратовано гарчить. - Тобі не здається, що ти занадто старанний, Крейне? Це висококваліфіковані робітники, добре навчені на місці!


«Заспокойся, Росс, – заспокійливо каже Коваль. Чи бачите, містере Крейн, останній запуск провалився, і всі знають, що це сталося через проблеми з балонами з рідким киснем. Несвідомо нас звинувачують у цьому, навіть якщо ми не маємо до цього жодного стосунку. Це непросто, повірте. Ми дуже напружені. А тепер ось ви приходите і робите вигляд, що метушите ніс у ...


Коваль різко зупиняється. Вона знову стає Гаррієт Ковальчовськи з гарним макіяжем.


Я повертаюся до Кемпбелла. Вираз його обличчя не змінилося. Крім того, мені цікаво, чи здатна ця антропоїдна особа відобразити якийсь вираз. Тим не менш, у повітрі витає пекельна напруга, і я виразно відчуваю, що це походить від нього. Раптом його сіруваті очі спалахують, наче дві крихітні лампочки спалахнули і одразу погасли. Я розумію, що мимоволі моя рука прослизнула під куртку у пошуках Вільгельміни.


«Рос Джейкобс, повторюю, Росс Джейкобс потрібен в адміністративному центрі, аплодує одним з динаміків, що звисають з будівельних лісів. "


«Я маю покинути тебе», - сердито сказав чоловік. Я довіряю вам двом. Будьте обережні, щоб він ніде не шпигував.


Це дійсно означає те, що це означає… Мені просто цікаво, що він має на увазі під словом «де завгодно».


- Містер Джейкобс, кажу якнайввічливіше, неприємно здивований вашим ставленням до мене. Якщо ви наполягатимете на цьому, я буду змушений згадати про це у своєму звіті!


Джейкобс бурмоче щось середнє між прокляттям і гарчанням, потім розвертається і тікає, не прощаючись.


«Йди за мною, Крейне», - неохоче каже Коваль. Я проведу вас навколо компресора та резервуарів для зберігання рідкого кисню.


Два мої гіди одягають рукавички та каски і починають підніматися сходами, що ведуть до компресора. Я підтримую їх, питаючи:


- Хіба я не маю такого костюма, як у вас?


«Нема потреби», - відповідає Коваль, не оглядаючись. Але якби вас запросили сюди працювати, ми зажадали б цього.


"Дуже добре", - тихо сказав я.


І я йду її стопами металевим подіумом.


- Ось компресор, - продовжує вона. Він забирає кисень та азот із атмосфери. Потім ми їх розріджуємо та поділяємо. Це простий процес перегонки. Зберігаємо рідкий кисень. Азот використовується для низки досліджень. Ми доставляємо його на інший кінець бази через ці великі баки, які ви бачите там.


Враховуючи плівку інею, що покриває шланги компресора, питаю:


– А там холодно?


- Дуже холодно, - відповідає моя гарненька вчителька. Рідкий кисень кипить за температури близько мінус 183°, азот близько мінус 196°. Саме цю різницю температур ми використовуємо для проведення фракціонування. Спочатку ми доводимо рідкий кисень до температури кипіння, а потім виводимо азот вгору по спіральній трубці, що оточує цю велику трубу. Потім кисень проходить через трубу, яка діє як ванна, що охолоджує. Таким чином, у тій же операції ми відокремлюємо кисень від азоту та охолоджуємо


потім знову випускаємо рідкий кисень. Розумієте, це по-дитячому.


По-дитячому, як вона каже. Я заворожено слухаю його. Це нагадує мені міс Смітсон, симпатичну світловолосу вчительку, яка викладала фізику в коледжі і дала багато ідей мені та моїм друзям. Треба сказати, що саме з фізичного боку це було дещо там поставлено. Найбільшою справою було вивчення пальника Бунзена. Коли все було гаразд, ми піднімали пальці і звали міс Смітсон. Вона приходила, нахилялася над пальником Бунзена та займалася усуненням пошкоджень. Тим часом друзі по сусідству юрмилися навколо неї, вдаючи, що захоплені ходом операцій. Насправді, що їх схвилювало, то це декольте вчительки, яке безсоромно показало нам щедрі груди. Щоразу, коли студент досягав успіху, ті, кому сподобалося дійство, збиралися разом, щоб купити йому пакетик попкорну. Відмінно було вивести пальник Бунзена з ладу, бо чим довше вчитель нахилявся, тим довше тривала вистава і тим більше був мішок із попкорном. Ох! Міс Смітсон… Не думаю, що скоро забуду її! Це був добрий час, що ...


Але я відволікся. Що зі мною відбувається раптово. Я дивлюся на Харрієт Смітсон... еэе, на Гаррієт Ковальчовскі. За екраном його гігієнічного телефону я бачу його ясні очі, прикуті до мене. У мене таке враження, що вона дивилася на мене кілька секунд. Здається, вона запитує, чи трапилося зі мною щось, чи я дурний від природи.


- Слідуй за мною ? - Запитує вона, як тільки бачить, що я повернувся до реальності.


«Але я тільки роблю це», - відповідаю я голосом, що злегка запинається.


Я обертаюсь. Кемпбелл позаду мене. Його величезні долоні в рукавичках бовтаються на кінцях його рук, що звисають. Мабуть, у нього не тільки обличчя неандертальця, а й його хода.


Я намагаюся виявити інтерес, поставивши запитання.


– Для чого використовується рідкий кисень?


Цього разу вона дивиться на мене прямо, наче я останній придурок. І вона мені відповідає відповідним тоном:


– Це окислювач.


Побачивши на моїх очах, що я все ще не розумію, вона уточнює:


- Кисень необхідний для спалювання гасу. Без цього жоден із них не вийшов би із земної атмосфери. Таким чином ракети пересуваються. Ви розумієте ?


Я мовчки киваю, але проклинаю себе за те, що не послухав уроків міс Смітсон. Щоб подумати, я дістаю свій блокнот і натхненно малюю там кілька графіті. Я користуюсь можливістю, щоб трохи подумати про це та зробити висновок, що будь-який член команди Коваль міг закласти бомбу в ракету. Проблема у тому, хто.


Тоді я згадую, що сказав мені Хоук про витік інформації з мису Канаверал. Я підтягую окуляри до кінчика носа, піднімаю очі на їхній роговий бастіон і дивлюся на вчену міс Ковальчовськи.


- Яку частину робочого часу ви присвячуєте роботі? Я маю на увазі щодо вашого робочого часу?


– Я проводжу тут майже весь свій робочий час, – розповідає вона. Мені подобається спілкуватися зі своїми чоловіками. І тоді це дуже інформативно. Теорія у час. Щодо документів, Макс люб'язний вивчати їх якнайбільше.


Ох! Чи має він сутність людини-мавпи…? Це мене вражає. Хоча... вони обоє можуть зіграти в «Красуню і чудовисько». Такі речі існують у реальному житті. Слово. Я, котрий багато подорожую, бачив багато таких пар. Ви не повірете? Так що вийдіть на вулицю, замість того, щоб проводити час, сидячи в тапочках, за читанням трилерів або переглядом фотографій Play Boy, поки ви чекаєте, поки тушковане м'ясо закипить.


Я повертаюся до гомініду і своїм гарним офіційним голосом питаю:


- А ви, містере Кемпбелл, які ваші конкретні обов'язки?


Він знизує плечима, спокійно похитуючи передніми кінцівками.


- О, - каже, - я на службі у міс Ковальчовські. Я виконую завдання, які вона мені дає. Цього тижня, наприклад, у мене було багато роботи, але минулого місяця мене сварили за повільність.


– А! Я розумію…


- Отже, минулого місяця я проводив час, гуляючи між Батнефом і Центрадом, здебільшого несучи з собою папери.


Я обережно надуваю губи і питаю:


- Що таке Батнеф та Центрад?


- Ой! Вибачте! повторює вцілілий з палеоліту. Я забув, що ти не з дому. Le Batneuf – це будинок 9, де ми і знаходимося. А Centrad ...


- це адміністративний центр, якщо я правильно зрозумів.


- Цілком вірно, - підтверджує він.


Я не можу точно сказати чому, але він не здається мені таким тупим, як йому хотілося б виглядати. Цей хлопець не вселяє мені жодної довіри і мені потрібна додаткова інформація:


- А чи є у вас роль у питаннях безпеки?


- Ні ні. Я з'єдную шланги, і пані Ковальчовськи все перевіряє, перш ніж дати зелене світло.


- Ви маєте на увазі, що це ви тягнете труби до ракети-носія і лежите під ними, щоб закріпити їх?


- Ага, це я діляю, - категорично киває він. Хтось має це робити, правда?


- Звичайно звичайно…


Я повертаюся до Коваль, щоб поставити йому додаткове питання, коли гучномовець бубонить, а потім вивергає нові вказівки:


- зустріч особового складу паливного дивізіону, особового складу паливного дивізіону на БАФ. Повторюю: загальні збори до БАФ персоналу паливного дивізіону.


Ще раз прошу пояснень:


- БАФ?


«Ця будівля складання ракет, – повідомляє мені люб'язна Коваль. Вони щойно розпочали роботу над новим двигуном. Вибачте, нам треба йти. Але будьте як удома, містере Крейн. Дивіться все що хочете. У мене для вас лише одна рекомендація: нічого не чіпайте і, найголовніше, ніяких речовин або труб, які можуть виділяти дим. Ви миттєво заморозили б пальці.


Потім вона повертається до антропопітеку і додає:


- Давай, Максе, йди за мною. Поспішай.


Одягнені в срібні комбінезони, дві дивні істоти звідкись ще спускаються металевими сходами. Я дивлюся на компресори. Подібні монстри залишають будинок і прямують у бік БАФ. В принципі мене це не засмучує. Я збираюся дозволити собі невеликий приємний візит без необхідності грати докучливого державного службовця.


І я розпочинаю прогулянку. Трохи далі я бачу трубку, яка використовується для живлення ракет. Я підходжу подивитись, як це робиться. Висяча, як шкарпетка, на третьому поверсі будівельних лісів, ця штука висить над резервуаром просто неба, де рідкий кисень міхуриться вгору і вниз. Думаю, саме так вони роблять дренаж труб.


Бррр! Тут стає холодно. Навіть на такій висоті перила трапа промерзають. Шкода, що не позичив рукавички. Я також починаю мерзнути. Я швидко оглядаю кінець насадки на трубочку. Начебто все нормально.


Більш прямий метод часто виявляється найкращим. По суті, диверсанту достатньо було піднести до ракети термітну бомбу і прикріпити її до бака за допомогою присоски, а краще за допомогою магнітної системи. Вам навіть не треба ховатися. Якщо це був хтось відомий, будь-хто, хто його бачив, напевно, подумав, що це було частиною процесу наповнення резервуара.


Я спираюсь на поруччя і починаю думати, як тільки можу. Раптом посеред «ляп!» буп! sprotchl! «Киплячий кисень, за спиною я чую металеве клацання металевого предмета по металевому подіуму. Коротше, це щось на зразок «брязкання».


Я обертаюся і бачу істоту, що наближається до мене, в сірому металевому комбінезоні. Я мигцем бачу смертоносне сяйво металевого погляду за козирком металевого шолома… Е, ні, помилка, він зроблений із пластику. Вибачте, це емоція.


Той, хто за ним ховається, не має проблем із збереженням анонімності. Дар подвійного зору не входить до моїх незліченних талантів. На жаль. Я ніколи не впізнаю імені чи обличчя мого вбивці.


Дві потужні руки в рукавичках буквально хапають мене за шкіру сідниць та


кидає в кисневий бак із мінус 183°.....


РОЗДІЛ IV.


Ви можете подумати, що все зупиняється у такі моменти. Що, оскільки ви збираєтеся перестати жити через кілька миттєвостей, світ може зникнути в ніщо, про яке ви не дбаєте, як ваша перша гумова соска. Ну немає.


Коли я кружляю, як з високо стрибає пірнальник, до крижаної рідини, яка поглине мене, я підсвідомо запитую, чи миттєво я замерзну і розлетуся на тисячу шматочків, чи різниця температур викличе вибух, який зруйнує мене. Якби я знав, я спитав би Коваль. Вона має знати все.


Підсвідомо я теж простягаю руки, щоб спробувати щось ухопитися. Це правильно. Я відчуваю страшенно холодний дотик під своїми бідними пальцями. Труба! Я хапаю її. Шалений біль розриває мої руки. Вона все ще повністю заморожена. Це дуже боляче, але я думаю, що це краще, ніж бризки, які чекають на мене внизу, якщо я її відпущу. Раптом мене трясе величезним потоком страху, який дає мені сили обійняти цю велику, кільчасту, холодну змію. Я починаю підніматися.


Розмахуючи ногами вгору, як стрибун із жердиною, я вхоплююсь за нижній рівень металевого подіуму між ніг. Уф! Це було лише мінус один. Мої онімілі руки збиралися відпустити слухавку. Через кілька секунд на подіумі я помічаю срібний комбінезон, що спускається сходами. Хто б він не був, той, хто хотів кинути мене в цей чан, думає, що йому це вдалося, і тікає.


Ось і все, мої руки відпустили. Я падаю, моя голова знаходиться за кілька дюймів від рідкого кисню. Миттєво волосся у мене стає дибки, як у їжачка, і покривається нальотом інею.


Під пахвами тече піт, а на шиї та обличчі утворюються маленькі крижані перлини. Я відчуваю, як холодні потоки кружляють довкола мене, заморожуючи мої легені. Я на відстані одного пальця від паніки. Але я знаю, що паніка – це смерть.


Заспокоююсь із великим зусиллям. Маленькі болючі точки колють пальці, як голки. Це хороший знак. Рух крові відновлюється. Проблема у тому, як довго мої ноги зможуть мене підтримувати. Судома, ймовірно, настане швидко за такої полярної температури. Я затискаю руки під пахвами і стискаю щосили, щоб зігріти їх.


Мої ноги швидко втомлюються. Я починаю відчувати болісний біль у ликах та стегнах. На щастя, моя увага завжди була зосереджена на підвищенні швидкості. Я концентруюсь на кілька секунд і, без сумніву, роблю найкрасивіший стрибок у своїй кар'єрі. Ось і все, мої пальці все ще не дуже бадьорі, але зачепилися за край подіуму. Смішно, як спекотно і холодно, ці два закляті ворога, нарешті, так близько. Я відчуваю, що кладу руки на вугільну плиту. Знову солідний поштовх, і я вилазю на подіум. Я в безпеці ! Я падаю на живіт і залишаюся там кілька хвилин, щоб прийти до тями.


Як тільки я маю сили, я виходжу з крижаної атмосфери над баком і йду до задньої частини компресора. Там я швидко розігріваюся, притискаючись до вентиляційних ґрат.


Ви коли-небудь помічали, як узимку на ґратах метро сплять волоцюги? Що ж, повірте мені, вони мають запатентувати свою систему. Справді ефективно. За менший час, ніж треба сказати, я відчуваю, як моє тіло повертається до нормальної температури. Я навіть потію. Я відчуваю себе. Ні, нічого не пошкоджено. Тим не менш, я не думаю, що мені довелося б довго залишатися поряд із цим небезпечним чаном.


Я обтрушуюсь. Складка на моїх штанах не виглядає так, начебто від надто сильного болю. З іншого боку, мені потрібно її переробити. Моє волосся відверто не свіже, а одяг вологий. Але на сонці вона має сохнути не надто довго.


*


* *


- Містере Самуельсон, дозвольте мені поговорити з Томом Квінсбері.


– Добре, але ненадовго. По-перше, йому ще доведеться попрацювати перед запуском. Тоді мені здається, що його душевний спокій дуже важливий. Він має почуватися абсолютно впевнено, інакше ...


Він вказує на трейлер із кондиціонером, у якому астронавти чекають, поки їх проводять на стартовий майданчик. Я піднімаюсь на кілька сходинок і входжу до свого роду шлюзу. Мені дають товсті тканинні чоботи, щоб одягнути туфлі.


Потім одягають у стерильний халат і надягають білу шапочку, як хірурга, готового увійти в операційну.


Коли я правильно одягнений, я виходжу зі шлюзу і штовхаю двері, які відкривають доступ до кузова причепа. Легкий вітерець пестить моє обличчя. Безперечно, вони підтримують надлишковий тиск, щоб виштовхувати пил із повітря.


Троє на космонавтів чекають, уже одягнені в костюми. Таблички з іменами цих джентльменів дозволяють мені впізнати Тома Квінсбері, Джорджа Ватта та Роба Едвардса. Квінсбері - найстаріший на мисі Канаверал, він командир шатла. Двоє інших - новачки, це їхній перший справжній політ, який вони збираються здійснити. Фактично, тільки один піде з Квінсбері. Інший замінюватиме його у разі невдачі, як у футболі.


«Так що, схоже, тут шпигунить OSHA», - каже Квінсбері з широкою посмішкою, що сміється.


«Ви знаєте, що трапилося з Колумбією, – сказав я. Мене надіслали з Вашингтона, щоб цього разу цього не повторилося.


– Переконаний, що не повториться, – переконано запевняє командир.


- Здається, ти впевнений у собі, але, на мій погляд, цього мало. Є кілька проблемних моментів, особливо з двигунів.


Квінсбері виглядає задумливим.


- Очевидно, - каже він, - двигун шатла абсолютно нової конструкції. Але я…


Я відрізав:


- Я говорю не про двигун шатла, а про двигун ракети носія. Я думаю про вибух на останньому запуску.


Він виглядає спантеличеним.


- Ні, - нарешті сказав він. Ракета гаразд. Звичайно, ніколи не можна бути повністю впевненим, що нічого не станеться. Людська помилка, фатальність, називайте, як хочете. Але незважаючи на всі випробування, які вони пройшли, ракетні двигуни довели свою цінність.


Негативно хитаю головою:


– Рідкий кисень слід розглядати як небезпечний продукт.


- Звісно. Все, що може спричинити вибух, потенційно небезпечне. Але Коваль повністю довіряю. Якщо я не був би впевнений у ній, у кому я міг би бути впевнений? У своїй частині вона найкраща у світі.


– Не сумніваюся у професіоналізмі міс Ковальчовські. Але цього замало усунення всіх форм ризику. Ви справді впевнені, що хочете довірити їй своє життя?


Великий хлопчик, складений як атлет, довго дивиться на мене. Я бачу на його очах, що в нього сильне бажання сміятися.


- Ну нарешті то ! - Відповідає він, як тільки знову набуває серйозності. Я довіряю своє життя мільйону людей, які набагато менш кваліфіковані, ніж воно, від тих, хто виробляє матеріали, до тих, хто їх збирає та збирає, сталеливарників, збирачів, зварювальників, заклепочників та інших. Моє життя також залежить від кожного пристрою, кожного реле, кожного електричного дроту, яким обладнано шатл та його ракета-носій.


- Це не те, що я мав на увазі.


- Для мене це те, про що йдеться. І з усіх, хто бере участь у цьому довгому ланцюжку, жоден не наближається до щиколотки Коваль.


- А крім Коваль, як ви кажете, кого ви зустрічаєте серед персоналу, який відповідає за заправку цистерн? Еее... Я ставлю вам це питання з особистої цікавості. Я вперше ступив на стартовий майданчик космічного корабля.


Квінсбері видає легкий смішок, потім повертається до свого другого пілота, ніби говорячи: «Ви бачите, що я вам сказав. Третій чоловік, який замінює його, підводиться, підходить до вікна і дивиться на поле.


«Я намагаюся зустріти якнайбільше людей», - пояснює мені Квінсбері. По-перше, це надає мені впевненості, лестить моєму нарцисизму. По-друге, кожен почувається частиною команди. Це важливо. Майже кожен землі хотів би піти зі мною. Вони захоплюються мною, це правда, але вони також мені заздрять, іноді навіть трохи ненавидять. Я зірка і це багатогранна роль.


Ось, ось… Але це правда! як сказала б інша зірка. Не такий і дурний, цей хлопець! Я не думав про цей аспект питання. І, можливо, це принесе воду на мій млин.


Квінсбері мовчить. Він схрещує ноги і кладе слухавку собі на коліно.


Має трохи задумливий вигляд. Я його трохи подразнив:


- Так?


«Тепер, коли ви ставите мені це питання, – сказав він, – це кумедно, але я пам'ятаю, як десь раніше бачив одного із членів команди Коваль. Раніше мене це ніколи не дивувало, але тепер я певен. Я вже зустрічався з ним кілька разів. Я не можу сказати де, я так багато тинявся і тут і там... Одне можна сказати напевно, це було не в звичайному місці.


- Або ж ?


- Я не пам'ятаю.


-Хто він тоді?


- Маусе. Він нагадує горилу. Я не став би говорити, що його пальці тягнуться до землі, коли він іде, але майже.


Можливо, Макс Кемпбелл. У будь-якому разі опис йому цілком підійшов би. І я цього й чекав.


– Проте технічні агенти не стежать за реалізацією проекту від А до Я. Можливо, ви зустрічали його на одному із заводів, де встановлюються двигуни.


– Неможливо, я ніколи не був там. Це безглуздо, але мені здається, що я познайомився з ним на наукових конференціях. Ні-ні, мабуть, я помиляюся. Окрім Коваль ніхто на них не ходить.


"Всього дві години до запуску", - виплюнув всюдисущий оратор. "


Через кілька секунд стіни починають трястись. Дизельні двигуни тільки-но завелися, вони готові відвезти великий трейлер на стартовий майданчик.


"Можливо, буде краще, якщо я залишу тебе", - сказав я.


"Я йду з тобою", - сказав Едвардс, підключивши переносний кондиціонер.


- Та правда чому?


– Я на заміні. У разі невдачі. Але глянь на них замість мене. Вони лякаються, що це майже сором! Але ви нічого не втрачаєте, чекаючи на хлопці. Скоро я тобі звідти показую носа!


"Так, Роб, так, настане і твоя черга", - сміється Квінсбері, незручно поклавши на плече свого молодого колеги велику руку в рукавичці. Але на той час у нас з Джорджем буде час надіслати вам листівку.


- Припини знущатися, Томе. Ви починаєте мене злити! І, якщо так продовжуватиметься, я дійсно заміню вас. Через перелом кісток у носі.


Два астронавти розреготалися, коли я виходжу з нещасним Едвардсом під земне сонце мису Канаверал. Пліч-о-пліч ми спостерігаємо, як трейлер від'їжджає до гігантської ракети-носія, оповитої туманними звивинами: білі пари рідкого кисню, які випаровуються, коли вона вмикається в розетку. Цікаво, чим закінчиться цей пуск, я сподіваюся, що врешті-решт Едвардс не подякує своїй щасливій зірці за те, що вона втримала його на землі.


*


* *


Я відкриваю портфель та керую кнопками мініатюрного комунікаційного центру, захованого у подвійному дні.


- Привіт, AX. Тут N3. Спершу дай мені Яструба. Мені потрібна термінова інформація.


Через кілька хвилин чути грубий голос боса:


- Яструб, я слухаю.


- Доброго дня. Я хотів би знати все, що у вас є про кандидатів Макс Кемпбелл та Харрієт Ковальчовскі.


- Це вони?


- Напевно, один із двох. Я особливо підозрюю Кемпбелла. Але мені все ж таки хотілося б знати, на яких наукових конференціях нещодавно була присутня Ковальчовскі і на яких також був присутній астронавт Том Квінсбері.


Відповідь падає за кілька секунд.


– Є.


Мене завжди вражав обсяг та характер інформації, що зберігається у комп'ютерах AX. Я питаю :


- Те саме для Макса Кемпбелла?


Відповідь ще швидша.


- Нуль, N3. Макс Кемпбелл не ходить на наукові конференції, це його відділ. Він був на кількох семінарах з палива, от і все.


- Дуже добре. Я хотів би отримати повну картину.


– Я дивився, – відповідає Хоук. Знаєш, це дуже цікаво. Ви вмикали термокопіювальний апарат?


- Зроблено.


Я закриваю кришку портфеля. Зсередини здіймається шум, який може почути будь-хто. Але я ретельно вибрав своє місце розташування.


Як тільки шум вщухає, я знову відкриваю кришку і витягую ще вологу копію файлу Кемпбелла. Дивлюся і, як задумав начальник, нічого цікавого не можу знайти. Але це не змінює мої відчуття. я впевнений, що цей парафіянин не є католиком.


Ви скажете мені, що ця релігія не мала великої популярності близько 12000 або 13000 років до нашої ери. Я вам скажу, що це нічого не змінює. Він не вселяє мені довіри, ні!


Трохи зневірившись, я перечитав його програму, і мене вразила одна деталь. Чудова. Там нічого немає, нічого примітного у житті цього хлопця немає. Для мене цього немає. Смердить фальсифікацією.


Я переписую управління диявольським скрабулятором-бігофоном і питаю Старика:


- Тепер мені потрібний список усіх конференцій, на яких був присутній Том Квінсбері, і особливо тих, на яких були радянські делегати.


Знову починається муркотіння. Це триває, це триває. Список буде довгим. Він, мабуть, багато відвідував конференцій.


Щоб скоротити час, Хоук повідомляє мені:


- Практично кожна конференція з космонавтики, яку відвідував Квінсбері за останні три роки, рясніла Радами.


Ось і все, список начебто повний. Я дістаю його, трохи струшую, щоб він висох, і запускаю presto. На перший погляд не можу вигадати нічого дивного. У всякому разі, нічого, що дозволило б мені встановити, що шимпанзе, з яким зіткнувся Квінсбері, насправді є Максом Кемпбеллом.


На даний момент переворот з конференціями здається глухим кутом.


Оскільки я не дуже ввічливий, коли злюся, я випалюю кілька солоних прокльонів.


- Вибачте? - каже Хоук.


Я вже забув.


- Еее нічого. До побачення, сер. Я зв'яжуся з вами, як тільки щось почую.


- Добре, N3, чекаю звісток від вас...


Я дивлюсь на ліси. Сріблясті фігури готуються до спуску на стартовий майданчик, щоб дати ракетним бакам останній ковток рідкого кисню.


Престо, я переглядаю свої папери, закриваю валізку з люб'язностями боса, кладу його і кидаюся до них. Почувши мій дзвінок, один із них обертається. У своєму розпалі я знаю, що це Коваль. Здається, вона не зраділа, побачивши, як я виходжу.


Як тільки я підходжу до неї, вона мені каже:


- Що тобі потрібно, Крейне?


Його голос приглушений її спорядженням і двигуном щойно заведеної вантажівки.


- Хочу уважно спостерігати за останніми операціями із заправки цистерн.


Я чую, як вона бурчить щось неввічливе, що мене дивує з її боку, а потім вона каже мені:


- Послухайте, містере Крейне, я не хочу грати з вами в кішки-мишки. Так що знайте, що якщо я приймаю вас до своєї команди, це тому, що я змушена це зробити.


Що я можу іноді бути дурним ... Я не можу не думати зі сміхом, що OSHA - це я, і що якщо, чорт забирай, вона була готова пограти зі мною ...


- Макс! – кричить Коваль. Дайте цьому шкідникові спорядження. До того ж, я не хочу чути скарги його агентства, якщо з ним трапиться дурна аварія.


Я застрибую у вантажівку і через п'ять секунд одягаю костюм. Звичайно, одяг, що обтягує, більше підходить для того, щоб підкреслити вражаючі рельєфи і вузлики моєї анатомії, але, що мене підводить, я не менше люблю одягатися як водолаз. Моє сидіння над балоном з рідким киснем мене досить обпекло. Звісно, так би мовити.


Ти готовий.


- Я готовий, - говорю.


- Навіщо ти йдеш? - сварливо запитує Кемпбелл.


- Просто щоб спостерігати, - кажу я.


І я спостерігаю за ним через пластиковий козирок. Чим більше я дивлюся, тим менше довіри він мені вселяє. Під час заправки мені вдається залишатися поряд із ним. Двічі він намагається відштовхнути мене убік, прикріплюючи з'єднувач шланга до трубки подачі рідкого кисню. Двічі я просто йшов з його шляху, не зводячи з нього очей. Я ставлю на нього свої гроші, бачу це. Якщо це Коваль-саботажник, він може зараз облажатись, і я цього не помічу. Але я не можу дивитися всюди, і в тих небагатьох доказах, які я маю, швидше винен Кемпбелл.


У міру просування роботи він стає все більш нервовим, майже незграбним у своїх рухах. Напруга наростає до краю терпимого. Він ось-ось вибухне, коли Коваль кричить:


– Готово! Всім у вантажівку! Готово!


Кемпбелл відкручує шланг, закриває клапан на бічній стінці ракети і починає спускатися сходами баштових сходів.


Я незграбний, мені заважає мій величезний одяг.


Коли ми повертаємось у вантажівку, я чую, як усередині ракети потужні насоси починають виконувати свої стомлюючі функції. Корабель готовий до зльоту менш як за годину.


Я відчуваю, що зробив усе, щоб Макс Кемпбелл не заклав ще одну термітну бомбу. Він, як і раніше, має бути саботажником.


Що, як це був не він? Бррр! Я здригаюся в комбінезоні. З цього вийде другий шатл-капут.


Коваль знімає шолом.


- Отже, Крейне, - посміхається вона, ти щасливий? Ви думаєте, що надивилися?


- Зі мною все в порядку. І я повинен визнати, що ваша команда заслуговує на медаль. Ви суворо дотримуєтеся правил техніки безпеки.


– А! Все так само! - саркастично каже вона. Перші добрі новини дня.


Я здійснюю екскурсію по команді постачання. Усі зняли одяг. Але… але… Кемпбелл зник!


- Де Кемпбелл?


Зайнята виходом із комбінезону, Коваль знизує плечима, показуючи мені спочатку, що вона не знає, а потім, що їй байдуже.


- Але зрештою! Де може бути?


Заінтригований моєю наполегливістю Коваль піднімає погляд. Її великі напівпрозорі очі трохи морщаться. Вона дивно дивиться на мене. Згоряючи, я забув про свою роль інспектора OSHA. Я поставив своє запитання тоном, який більше схожий на тон кадрового прапорщика. І я відчуваю, що це підозріло, як сказав би мій вітчим. Котрий ? ви спитаєте мене. Але скажу, це не ваша справа!


У будь-якому випадку є надзвичайна ситуація. А потім, повторюю своє прохання ще сухішим тоном.


- Але я не знаю, містере Крейн, - тихо й напружено відповіла молода жінка.


- Подумайте, чорт забирай! Це важливо.


У мене в голові крутиться турбіна на 6500 об/хв і незабаром вона увійде до червоної зони. Якщо я прямо думаю про людину-мавпу, я повинен зупинити його прямо зараз. Я гадки не маю, де він може бути, і не зможу вгадати самостійно. Мораль, мені доведеться передати свою справу Росу Джейкобсу. Він, мабуть, не зрадіє, дізнавшись, що АХ намагається виконувати його роботу, але я не маю вибору. Крім бомби є ще один простий спосіб пошкодити ракету.


- Так? Є ідея?


«Я…» - заїкається Коваль, він якось сказав мені, що любить піти і посидіти на пагорбі неподалік, щоб спостерігати за запусками в бінокль. Я завжди знаходив це трохи смішним, оскільки нам дозволяють входити до сховища. Завдяки телевізійному зображенню високої чіткості ви бачите те саме. Але Макс вважає за краще спостерігати просто неба ...


– Де цей пагорб?


- Але хто ти? - різко питає вона. Вже точно не інспектор з техніки безпеки!


- Запитую, де цей пагорб!


Схоже, їй це не подобається, але вона має бачити у моїх очах, що я відчайдушно намагаюся отримати свою інформацію. Нарешті вона здалася, явно налякана.


- Він... он там, - заїкається вона, простягаючи тремтячий палець. А… вісім кікі… приблизно вісім кілометрів.


– Вісім кілометрів… – спантеличено кажу.


Це занадто далеко навіть для гарного стрільця та будь-якої рушниці. Я наполягаю :


- Ви не знаєте, куди він міг піти, та ближче? Скажімо, кілометр, півтора кілометри.


– Це дуже близько. Нікому не дозволяється стояти на такій відстані поза бетонним укриттям. Це надто небезпечно. Якщо, можливо ...


- Так? Де?


- Скраббі Нолл, - нарешті сказала вона. Але що, чорт забирай, відбувається? Якщо щось трапиться з ракетою, цей пагорб буде серйозно зачеплений. Як ви вважаєте, Макс може бути там? Я б не хотіла, щоб він був поранений чи спалений. Це один із моїх найкращих працівників.


Щодо впевненості, ми побачимо це в інший раз. Я вже вирішив, що робити. Зрештою, Макса Кемпбелла там може і не бути… Але тримаю парі навпаки.


Оскільки моє спостереження не дозволило йому закласти бомбу, він спробує ще щось, і найкращий спосіб - це потужна снайперська гвинтівка. Очевидно, півтора кілометри – це багато. Але, якщо він добрий стрілець, він може це зробити. Крім того, від нього не потрібно бути точним. Дірка будь-де підійде. Витік зробить інше.


Я застрибую у фургон і їду на приголомшені очі Коваль та всієї її команди. Скільки часу їм знадобиться, щоб зателефонувати Джейкобсу і повідомити його про це? Думаю, небагато.


Перед від'їздом я подивився на карту всієї області мису Канаверал і вклав якнайбільше деталей у вбудований комп'ютер. Якщо я правильно пам'ятаю, згаданий Коваль пагорб повинен бути праворуч від мене, наприкінці невеликої ґрунтової дороги. Я тисну на газ, сподіваючись, що в цьому немає вини ні підозрюваного, ні керівництва. Уся територія вкрита піщаними дюнами та невеликими пагорбами. Рослинність складається в основному з тамариску та кількох кипарисів. Я знаю, що праворуч і ліворуч є болотисті ділянки, і намагаюсь залишатися посередині вузької дороги.


Всі ці маленькі шишечки настільки схожі, що здаються однаковими. Щодо мене, то я на межі кризи депресії. Це гірше, ніж шукати голку у копиці сіна. Слово честі, Богу, мабуть, не вистачало натхнення того дня, коли він створив такий краєвид!


І паф! mea culpa, mea maxima culpa. Обіцяю, я присягаюся, що більше ніколи не говоритиму про нього поганого. Просто коли я його проклинаю, тут він дає мені страшенно сильну підтримку. Спалах світла змусив мене моргнути. Відображення сонця на срібний гудзик. Або… на гвинтівці.


По-перше, це тріумфування і майже відразу паніка. Зліт зараз відбудеться за кілька хвилин. А Кемпбелл, якщо це він, мав достатньо часу, щоб упіймати ракету в полі зору.


Я натиснув на гальмо. Фургон майже крутиться. Не встигла він зупинитися, як я виходжу, грюкнувши дверима.


Через вібрації перегрітого повітря я маю тільки плаваючий вид на сцену, але він досить зрозумілий, щоб я бачив небезпеку.


Це не звичайна рушниця, а надпотужна, Marlin 444, чудово здатна пробити танк навіть на такій відстані. Для більшої безпеки та точності його вклинили у стіну з мішків із піском.


Хлопець, котрий старанно цілиться, навіть не чує, як я підходжу. Я стріляю з пістолета. Куля діаметром 9 мм врізається в сідницю.


Вітання ! Вітання ! Хто найкращий, а! Це Нік Картер, головний убивця N3.


Я кричу:


- Руки вгору, любий!


Баум! Постріл гуркотить над болотистими землями. Під дією віддачі ствол гвинтівки підскакує у повітря, а потім падає назад між мішками з піском.


Чорт забирай! Я тішився надто рано. І вистрілив трохи пізно. Я впевнений, що в межах однієї тисячної секунди я був гаразд. Є на що кричати.


Диверсант відкотився убік якраз вчасно, щоб ухилитися від моєї першої кулі. Моя друга куля змушує пісок відлітати. Хлопець уже скотився зі схилу. Я більше його не бачу.


Я вагаюся на мить. Зрештою, я вирішую звернутися до інформації з перших вуст. Я забираюся на дах фургона і дістаю бінокль. Тож з першого погляду я не можу сказати, чи пошкодила бак куля гвинтівки. Я майже нічого не бачу через звичайну пару рідкого кисню, яка огортає дим густими морозними вихорами. Як божевільний, я проходжу через двигуни дюйм за дюймом. Мабуть поломки немає. Але, щиро кажучи, я ні в чому не можу розібратися.


Другий етап операції: наздогнати диверсанта.


Я відпускаю бінокль і стрибаю на землю. Звичайно, мій противник втік. Від нього на піску залишилося лише кілька дуже розпливчастих слідів.


Люгер Вільгельміна в руці, очі прикуті до землі, я йду його слідом.


РОЗДІЛ V


Тихо, як кішка, я кидаюся в мішанину кущів, що оздоблюють дорогу. Треба сказати, що там на злітному майданчику запрацювали двигуни. Їх гарчання заглушає всі звуки, які я міг видати. Хвилин через п'ять, перед запуском, їхній рев стане зовсім приголомшливим.


Спочатку мені потрібно знайти Кемпбелла. Шум теж грає на його користь. Мало того, що запуск буде неможливим, я можу нічого не чути протягом певного часу.


Раптом шосте почуття, якому я завдячую своїм бадьорим професійним успіхом, попереджає мене про те, що щось відбувається. Швидко, пірнаю вниз.


Від сильного удару звуку мої барабанні перетинки вібрують як шкіра на великому барабані, а куля, зроблена для того, щоб проткнути слона, проходить в межах товщини мого волосся.


Боже! Це робить мене дуже кумедним. Я ніби відчуваю рух повітря. А з такими кулями вам не потрібно точно цілитися. Шоку від удару практично будь-де вашого тіла достатньо, щоб позбавити вас життя.


У мене було пекельне везіння, і я це знаю. Наступного разу пітекантроп вдасться не прогавити свою мету. Крім того, я подбаю про те, щоб не дати йому цей шанс. Неможливо вгадати, як він відреагує. Морально, я збираюся імпровізувати, використовуючи техніку, яка була успішною у минулому. Замість того, щоб йти вперед, я розвертаюсь і повертаюся туди, звідки прийшов. Зазвичай йому доводиться чекати на іншому кінці дюни. Повільно, дуже повільно я повертаюся своїми слідами, намагаючись визначити місцезнаходження.


Там, на трасі, ревуть двигуни. Передстартовий етап має добігти кінця.


Раптом я здригаюся. Заревів двигун фургона. Ублюдок. Поки я повз сюди, насолоджуючись соковитими пісками мису Канаверал, він пішов іншим шляхом. І, крім того, він забрав мій фургон!


Я на повному газі дістаюся вершини пагорба. Я бачу, як фургон повертається. Я лежу на животі, беру Вільгельміну обома руками і обережно цілуюсь. Я стріляю один, два, три рази.


Ура! Один із моїх снарядів пробив шину. Я вистрілюю вчетверте в бензобак - шшшш, машина зникає в стовпі полум'я. Але він швидкий, велика мавпа, він бачив наближення удару. Він пірнає на лаву, відчиняє двері і перекочується на землю, перш ніж я встигаю змінити становище, щоб підняти його на виході. Я роблю ще три постріли. Закінчуються патрони я витягаю порожню крамницю Вільгельміни та вставляю новий.


На цей раз моя черга грати у хованки. Скориставшись димом, яким фургон, що горить, закриває мене від цієї шалено потужної зброї, я спокійно просуюся до високої точки, звідки, я думаю, я зможу побачити свою гру.


Переміг.


Хлопець повзе по дюні, міцно тримаючи гвинтівку обома руками. Щоразу він чекає, поки я повторю щойно використаний трюк. Почекай, любий. Ретельно прицілююсь у Кемпбелла і натискаю на курок.


Клацніть. Осічка. Ймовірно до механізму потрапив пісок


Я знаю, що очищення займе не більше кількох секунд. Тільки цих кількох секунд, я не маю.


Як тільки третій снаряд Кемпбелла пролітає над головою, я пірнаю вперед. Навіть не подумавши про це, я суто рефлекторно засунув Вільгельміну в кишеню і одним рухом руки змусив Х'юго вистрибнути на долоню моєї правої руки.


Я падаю на опонента. Відвернувши стовбур гвинтівки, я встромляю стилет йому в ребра. Стійкий пристрій відхиляє гостре лезо. Він усе зрозумів, койот. Він носить бронежилет під комбінезоном.


Я не маю часу цілитися в горло. Рука горили стискає моє зап'ястя і різко скручує. Досі погано збалансований, після стрибка я катаюся землею. Хьюго виконує кілька піруетів у повітрі, потім перевертається рукояткою на м'якому піску.


Я швидко встаю.


- Отже, Кемпбелл, - говорю я. Ти програв. Можливо, тобі краще відмовитись від цього прямо зараз.


- Кемпбелл? - Відповів інший, попереджаючи себе з досконалістю майстра рукопашного бою. Я такий же Кемпбелл, як і ти, Крейне, мій дорогий Картер.


Там він закриває ріг. Коли я повертаюся разом із ним, готовий відповісти на першу атаку, я уважно за ним спостерігаю. Невеликі шрами навколо очей та вух говорять мені, що цій людині зробили операцію на обличчі. Навіть під час акуратної роботи шрами ніколи не зникають повністю. Я дещо знаю про це. Мене також кілька разів виправляли.


Але внизу - незмінні кістки, морда орангутангу, хитрий блиск у глибоких сірих очах. Ось і все, я це дізнався.


- Молодець, полковнику Мізанову!


– А! Все так само ! вигукує він. Великий N3 нарешті впізнав мені!


– Ага, ну, полковник Григорій Мізанов, космонавт та начальник бюро КДБ на Балканах. Мушу сказати на своє виправдання, що не очікував побачити вас тут, на полі. Така місія, як правило, призначена для молодих чоловіків.


- Це просто показує, яке значення ми надаємо вашому космічному шатлу.


Він говорить поганою американською мовою, але без акценту. Це сильно. Але його талант цим не обмежується. Для хлопця такого зростання у нього приголомшлива рухливість. Він рухається, як змія, готова завдати удару. Але я не дозволяю загіпнотизувати себе його словами та його рухами. Я фіксую крапку у центрі його грудей. Кращі з них вміють обманювати, кидаючи невеликі погляди в неправильному напрямку, коли настав час завдати удару. Тіло не може брехати у своїх рухах. Очі Мізанова мене не цікавлять. Мій погляд залишається сфокусованим трохи вище за його сонячного сплетення, а мій периферичний зір охоплює всю масу його тіла, включаючи руки та ноги.


Мізанов ворушиться на чверть волосся. Той самий момент. Він трохи розбалансується. Я хапаю його за руку, тягну і заразом майстерно підрізаю його. На цей раз я не готовий відмовитися від цього. Як тільки він приземляється, я кладу ліву руку йому за шию, а права схоплюю за ліве передпліччя. Ви уявляєте собі трюк? Ой, вибачте, я забув одну важливу деталь: між моїми передпліччям шия Мізанова застрягла, як у лещатах.


Я стискаю. Я відчуваю, як його адамове яблуко тоне. Я стискаю трохи сильніше. Мізанов видає хрип, який, якби видавав хтось інший, розірвав мені серце. Але, оскільки йдеться про нього, це скоріше якась трубка, яка має тенденцію лопатися. Я все ще стискаю. Його тіло горили тремтить, а потім починає пом'якшуватися. Незабаром буде кінець для шпигунського диверсанта на мисі Канаверал.


І так... а потім...


А потім, баум! Сильний удар піднімає мене у повітря. Я відчуваю, що хтось ударив мене семимильним черевиком. Вогненний шквал пронісся Scrubby Knoll. Горизонт палає. Скрізь сиплються уламки розплавленого металу. Ублюдок! Йому це вдалося! Одним із своїх пострілів йому вдалося пробити бак ракети.


Через кілька секунд паливо, що горить, оббризкало пагорб. Мій одяг спалахнув. Я катаюся по піску. Трохи далі бачу невелике болото. Я кидаюся вперед з опущеною головою, як божевільний, і пірнаю в неї.


Ще мить одяг шипить, і я нарешті згасаю. Уф! Встаю, швидко піднімаюсь на пагорб і дивлюся. Мені не потрібно довго шукати, щоби зрозуміти. Пристрій не мав піднятися більш ніж на двісті метрів до вибуху. Шаттл приземлився на ніс і розбився. Дивлячись на вогняні вихори, що вирують по полю, я знаю, що Квінсбері та Ватт обвуглені до смерті. Вони не могли уникнути такої пожежі.


І Місанов пішов, не попросивши відпочинку. Для мене він використав машину, на якій приїхав сюди. Це повний провал.


Я хочу кричати, штовхати все навколо. Коли є така зневіра. Я беру Х'юго, струшую з нього пил і кладу назад у чохол. Потім ретельно прибираю Вільгельміну.


Тепер мені потрібно зробити повний звіт Россу Джейкобсу.


І Девіду Хоуку.


*


* *


Я підключаю телеадаптер, винайдений керівниками лабораторії AX. Рух змушує мене зіщулюватися. Тоді я не усвідомлював цього, але все моє тіло було вкрите пухирями та опіками. Сидіти боляче, але в ліжку все одно боляче. В принципі, медик має бути найближчим часом, але спочатку потрібно терміново зв'язатися з Хоуком.


І з огляду на те, що я збираюся йому сказати, я не чекаю привітань.


Я беру пульт і вмикаю телевізор. Я мав задоволення натрапити на гарячу мильну оперу, призначену для денних програм, а потім увімкнувся глушник і почав пошук супутникового каналу AX.


За швидкістю відповіді я міг зрозуміти, Хоук чекав мого дзвінка.


На екрані з'являється його старе безпристрасне обличчя. Ретельно пережований недопалок сигари кружляв із кута в куток його рота. Чудово. Ми бачимо все, якби ми були там. І без запаху сигар, будь ласка.


- Отже, N3, що сталося? Я отримав звіти.


Бос показує мені на столі велику купу паперів. Я знаю, що мені більше нема чого сказати йому про факти. Він уже знає. Швидкість збору інформації АХ - те, що мене залишає байдужим. На той час, як я повертаюся в номер мотелю, Хоук вже знає про все. Дивно, чи не так?


- Це чиста реальність, сер. Полковник Григорій Мізанов переніс пластичну операцію та використав фальшиві документи, щоб отримати посаду Макса Кемпбелла на мисі Канаверал.


- Мізанов… - задумливо каже Хоук. І чи вдалося його вимкнути?


- Ні, сер. Він використав дуже потужну гвинтівку, щоб пробити бак ракети-носія з великої відстані.


За своїм великим, подряпаним дубовим столом Хоук сидить між підлокітниками свого стільця, що обертається. Його очі дивляться в далечінь. Його риси запеклі. Не треба казати йому, що я був на межі вбивства Мізаноффа. Його це не турбує. Для нього важливим є те, що я програв. Крім того, я думаю, що краще не турбувати його, поки він проводить мозковий штурм.


Через вічність він виходить зі свого густого мовчання.


- Ми маємо повернути цю ситуацію на нашу користь. Ви вже знаєте про знищення наших станцій електронного прослуховування телефонних розмов. Це Поради.


– Як? "Або що?


- Я повернуся до цього за мить. Вони різко активізували свою діяльність у космічній сфері. Тепер у них є крилатий дельта-шатл, готовий до постійного обслуговування. Їхній "Союз-Т3" насправді явно недостатній для постачання космічної станції "Салют-8".


- Але яке відношення має все це до знищення наших постів прослуховування?


- Просто вони збудували біля «Салюту» дзеркало-відбивач. Орієнтуючи це дзеркало в точці земної кулі, вони можуть викликати значне збільшення тепла.


– Як лазер?


- Не зовсім. Він не такий гарячий і не такий концентрований, але більше потужності і набагато легше використовувати і він майже такий же ефективний. Конструкція великого увігнутого дзеркала створювала їм значно менше технічних проблем. Вони просто виводили його на орбіту частинами.


- Я розумію. І вони, мабуть, працювали там майже два роки зі своїми «Салют-6» та «Салют-7».


«Понад три роки, N3», - ствердно поправив Хоук.


Я знаю, що експерти AX дали йому повний виклад із цього приводу.


- Уявіть, - продовжує бос, - що вони зменшують потужність своїх променів і розширюють радіус дії, скажімо, на Середньому Заході...


– Зернові області країни?


- Точно. Це буде посуха, а потім голод для величезного населення. Пам'ятайте, що ми забезпечуємо їжею майже третину світу. Вони також можуть направити свої дзеркала на Гольфстрім, змінити його курс і розтопити крижану шапку Арктики. Через десять років ми б потонули.


Хоук на мить зупинився, щоб подивитися на зображення за межами поля.


- Погані новини, - продовжує він, морщачи лоба. Повідомляється, що Мізанова підхопили атомний підводний човен біля мису Канаверал. Схоже, що згодом його доставили на Кубу, звідки мав вилетіти до Москви на реактивному бомбардувальнику.


Бос якийсь час мовчить, а потім дивиться на мене. Судячи з світла, що проникає у його очі, я вже знаю, яким буде моє наступне завдання.


"Це буде схоже на нещасний випадок", - починає він.


- Ви хочете, щоб я знешкодив "Салют 8"?


- Салют 8 і, перш за все, сонячний відбивач. Але, як я сказав вам, це має бути нещасний випадок. Зрештою, якщо поради випадково замінять кисневу систему, наприклад, закисом азоту, що ми можемо зробити? Якщо вони принесуть на станцію їжу, заражену ботулізмом, я не знаю... У них також можуть бути проблеми, подібні до тих, які ми нещодавно випробували на мисі Канаверал. Вибух двигуна похідного корабля "Союз" у космосі може завдати серйозної шкоди станції. Зрештою, я залишаю вибір за вами.


Я вже починаю думати про це


Вбити команду – це добре, але це нічого не означає, поки дзеркало залишається на місці, і вони можуть послати інших людей, щоб націлити його на обрані цілі… Ні, мені цього мало. Удар, який я збираюся завдати, повинен мати довгострокові наслідки.


Я дивлюся на Хоука, щоб висловити йому свою думку, але він уже читає інше повідомлення на екрані, якого я не бачу. З усіма цими кабелями та проводами, що оточують його, він нагадує мені павука посеред своєї павутини. Дозвольте павуку рухатися, і він стрибне на здобич. Чого я не знаю, то це того, скільки дротів сходиться на його столі. Проте я знаю одне: він потребує результатів.


РОЗДІЛ VI.


- Ми готові ! - хрипко каже турецький командир.


Я знаю, що він розглядає цю місію як роботу, передану на аутсорсинг НАТО, і що для нього я не більше, ніж навантаження. Швидше за все, його непокоїть, помру я чи виживу.


"Ходімо, командире", - сказав я, накидаючи сумку на плечі.


Через секунду я йду стопами маленького смаглявого офіцера. Невеликий, без сумніву, але щось підказує мені в тому, як він тягнеться, і в його поведінці, що він з тих людей, яким краще не наступати на ноги, навіть не роблячи цього спеціально.


DC 3 доводилося ремонтувати незліченну кількість разів. Очевидно, він бачив найкращі дні близько 40 років тому. Але турки вважають цей пристрій ідеальним для досягнення важкодоступних гірських районів дорогою.


Скрізь вискочили заклепки. У салоні дірки та протяги досить непогані. Але двигуни наче нормально працюють з турбонаддувом. Мабуть, для турків важливим є двигун, а не корпус. Він може бути старим, але у хорошому робочому стані. У всякому разі, він так сказав, засунувши пальці в ніс.


Через шум мені доводиться кричати, щоб мене почули.


- Чому ви не користуєтеся гелікоптерами?


Офіцер сміється. Схрестивши руки, він тулиться до деформованих листів літака.


- В пустелі ? Із піщаними бурями? Ох! ці американці ...


Я теж притуляюсь до металевих листів і притискаюся до них. Я бачу, що немає сенсу починати розмову, тому думаю про свою місію.


У моєму рюкзаку трохи більше, ніж просто змінний одяг та фальшиві документи. Це саме собою засіб спілкування сіу. Мініатюрні інтегральні схеми заховані в ремінцях, а пряжки діють як спрямовані антени. Крім цього, я маю лише Вільгельміна, Гюго і П'єр, і, звичайно ж, мій величезний талант.


Почнемо з того, що коли турки виведуть мене на парашуті до кордону, мені доведеться доставити себе до Байконура. Щось на кшталт тисячі кілометрів. Якщо я не зможу знайти транспорт, я можу опинитися там на мілині.


І коли я туди дістануся, що я робитиму? Перед очима танцюють краєвиди гарних вибухів. Тільки мені доведеться шукати своє обладнання на місці. Зрештою, на стартовій базі космічного корабля це не повинно бути найскладнішою частиною.


Тому що я добре про це подумав. Єдиний спосіб торпедувати спецкосмічну програму росіян – диверсія на Байконурі.


Як би я не копався в системі, я не знайшов нічого, що могло б зашкодити «Салют-8» там, на його орбіті. Насамкінець, нам потрібно запобігти їх злету, поки космічний шатл не наздогнав нас, і ми можемо піти і ближче поглянути на те, що вони замишляють у небі, за допомогою свого великого проекту.


Місанов зламав наші іграшки. Ми збираємося зламати пристрій тих Товаришів. Після цього повернемося до вихідної точки. Кожному залишиться лише ремонтувати їх самостійно.


Турецький офіцер трусить мене за плече і виводить із задуму.


«Приготуйтеся до стрибка, – сказав він. Летимо над радянським кордоном.


Я киваю, щоб не пошкодити голосові зв'язки, і встаю, одягаючи сумку з парашутом. Раптом без попередження пілот перекинувся на крило. Втративши рівновагу, перетинаю всю ширину салону та бац, приємна нерівність більша для передньої частини N3. Менш як за секунду літак перейшов на інше крило. Я перетинаю кабіну у зворотному напрямку.


Оскільки пора прощатися, я не намагаюся стримуватися і стрімголов пірнаю у відчинені двері.


За кілька хвилин я тяжко приземляюся у степу. Зігнувши коліна, обхопивши голову руками, я дозволив собі котитися без опору. Коли я зупиняюся, я починаю з того, що звільняюся від строп парашута, а потім лягаю на спину, вдихаючи повітря.


Наскільки я можу судити, мене не помітили. Насамперед скочую парашут і закопую його. Коли все закінчив, я оглядаю краєвид.


Це не по-справжньому привітно та не відштовхує. Це що, степ? Позаду мене Чорне море і невелика гора, яку ми щойно перетнули. Попереду степ, степ, степ, на багато кілометрів.


Витягую компас, визначаю напрямок на Байконур і, оскільки їхати автостопом немає можливості, йду шукати маршрутний автобус.


*


* *


Небо на горизонті рожевіє. Здається, світанок обіцяє мені холодну, але чудову погоду. З того часу, як я ступив на радянську землю, я не бачив навіть кішки, а значить, і машину. Моя олімпійська форма досі дозволяє мені пробігати близько шістдесяти кілометрів на день. Це не так швидко, але я рухаюся вперед. Насправді на поверхні лише дві особливості. Спершу весь час над моєю головою літають літаки-розвідники, потім трава. Щодо літаків, мені поки що вдавалося вчасно сховатися. Крім того, я вважаю, що їх більше цікавлять кордони з Туреччиною та Іраном, ніж їхні безлюдні степи. Що стосується трави, то це дикі рослини, які я варю на талому снігу, та кролики, яких я зустрічаю дорогою. Кролик хороша їжа, скажете ви. Добре. Але щодня, щодня нам це набридає. На цій дієті я захворію на міксоматоз.


Далекий тупіт змушує мене підняти голову. Я нічого не бачу. Я притискаю вухо до напівзамороженої землі. За загальним визнанням, у мене не такий сильний слух, як у колишніх першопрохідників моєї батьківщини, але я все ж таки знаю різницю між вібраціями, створюваними залізним конем, і вібраціями, що виробляються конем. Я чую тупіт коня. Точніше, загону вершників.


Декілька грудок холодної землі дозволяють мені загасити невелике багаття, на якому я грію пальці. Я швидко перевіряю Вільгельміну, Гюго та П'єра. Все на своїй посаді.


Вдалині видно маленькі сірі крапки, ніби вирізані на тлі сонця, що сходить. Я знаю, звідки походить небезпека. Теоретично, йдучи на північ, я мушу уникнути вершників.


Настає опівдні, і я розумію, що помилявся. Одне можна сказати напевно: вони не дуже намагаються мене наздогнати. Але кожного разу, коли я змінюю напрямок, вони також змінюють свій маршрут, так що наші шляхи зрештою зустрінуться.


На початку дня я почав втомлюватися від цієї маленької гри, і, перш за все, я почав вимотуватись. Жаль, але нічого не поробиш і я вперся дупою в мерзлу землю і чекаю. Подивимося. Щось мені нагадує, що вони не радянські солдати. Це химерно - але це все, що вам потрібно, крім військової стратегії.


Вони справді не поспішають. Нарешті, вони починають довгий обертальний рух і підходять ближче, кружляючи наді мною, ніби у мене є крила, і я можу полетіти.


Вони прибувають, зарозуміло осідлавши своїх гарних скакунів. Я не можу в це повірити. Наскільки мені відомо, єдині громадяни, яким тут можна гуляти зі зброєю, - це мисливці на сибірських вовків. У цих двадцяти кавалеристів є мисливські рушниці. Найбільший і волохатий з них хрипко запитує мене, хто я.


- Я заблукав і ...


Той, хто здається правою рукою здоровяка, зараз же піднімає руку, щоб змусити мене замовкнути. Очевидно, цим панам на мої проблеми начхати.


- Хто ти такий, щоб гуляти степом без дозволу? питає начальник.


Ох! Якщо це так... Я зображую самий переляк і заїкаюся:


- Але я маю дозвіл!


Я швидко засовую руку в кишеню куртки, погладжуючи рукоятку Вільгельміни. Ні, це рішення. Їх забагато. Навіть якби я був дуже швидким, у мене ледь вистачило б часу вбити трьох чи чотирьох, перш ніж я перетворився на труп. Натомість я виймаю фальшиві папери і показую їх.


- Папери! Що нам робити із вашими паперами? Це добре для чоловіків. Ми козаки!


Від подиву я мало не поперхнувся, перш ніж я зміг це зрозуміти. Козаки! Після розгрому генерала Власова я гадав, що Сталін їх усіх ліквідував. Для мене козацька раса була такою ж вимерлою, як останній фараон Єгипту. Що ж, я помилявся. Як доказ - близько двадцяти екземплярів, які переді мною.


Я питаю :


- Що ти хочеш ? У мене немає грошей.


- Гроші! Нам начхати на ваші гроші. Це папір, який не придатний навіть для розпалювання вогню.


- Так що, чорт забирай, ти хочеш?


Я відразу відчуваю, що зробив помилку. Вони горді, горді воїни. Найменший прояв поганого настрою – виклик.


Найближчий чоловік піднімає свого коня, і мені доводиться перекочуватися на землю, щоб уникнути удару копитом. Я встаю, тримаю руку на Люгері. Поганий рефлекс. Я знову стримуюсь, знаючи, що я не маю шансів. І насамперед я прийшов сюди, щоб нейтралізувати сонячне дзеркало, а не щоб мене тупо вбила купка варварів. Я відновлюю тактику бідного наляканого парга. Ридячим голосом благаю:


- Будь ласка, не кривдіть мене!


- Подивися на цього земляного хробака! каже ватажок, поспішаючи. Він плаче. Але черв'яки не плачуть, вони повзають. Давай, давай, повзи перед Дмитром Петровичем!


Коли він каже "земляного черв'яка", це про той ефект, який я повинен зробити поряд з ним. На коні він здавався мені високим, це правда. Але тепер, коли він поспішав, я розумію це ще більше. Він має бути двометрового зросту і важити сто п'ятдесят кілограмів без зайвого жиру.


Я сказав. - Навіщо ти мене мучиш? Я просто бідний селянин, котрий їде шукати роботу на морських курортах Чорного моря.


- Морські курорти для собак, які бігають цією країною?


Я киваю головою.


– А чим ви заробляєте на життя? - Запитує названий Петрович. Ти комуністам дупу цілуєш?


– Я… я офіціант. Ще я вмію трохи готувати. Коли я нічого не можу знайти, я працюю носієм у готелях.


До мене йде величезний козак. У міру наближення я по черзі вбираю в ніздрі запах кислого молока, аромати махорки і потім кілька ноток копченого оселедця. Потім йде букет запахів, настільки ж різноманітних, як важко помітних. У будь-якому випадку, щонайменше, що ми можемо сказати про це, - це те, що запах п'янкий. Дмитро Петрович мабуть не вживає мило.


– Ви говорите з дивним акцентом, – звинувачує він.


– Я литовець. Російському мене навчив англієць.


- Литовець, га? І ви дозволяєте комуністичним собакам окупувати вашу країну! Як поляки, як чехи. І ви не краще. Тьху!


З огидою він плює на землю прямо перед моїми ногами. Я роблю крок назад і щосили вдаряю його в щелепу. Болісний біль піднімається до мого плеча. Я відчуваю, що у мене вивихнуті всі суглоби.


То була правильна реакція. Я знаю, що вони вбили б мене там, якби дозволив їм образити мою країну, не відреагувавши. Козаки, хоч і не переносять запаху комуністичного уряду, затято люблять свою країну і зневажають усіх, хто не схожий на них.


- Ха! Ха! Ха! Петракович сміється, проводячи рукою по щоці.


Я відчуваю, що повністю розбив собі руку та суглоби, але я вдарив добре. Шкіра лопнула, і по шиї текла цівка крові.


- Ось так, - посміхається він, - черв'як хоче битися...


Я відповідаю максимально запеклим голосом:


- Кличте мене черв'яком, якщо хочете, але ніколи не ображайте мою країну!


- Добре, хробаку. Перепрошую за те, що я сказав про Литву ...


Однак подальше мене анітрохи не дивує.


- ... а в іншому я приймаю ваш дзвінок. Я згоден зустрітися з вами віч-на-віч. Звісно, до смерті.


"Звичайно", - різко кажу я, і коли я виграю, твої люди розірвуть мене на шматки.


- Ви ображаєте мою честь. Це б мене дуже здивувало, ха! ха! ха! але, якщо ти виграєш, мої люди дозволять тобі піти та служити комуністичним свиням.


Петрович починає знімати товсту шубу.


Коли його вовняна сорочка з'являється на відкритому повітрі, над степом виходить запах, від якого б багатьох знудило. Велика сорочка з'єднається із шубою на землі. Колос гордо стоїть переді мною, напружуючи всі свої м'язи. Це чудова якість або я з ним не знайомий. У мене тремтіння по хребті.


Потім він закидає голову, і на мить мені здається, він збирається бити себе кулаками в груди, як Тарзан. Але немає. Він вибухає гучним сміхом, який гуркотом розноситься степом. Мене це більше не турбує. Я на межі паніки.


Моя черга роздягатися. Я знімаю хутряну куртку і акуратно складаю її, щоб приховати Вільгельміну. Петрович сміється з мене. Коли я кидаю чоловічу сорочку, він повністю змінює голову. Я б навіть сказав, що це трохи цокає. Він, мабуть, думав, що я слабак, якого він збирався пригорнути. Але він щойно побачив:


1) Хьюго, прив'язаний до мого передпліччя, і зброя такої якості, яка багато говорить про його власника,


2) мої м'язи, які, незважаючи на те, що вони такого ж розміру, як у нього, і зовсім не слабкі,


3) мої шрами.


Це те, що, здається, на нього найбільше подіяло. Хлопець зі шрамами на тілі – це хлопець, який пережив багато бійок. І який завжди виходив живим.


Він швидко відновлює самовладання і оголошує:


- Боротимемося традиційним способом.


Візьміться за кінець цього шарфа та затисніть його зубами. Якщо ти відпустиш, ти помреш.


Я дивлюся, як він це робить, і, як він, зав'язую кінець брудної ганчірки, а потім засовую вузол собі в рот. Це несправедливий процес. Від одного смаку я почуваюся задубілим. Але двадцятип'ятисантиметрове лезо, яке Петракович витягає з черевика, миттєво мене розбудило. Я змушую Х'юго підстрибувати на долоні і попереджаю себе про бій на ножах.


Один кінець косинки в мене між зубами, другий між жовтуватими зубами Петровича. З цього боку маю перевагу. Якщо він занадто сильно тягне за ганчірку, його зуби не витримають. Не поспішаючи, інші козаки утворюють коло навколо нас, тримаючи палець на спусковому гачку, готові вбити першого, хто припуститься помилки або упустить шарф. Дивлячись на них, я розумію, що коли Петрович помилиться, то пристрелять його так само, якби це був я. Цього вимагає честь і честь священна для цих жорстоких бійців.


І поєдинок розпочинається. Ми повільно повертаємось, оцінюючи один одного поглядом і пробуючи кілька фінтів. Відразу бачу, що Петрович - старий лис на таких вправах. Я теж захищаюся ножем, але мене непокоїть одне: брак місця для маневру через шарф. Особливо з таким міцним хлопцем я хотів би мати можливість використовувати свою перевагу, мобільність. Танцюйте навколо нього, рухайтеся, прикидайтеся, дражнить його, поки він не зробить помилку. У мене немає вибору. Ви повинні завдати удару попереду або майже.


Після серії помилкових атак я роблю одну, цілячись прямо в серце. І це майже працює. Петрович в останній момент ухилився, потягнувши мене за собою за хустку. Але вістря Х'юго все ж таки прорізало невелику петлю на лівій стороні його грудей. Через частку секунди він завдає удару у відповідь. Лезо повертається, і я відкидаю голову якраз вчасно, щоб він не перерізав мені горло.


Козак видає звірячий рик і скрипить крізь зуби:


- Ви добре б'єтеся... для черв'яка, який лиже дупу комуністам.


Я пробую ще один фінт. Передаючи Х'юго з однієї руки в іншу, я різко атакую зліва. Поки Петрович парирує, я сильно вдарив його ногою в праве коліно. Він кричить, не відпускаючи ганчірки, і знову втрачає рівновагу. Зараз чи ніколи закінчити. Я цілуюсь у відкрите горло. Але він надто сильний. Вкладаючи у свій удар всю силу своєї маси м'язистого тіла, він цілить ніж у середину моїх грудей. Я відчуваю, як мої ноги відриваються від землі і тріскається шия, коли довгий шарф зупиняє мій біг.


Різкий поштовх дозволяє мені не впасти на кінчик його ножа. Незважаючи на це, до моїх шрамів була додана нова коса риса. Мимоволі сподіваюся, що проживу досить довго, щоб якось продемонструвати це на пляжах Флориди.


Я стою навколішки. Клинок Петраковича пірнає, готовий на заваді мені будувати плани на майбутнє


У розпачі я хапаю зап'ястя завтовшки з гілку платана і намагаюсь утримати його. З силою бика величезний козак штовхає мене у живіт.


День добігає кінця. Сонце вже сідає. Довга прогулянка, яку я здійснив на світанку, трохи виснажила мої сили. Я відчуваю, що збираюся здригнутися.


N3 - хоробрий, найкращий, улюбленець всіх жінок, людина у безвихідній ситуації опиняється на колінах на мерзлій степовій землі. Як метелик, прибитий дитиною на пробку.


РОЗДІЛ VII.


– Дмитре! кричить сильний, владний жіночий голос. Зупинися! Я вам наказую!


"От, Мартіно, ти далеко підеш", - гарчить Петрович, відпускаючи шарф, щоб відповісти.


Але тиск на мою руку слабшає, і великий ніж відходить від мого живота.


Козак повністю втратив пильність. На мить з'являється думка про те, щоб ударити Хьюго в нижню частину живота. Але цього не роблю. Це було б зрадницьким перебігом. І я знаю, що через секунду мене пронизають кулі, і я буду мертвий.


- Давай, Дмитре, тільки вбий його, і ти битимешся зі мною!


- Я не б'юся з жінками, - каже присмирілий Петрович.


Повільно він підводиться і відступає від досяжності Хьюго. Я опускаю руки, глибоко зітхаю, потім відпускаю шматок ганчірки, що був у роті, і випльовую, намагаючись позбутися огидного присмаку. Я впевнений, що буду гарний тиждень із диханням, що вбиває мух у польоті.


Я почуваюся спустошеним. Вражений втомою від ходьби та стресом від боротьби, я повільно намагаюся перепочити.


Я знову злякався відразу, коли мій погляд піднявся на мою благодійницю. Це нервова і пихата маленька жінка, що сидить на каштановій кобилі, якій явно нема чому заздрити. У всякому разі, якби я був російським конем і вона сіла б на мене, я б сказав "так!" так! Наїзниця носить червону шапку, яка підкреслює колір її довгого блискучого волосся кольору крила ворона. Сонце вже зайшло в небо, і мені цікаво, як вона не замерзає, тому що її куртка на підкладці розстебнута поверх тонкої червоної шовкової туніки. Степовий вітер накидає одяг на два природні виступи, гідні включення в гід Мішлен.Нарешті, коричневі шкіряні штани, переодягнуті в чоботи, обіймають дві довгі м'язові ноги.


- Отже, Дмитре! Ви його не впізнали? Як ти можеш бути таким дурнем!


Голіаф починає одягатися, бурмочучи щось незрозуміле. Я маю з цього повчальний урок: якщо козак пишається собою, він уміє і підкорятися, коли знайде свого господаря. У цьому випадку це його коханка.


- Він міг би перерізати тобі горло, як кролику! відновлює молода дівчина. Справді? Хіба ти не знаєш, з ким маєш справу?


Ось, цікаво, чи не надто перебільшує вона. Я не хочу, щоб величезний козак потрапив на хитрість і намагався довести, що вона неправа. Але немає. Він просто виглядає некрасиво, здивований цим. Несподівано, ніби бажаючи постати перед своїми людьми, він громовим голосом дзвона:


– Але хто це?


- Він сказав вам, що він литовець?


Ось де вона взяла це? Коли я розповідав цю історію, її там не було. Я стежу за нею уважніше і, чесно кажучи, це не тортури.


- Номер дозволу на в'їзд – 1376-N3. Він живе у Клайпеді, на площі Мемель №3, каже ця гарна істота. Це та людина, яку я просила знайти, великий ідіот! І ви не можете придумати нічого кращого, ніж боротися з ним!


За подвійної згадки N3 я розумію, хто така Мартіна. AX розміщує агентів на всій території СРСР. Вони є свого роду пасивні агенти. Вони не надсилають звіти. Вони нічого не роблять і намагаються залишатися максимально анонімними, допоки бос не зв'яжеться з ними, щоб взяти участь у важливій місії. Після завершення місії, якщо вони ще живі, вони вважаються такими, що виконують завдання, і репатріюються в Штати.


Нині не час видавати мої карти. Обережність ще потребує деяких пояснень. Але це не заважає мені бути чемним.


- Дякую, Мартіно, - кажу я.


Вона посміхається, показавши маленькі білі зубки,


які напрочуд контрастують з гнилими іклами Петраковича.


- Ви чудово билися, - стверджує вона.


- Знаєте, - скромно говорю, - коли справа стосується їхнього життя, всі добре борються.


- Це не правда. Я бачив, як багато хто з них дозволяв убити себе, не відреагувавши, скам'янівши від страху.


Потім вона повертається до Петровича, зрадливо дивиться на нього і каже:


- Дякую, що не зашкодили надто сильно. .


За спиною я відчуваю погляд колоса, що пронизує, як лазерний промінь. Мені необхідно знайти щось, щоб він не втратив обличчя.


- Давай, давай, - говорю. Він збив мене з ніг. Я зазнав поразки, у цьому немає жодних сумнівів. Без твого втручання я був би вже мертвим.


Бада-бум! Таке відчуття, що між моїми плечима падає валун вагою чотири з половиною тонни. Я відчуваю, як тріскаються мої хребці. У мене стукають зуби. Мій зір затьмарюється. Обертаюсь і в хмарі бачу веселе обличчя Петраковича. Я розумію. Він просто дружньо ляснув мене по спині.


Він видав довгий збуджений сміх лікантропа і сказав:


- Ех ти ! Ти мені подобаєшся, давай! Ти б'єшся як бос і справді вмієш брехати!


- Та гаразд, - втручається брюнетка амазонка. Щодо посвячень, ви побачите це пізніше. Їхні патрулі йдуть сюди. Я побачила гелікоптер, що перетинав місцевість, що летів на північ. Через годину чи менше він має опинитися над цією областю. Вона питає мене. - Ти вмієш їздити на коні?


Я відповідаю кивком.


- Отже, хоп! Сідай ззаду!


Це запрошення, від якого я не можу відмовитись від урівноваженої молодої жінки. Мені не кажуть двічі. Я стрибаю, і ось я на крупі.


- Ага! Уперед, козаки!


Вона серйозна, маленька Мартіна. Ви повинні побачити, як вона жене свого коня, твердо та витончено одночасно. Надійно пригорнувшись до її талії, я милувався краєвидом через її плече.


*


* *


Крижаний вітер колише маленький козачий стан. Вогонь, який сяє перед нами, здається, вводить нас в оману. Обіцяє тепло та не дає його.


- Ну, N3, можна сказати, вам пощастило. Я приїхала якраз вчасно. Перш ніж Дмитро відкусив від тебе шматок.


– Зрозуміло… Він сила природи.


- Ти теж непоганий. Вам вдалося перешкодити їхньому наближенню більше чотирьох годин. Наскільки мені відомо, цього ніколи раніше не було.


Я не наважуюсь сказати їй, що вони робили це як чорти, і що я спеціально дозволив собі приєднатися до них. Це може образити.


- Чим займається Дмитро?


«Він грає у хованки з радянськими військами», - сказала Мартіна, глянувши на мене скоса. Спочатку я брала участь у його грі, але наші маршрути розійшлися. Я зрозумів, що ізольовані дії в цьому безлюдному регіоні не приведуть ні до чого, крім невеликого особистого задоволення. Ми повинні бити сильніше та вище. Переслідувати глобальну мету.


Але в будь-якому випадку, я запитую вас? Мартіна тремтить і підходить до мене. Його стегно навпроти мого гаряче через шкіряні штани. Він посилає мені добрі флюїди всюди, і я думаю, що маленький вогонь може погаснути, якщо йому завгодно, мені більше не потрібні його послуги.


- У вас все ще є дивна перевага над Дмитром. Яку роль ви граєте щодо нього?


Вона відповідає однозначно.


- Ми друзі. І ще трохи коханці час від часу. Але лише зрідка. Я знаю його дуже давно. Ми обидва тут народились.


Я зовсім не про це питав, але тепер я знаю.


- А ти знаєш, навіщо я тут?


- Так. Ви збираєтесь на Байконур. Хоук сказав мені, коли він попросив мене діяти.


- Яструб?


- Звісно, Девід Хок, з AX, ваш бос.


ДОБРЕ. Я так і думав. Я бачу, що тепер мені нема чого від нього приховувати.


- А мені ще далеко до Байконуру?


- Три-чотири дні верхи. Ви самостійно подолали велику відстань. І із зразковою обачністю. Ось чому в мене було так важко знайти тебе,


коли Хоук зв'язався зі мною та попросив допомогти тобі.


Не хвалите, міс, моя скромність не встоїть. Щоб змінити тему, я прошу:


- Чи давно працюєте на АХ?


Мартіна, здається, думає на мить і має можливість, щоб обійняти мене ще трохи.


– Подивимося… Минуло дев'ять років.


- Дев'ять років ! Але ви, мабуть, були дуже молоді.


– Мені було шістнадцять, – відповідає вона. Я жив у Горькому з дядьком. Мій батько був неподалік шкільного вчителя. За доносом його було заарештовано КДБ, а потім депортовано до Сибіру. Незабаром він помер. Моя бідна мати так і не змогла впоратися з цим. Вона пережила його лише на три місяці. Саме в результаті цих вбивств - тому що для мене вони вбивства - я вирішив присвятити своє життя боротьбі з режимом, що гнітить мій народ.


Вона кладе голову мені на плече і заливається сльозами. Я витягаю з кишені хустку і витираю великі сльози, що котилися з її кобальтово-блакитних очей.


- Я хочу помститися за них, Нік! - запевняє Мартіна, притискаючись до мене до грудей. Я готовий на все, щоб допомогти вам завдати нищівної поразки цієї нечисті і Мізанова!


Коли я шепочу їй на вухо кілька заспокійливих слів, я розумію, що машинально почав гладити її довге чорне волосся.


Мартіна кладе мені руку на шию і притягує до себе. Не даючи мені часу відреагувати, його губи прилипають до моїх. Її маленький вогненний язичок - один із найсмачніших, які я коли-небудь пробував. Як тільки наші роти відкриваються, вона пропонує мені задихається голосом:


- Ходімо, Ніку, підемо в мій намет.


- Але... а Дмитро?


- Дмитре? Я вже казав вам, що це буває лише зрідка. І все ж… Я вільна людина. Я нікому не належу. Маю право робити все, що я хочу!


Дуже добре. Думаю, я не став би сперечатися. Я йду за нею до її намету.


Крихітний намет зі шкіри, затиснутий між двома горбками землі, насправді, схоже, не призначений для розміщення двох приматів-ссавців виду Homo sapiens, які завершили свій зріст. З іншого боку, я був приємно здивований, виявивши там великий м'який спальний мішок, зроблений з справжнього пуху. Козаки можуть вести грубий та примітивний спосіб життя на спинах своїх коней, але вони знають ціну міцному нічному сну. Або щось інше ...


"Це виглядає затишно, але тісно", - сказав я, заповзаючи, щоб прослизнути повз Мартіну.


"Якщо містер Картер віддає перевагу комфорту Holiday Inn, нехай він сам знайде його, я бажаю йому удачі", - глузливо сказала Мартіна, стягуючи червону туніку.


Деяке задоволення? Я просто думаю, що не пропущу цього. Бліде світло, що проникає через двері, дозволяє мені бачити дві груди круглі, як дині, чиї маленькі тугі кінчики, здається, створені для моїх обіймів. Після майже тижня самотності у степу я почуваюся повністю готовим доставити їм задоволення. Тим більше, що кролика я їв щодня. І всім відомі дивовижні можливості цього звірятка.


Я відповідаю :


- Дякую, але я думаю, тут все буде гаразд.


- Подивимося, - каже Мартіна, акуратно складаючи туніку в узголів'ї пуху.


Закінчивши, вона сідає, схрестивши ноги і знімає черевики. Потім лягла на спину, розстебнула ремінь і розстебнула штани.


- Допоможіть мені, - просить вона, піднімаючи стегна.


Я не змушую його повторювати це двічі. Яким би я не був корисним, мені не хотілося б завдавати їй цього зла. Взявши одяг за щиколотки, я натягнув його. Шкіряні штани плавно ковзають, оголюючи довгі атласні штанини. У мене таке враження, що бачу змію, що залишає шкіру. Смачний сюрприз: на Мартіні немає нічого.


Тепер здогад підказує мені, що тепер моя черга розморозити. Я мав рацію, це правильно. Як тільки я опиняюся в Ісусі, блакитні Мартінові очі жадібним світлом пестять мою скульптурну анатомію.


Нічого подібного, але в цьому вбранні страшенно холодно. Степовий вітер зриває шкіру, що служить дверима, і безсоромно вривається в намет.


Я обертаюся, шукаю шнурок, що служить застібкою, пропускаю його через кільця, призначені для цієї мети, і ми в темряві.


– А! коментує Мартіна, ви схожі на більшість американців. Тобі потрібна темрява, щоб кохатися.


- Зовсім ні, - кажу я. Але на мій смак це трохи круто. Насамперед, не хвилюйтеся. Я дуже добре знаю, як знайти дорогу навіть без світла.


Без зайвих слів я поринаю в спальний мішок і доводжу їй це до дев'ятої.


Вона видає жалібний стогін, коли я йду в теплу вологість її маленького кокона. Хм! Це мило, гостинно. Яка втіха після важкого дня! Повільно я починаю рухатись. Її стрункі ноги широко розсуваються і стуляються навколо мене, зв'язуючи мої коліна. Потім він починає хвилеподібно рухатись, ніби його несе легка хвиля.


Я нахиляюся вперед і виявляю у роті чудовий кінчик грудей, загартованих від бажання. Я смокчу, як велика блаженна дитина. Дихання Мартіни зупиняється, потім вона стогне від насолоди.


Якби мені довелося надіслати повідомлення босу, я сказав би йому, що контакт пройшов дуже гладко.


За згодою ми поступово набираємо темп. При бічному настрої вона має незаперечний талант, маленька козачка. Його дихання стає дедалі уривчастішим. Вона ойкає. Вона нічого не сказала, але через напруження в її тілі я відчув, що вона на межі екстазу. Раптом майже агресивним тоном вона питає:


- Швидше, Нік. Сильніше! Візьми мене міцно!


Фуете чек! Поспішаю до нього приєднатися, але тіснота спального мішка – велика перешкода. Це не дає мені свободи пересування, що я хотів би мати. З іншого боку, сприяє зближенню. Я вважаю, що в ньому є ще одна чарівність. Поверхом нижче Мартіна видає тихі жалібні крики. Я пірнаю і пірнаю назад, втискаючись у неї з усією силою, на яку я здатний. Це козацьке кохання, товариші! Коли ви є секретним агентом, ви повинні знати, як адаптуватися до звичаїв країн, які ви відвідуєте. Чесно кажучи, я не маю особливих проблем із пристосуванням до Мартіни.


Її стегна підходять до мене і майже жорстоко ударяються об мої. Вона стомилася, я це відчуваю. Я також відчуваю, як його нігті впиваються мені в спину і стають гострими та жорстокими, як пазурі. Я подвоюю свої зусилля, і це швидко стає неспроможним. Наше інтерв'ю має закінчитися швидко, інакше я нізащо не відповім. З такими темпами я довго не протримаюся.


Раптом степова тигриця вигинає спину і з дивовижною силою піднімає мене. Вона видає лютий крик, і все її тіло тремтить, як Аппалачі в момент Герцинської складки. Її нескінченний спазм вистачає мене, відпускає, потім знову втягує, і я підриваюсь усередині неї у нападі насолоди.


Ух ти! Більше я не скажу вам, це дасть вам ідеї. Це було тяжко, але так добре… це було майже гріхом.


Ні, чесно кажучи, я не шкодую про подорож.


Після такого апофеозу розслабляємось дуже повільно. Я перекочуюся на бік обличчям до Мартіни, потім провожу руками по її попереку і хапаю її м'яку тверду дупу.


По вуха в теплі спального мішка, ми дозволили собі чудово поринути у безтурботність, яка виникає після запеклих зіткнень.


"Ми не погані, ми обидва", - зауважила Мартіна, дуже задоволена своїм ударом. У мене таке почуття, що з нас буде хороша команда.


- Ага. Шкода, що ми зустрічаємось за таких обставин. Коли я потраплю на базу Байконур, ми мало шансів побачитися знову.


Здається, розуміючи, наскільки правдиві мої слова, Мартіна важко зітхає.


"Яка брудна робота зрештою", - сказала вона. Ганьба бути змушеною розійтися після такого чудового старту.


– Коли мені здається, що я навіть не знаю твого імені…


- Так, мене звуть Мартіна.


- Мартіна у будь-якому випадку? Це так !


Вона глузливо посміхається і відповідає:


– Ти! Супер шпигун? Ви входите до мого намету, кохаєтеся зі мною і навіть не знаєте мого імені?


- Гей, ні.


- Дозвольте представитися: Мартіна Лудунова, Гатунене, готова на все, навіть передати до ваших рук, щоб моя країна скоро переживала найкращі часи.


- Припини свою нісенітницю і натомість розкажи, як тобі вдається тут жити.


-Я Блядь.


- Хм? Що ти сказав ? Повія? Ви смієтесь ! Я не бачу, щоб ви взагалі вмовляли клієнта на розі вулиці.


- Насправді, ви ігноруєте багато чого, містере Картер.


Тут більше немає повія за рогом. Це заборонено законом і суворо карається. Але існують вони в іншій формі.


- Але що саме ти робиш? Ви продаєте себе? За готівку?


- Не зовсім. Я господарка місцевого комісара. Це теж саме. Я займаюся проституцією, щоб отримати доступ до інформації, яка проходить через нього. Я, звичайно, нічого не повідомляю із країни. Я просто використовую його, щоб допомогти таким людям, як Дмитро.


Що, якщо я телеграфую Хоук, звичайно, він не буде в захваті. Вона грає у небезпечну гру, маленька міс Гатунін. Зазвичай «дрімлі» таємні офіцери повинні вести якомога тихіше і спокійне життя. У своєму бажанні допомогти Петровичу чи іншим Мартіна цілком могла зробити помилку, ставлячи під загрозу її корисність для АХ.


Незважаючи на темряву, я можу сказати, що вона кусає губу і шкодує, що розповіла мені надто багато. Утримуюсь від коментарів. У будь-якому випадку справа зроблена. Я задоволений тим, що хочу дізнатися деякі подробиці про діяльність Петровича та його солдатів, які, мабуть, живуть лише пограбуванням.


- Ой, - відповідає Мартіна, - вони роблять невеликі диверсії, щоб заблокувати пересування військ. Коли їм вдається ізолювати кількох солдатів, їх ліквідують. Це трохи ускладнює діятедбність військовим, тому вони думають про щось інше, крім занепокоєння місцевого населення.


Викликаючи мені цю впевненість, Мартіна проводить рукою до мого великого члена. Вона ласкаво пестить його, як маленька тварина, до якої вона вже дуже прив'язана.


- Зрозуміло, - говорю. Ваш Дмитро чимось схожий на степового Робін Гуда.


- Так, - відповідає Мартіна. Ось як він думає про себе. Загалом селяни це приймають досить добре. Але, гей, помічає вона з грайливим смішком, я відчуваю, як великий звір піднімається, піднімається.


- Це твоя вина, і ти збираєшся змусити його застудитися, висунувши ось так кінчик носа. Думаю, їй скоро треба буде погрітись у норі.


- Нора тепла та готова вітати її.


- ДОБРЕ. Звір одразу це бачить.


Сказано зроблено. І ми йдемо по колу.


РОЗДІЛ VIII.


Другого дня після цієї фантастичної подорожі я прокидаюся з трохи затуманеним поглядом. Ні, я не страждаю дислексією, як можуть подумати деякі уми, що помиляються.


Мартіна, свіжа, мов дика троянда, вже вийшла, поліруючи свою кобилу. Дмитро та його люди теж там, свіжі, як сардини в олії. Я зупиняю погляд прямо на красуні та її звірі - безперечно, я вже не вишле з цієї казки - і питаю її, чи реально це.


- Все чудово, - відповідає Мартіна. А як себе почуваєте ви?


- Буде добре краще після невеликого сніданку.


Вона посміхається мені і розуміє підморгує, показуючи, щоб я залишався стриманим перед Дмитром. ДОБРЕ. Я буду в порядку. Не треба залишати поганих спогадів за той короткий час, який мені довелося провести тут.


Я зігріваю кишки великою мискою чорного чаю з бергамотом, а потім хлопець із толстовською бородою простягає мені товстий коричневий торт. Наскільки я розумію, він пропонує мені перекусити, поки палко.


Я пробую. Не погано. Я дивлюся на дружелюбного кухаря, щоб висловити свою вдячність, і тут мій погляд падає на його лапи.


Мати ! Вони того ж кольору, як і пиріжок, і я можу гарантувати, що вони не коричневі.


- Я... хммм, це... дуже соковите, - сказав я, задихаючись.


"Так їж швидше, тому що скоро буде холодне", - з широкою посмішкою радить мені Толстой.


Що робити ? Я їм, переконаний, що скоро зловлю шанкер на небі чи на кінчику язика. Поступово я згадую запах Дмитра. Але, до речі, Мартіна! Навіть якщо це тільки час від часу, вона трахкає з ним. Сподіваюся, вона його прийме душ і докладно розгляне, доки її не заразили… У всякому разі, похмуро кажу я собі, якщо козак — нелюд, я гарний як римлянин.


Нарешті, давайте позбудемося цих поганих думок. Крім того, якщо я захворію, що це зміниться? Я тоді розраховую на медиків АХ. Чи не знайти мені антибіотиків. Немає проблем, я знаю, що вони все є. Ні, треба суворо дотримуватися професійної таємниці.


Я не хочу чути хихикання за спиною щоразу, коли проходжу через зали штаб-квартири Dupont Circle.


Але повернемося до більш прагматичних і злободенніших міркувань. Петрович і мала Гатуніна щось обговорюють там, біля колів, де прив'язані коні. Я встаю і кричу:


- Ми скоро їдемо?


- Як тільки ви перестали їсти, - відповідає Мартіна. Ми підбираємо для вас коня.


- Це вона. Я готовий.


- Отже, у сідлі.


Я приєднуюсь до них і застрибую на спину чудової чорної кобили, яку Дмитро тримає під вуздечками. Хоула! Нервова. Моя манера їзди має бути легшою, ніж у козаків, і він, здається, хоче скористатися можливістю, щоб зробити свою власну.


- Нічого страшного? - Запитує колос з напівусмішкою на губах.


- Дуже добре дякую.


Він глузливо дивиться на мене. Але мені не потрібно понад тридцять секунд, щоб мій скакун зрозумів, що я бос. Помітно розчарований, великий козак іде і йде осідлати свого звіра.


Ми їдемо так до полудня, а потім Дмитро робить зупинку перекусити. Даємо коням попити, годуємо їх, самі обідаємо та їдемо.


Помітно у чудовій формі, Мартіна балакуча, як сорока. Вона чудово заколисує мене невинними словами. І я дозволив собі розгойдуватися, щасливий, що можу розслабитися перед нищівним ударом, який збираюся завдати на Байконурі. Тим не менш, є невелика деталь, про яку я хотів би бути поінформований, і, користуючись одним із рідкісних прогалин у розмові, я питаю:


– Який перший крок?


- Нувосірк, - відповідає Мартіна. Це дуже маленьке, дуже ізольоване село, і вони мають тільки найнеобхідніше з погляду зв'язку із зовнішнім світом. Дмитро та інші збираються потурбувати невеликий гарнізон. Поки вони відволікають солдатів, ми крадемо джип і їдемо на Байконур.


- Добре видно. Це буде набагато швидше, ніж на коні.


- Так. Опинившись там, я відвезу джип додому, і ти залишишся один до кінця своєї місії, - додає Мартіна з натяком на хвилювання у своєму тоні.


*


* *


Все працює як годинник. Козаки роблять чудову роботу. Викрасти джип і потім бензин дорогою набагато простіше, ніж я думав. З настанням темряви Мартіна повідомляє мені, що ми у полі зору Байконура. Все пройшло чудово, крім дрібниць. Насправді, в мене таке враження, що відколи ми виїхали з передмістя Астрахані, вони не припинили зіткнень. Ще кілька кілометрів по зім'ятому степу - і вони прийшли в такий же стан, як Дмитро Петрович.


Зізнаюся, я трохи розчарований. Я очікував знайти щось на кшталт Космічного центру Кеннеді на мисі Канаверал. Я забув лише одну маленьку деталь: ми в СРСР. І тут вони не звикли до надмірностей.


Гола земля. Я не можу вигадати іншого слова, щоб описати це місце. Вони просто стерли з землі степову рослинність і встановили подвійний паркан з колючого дроту навколо об'єктів.


Зупиняюся на дистанції та уважно спостерігаю за топографією місця. Нічого довкола комплексу. Жодних сторожових веж. Знаючи росіян, я очікував більшого. Нічого чи майже. Навколо входів лише сторожові пости. Одне вже відомо, я не збираюся зламувати базу таким чином.


Вдалині, в центрі уваги, я побачив стартовий майданчик і корабель, що готувався до зльоту. За моєю інформацією, це капсула "Союз", готова до відправки на станцію "Салют-8".


Я повертаюся до Мартіни і говорю їй:


- У мене мало шансів, що я зможу приїхати досить рано, щоб запобігти запуску. Але я гарантую вам, що це буде останній балон із киснем, і останню партію космонавтів космічна станція чекатиме довго.


Вона не відповідає. У куточках його кобальтово-блакитних очей блищать сльози. Настав час прощатися, вона це знає. За кілька хвилин вона сяде за кермо джипа і знайде Дмитра, козаків, а також її комісара. Відверто кажучи, це мене трохи турбує, але я швидко нейтралізую свої почуття. Я звик до такої ситуації. Вона, ні.


Мені нема чого сказати, щоб втішити її, тому я нічого не говорю. Я розминаю задубілі ноги, виходжу оглядати пристрій першого паркану з колючого дроту.


.


Поганий сюрприз. Я очікував знайти сигналізацію, але щось нескладне. Датчик, пристрій, який вони тут встановили, є одним із найскладніших у світі. Я дещо знаю про це, це походить від нас. Смішно, правда? Застрягти за межами Байконура через систему безпеки, яку росіяни купили в американців, наводить на думку, як погано жити в промислово розвиненій країні на землі.


Я дивлюся на цей бардак похмурим поглядом, коли відчуваю рух поряд зі мною.


- Складно, га? - каже голос Мартіни.


- Це, ти сказала, я не знаю, як я збираюся це вимкнути.


- Я знаю, - каже вона, проводячи пальцем на кілька дюймів вище за датчик.


- Вітання ! Будь обережний !


– Я знаю цю систему, – продовжує Мартіна. Така була під Москвою біля зернового складу.


- А тобі вдалося?


- Точно. Я увійшла на склад із Дмитром, і силоси для зерна та всмоктуючі форсунки були пошкоджені.


- І ти могла б зробити це знову?


- Простіше простого.


Цікаво, чи не хвалиться вона і не намагається знайти хитрощі, щоб побути зі мною ще трохи. З підозрою спостерігаю:


- Але, якщо ви розріжете ці дроти або навіть доторкнетесь до них, це одразу викличе тривогу. А потім я навіть не знаю, що всередині, за другим парканом із колючого дроту, може, через щось ще важче пройти...


- Ні, - запевняє вона настільки настільки переконаним, що я починаю їй вірити. Тут є запобіжний пристрій. Як тільки ви замкнете, можете спокійно відпочивати. Інший паркан із колючого дроту – це колючий дріт і нічого більше. Ось як це працює тут. Я до цього звикла, повірте. Я відключала це, коли працювала із Дмитром.


Загалом чому б не дати їй спробувати? Я не маю можливості увійти. Я все одно не збираюся входити до парадних дверей. Так? Якщо воно задзвонить, воно задзвонить. Шкода, імпровізуватимемо.


Я кажу :


- ДОБРЕ. Покажи мені, як упоратися з такою системою.


Вона тихо повертається до джипа та дістає набір інструментів. Ще вона знаходить там електричний ліхтарик, повертається та проводить світло вздовж паркану.


Зрештою, вона знаходить те, що шукає: маленька чорна скринька, хитро захована в середині мотка дроту.


Як професіонал, впевнена в собі, вона налаштовується, відкриває набір інструментів і розкладає ряд викруток, шил і гайкових ключів.


Вона бурчить. - Прокляття! Викрутки надто великі.


- Зробити що ?


- Коли ви закінчите від'єднувати дроти, вам все одно доведеться натиснути крихітну кнопку, заховану в коробці на дні отвору, що ледве перевищує розміри головки шпильки. Інакше все одно зазвучить.


- Ой! Це неможливо!


— Може й ні, — відказує Мартіна. У мене є ідея. Кнопка натискається сама собою. Інструмент не обов'язково має бути дуже сильним. Спробуй знайти мені гілочку і обріж її якнайтонше, поки я починаю відкривати цю штуку.


- Сірника минеться?


- Молодець.


Чи я це визнаю? Але так, а чому б і ні? Чесно кажучи, я, суперагент N3, велика шишка в AX, почуваюся придурком, що обрізає сірник для маленької Мартіни, поки вона порається з електронною скринькою, зробленою в США.


Вона добрих сорок хвилин працює над цією крихітною кнопкою, потім нарешті повертається до мене і запитує:


- Сірник готовий?


- Так. Тут.


Я здригнувся, дивлячись, як вона схопила невеликий шматок дерева між великим і вказівним пальцями, потім вставила його у вузький отвір і без вагань проштовхнула всередину.


Мартіна важко зітхає. Вона сідає на п'яти, задоволена, і оголошує:


- Це воно. Все в порядку.


- Чи впевнені ви?


- Як два і два – чотири. Тепер ви можете вийняти плоскогубці та різати ці дроти. Це просто дурний дріт.


Дістаю плоскогубці, стискаю зуби і клацаю, обрізаю перший дріт. Потім слухаю. Я завжди чекаю почути виття сирен, гавкіт собак і постріли. Проходить понад десять секунд, але все одно нічого. Я знову починаю різати з шаленою запопадливістю. Неймовірно! Воно працює ! І саме завдяки цій дівчині зі степів мені вдалося поринути на космодром Байконур.


З супер кусачками, розробленими геніями AX, різання колючого дроту здається мені майже жартом. Через кілька хвилин ми перетинаємо триста метрів плоскої землі, що розділяє два паркани та парапет. Мартіна мала рацію. На другій огорожі немає пасток чи інших систем сигналізації. Я майже посинів. Витратьте купу грошей, щоб встановити надчутливий пристрій безпеки зовні огорожі та нічого не залишити всередині! Така логіка росіян. Я потираю руки та відмовляюся від розуміння.


Ніщо не відокремлює нас від стартового майданчика, де стоїть величезний космічний корабель. Нарешті, коли я більше нічого не говорю, я дію трохи швидше. На перший погляд, до космічного корабля ще кілометрів із десять.


Я кладу плоскогубці у свій набір хитрощів і починаю швидко тікати.


Приблизно за два кілометри я йду кроком для перепочинку і обертаюся, щоб перевірити, де Мартіна. Мартіно! Боже! Їй треба було йти! Що, чорт забирай, зі мною не так? Плутанина через цю чортову систему сигналізації. Я забув відправити її назад. Він там зараз, і ось вона тут. Я все ще не можу йому сказати, щоб вона поверталася, поки ми на базі.


Послухайте мене, бувають дні, коли я постійно б'ю себе по голові.


Вона приєднується до мене.


- Мені потрібно трохи відпочити, Нік. Я більше не можу це терпіти. Ти біжиш надто швидко для мене.


А в іншому ти почекаєш, моя люба. Тут, у відкритому просторі, немає мови про відпочинок.


- Ви повинні триматися, - говорю я. Принаймні, нам потрібно дістатися до тієї будівлі, яку ви бачите там.


Приблизно через десять хвилин ми нарешті добираємося до цих будівель. Мартіна дихає, мов паровоз. Я теж змучений, але не на межі непритомності, як вона здається. Знаю, що після невеликої перерви ми будемо гаразд.


Перша конструкція - великий ангар із розсувними дверима. Рухаю, ковзає. Навіть не замкнена. Наполовину задихнувшись, моя блакитноока брюнетка звалилася на купу ковдр біля входу. Я дав їй трохи відпочити і скористався нагодою, щоб озирнутися. Скрізь ковдри. Декілька консервних банок на стелажах із грубого дерева. Нічого цікавого. Поруч є ще два подібні ангари. Мені не потрібно перевіряти їх, щоб дізнатися, що вони, ймовірно, містять одне й те саме.


Я шукаю ізольовану будівлю, якнайдалі від інших споруд, щоб уникнути поранень у разі пожежі або вибуху.


Я беру Мартіну за руку, допомагаю їй підвестися, і ми виходимо. Ось і все, мені здається, я помітив будинок, що цікавить мене. Над дверима є велика вивіска.


Я говорю російською без особливих проблем, але читати це зовсім інша справа. Мені доводиться розшифровувати фонетично, вимовляючи це вголос, а це займає дуже багато часу.


- Що це означає ? - говорю я, вказуючи пальцем на великий напис.


- Це далеко. Я погано бачу. Але, схоже, там є якісь небезпечні знаки.


- Добре, ось що мені потрібно. Пішли!


Майже повністю відпочив, рухаюся в хорошому темпі. Мартіна, здається, думає, що перепочинок занадто мала, але вона все одно слідує за мною.


Ах, двері зачинені. Це хороший знак. Я дістаю відмичку зі свого міні-набору, зробленого своїми руками, і миттєво відкриваю замочок і дві засувки.


Ми входимо. Є ще один великий білий колір знак на червоному тлі. Я знову питаю Мартіна, що це означає.


– Вибухонебезпечні хімічні речовини, – відповідає вона між вдихами.


Я підозрював це. Знайомі запахи мене вже попередили. За допомогою свого вірного перекладача я переглядаю ящики, барабани та різні коробки. Я ретельно відбираю асортимент товарів і говорю:


- Іди дивись. Готую коктейлі.


Поки я готую, дим трохи роз'їдає мої легені. Але я готовий заплатити таку ціну за гарний феєрверк. За мить я зробив шість саморобних бомб, які були невеликими, але могли завдати серйозної шкоди. Поруч із тим, що я приготував, маленька бомба, встановлена Мізаноффом на ракеті Колумбія, виглядатиме як петарда, якою підривають собак.


Я кладу шість бомб у сумку і виходжу, показуючи Мартіні наслідувати мій приклад.


Як тільки ми трохи відходимо, я йому говорю:


– Я зробив бомби. Я збираюся розмістити їх там, де вони можуть завдати найбільших збитків, починаючи з запасів палива. Я йду сам, без обговорень! Але ти не можеш просто чекати мене тут через ці двері. Якщо вони виявлять, що її відкрито, вони обшукають цей район. Ти маєш піти туди погуляти. Будь обережні з патрулями і зустрінемося через годину біля дверей цієї казарми.


Вона не заперечує, щоб мене не супроводжувати. Я так розумію, вона ще деякий час не зможе тікати.


- Привіт, Нік, удачі, - просто каже вона.


І вона цілує мене з несподіваною пристрастю.


Я гладжу її по щоці, потім повертаюсь і йду в тіні високих будівель.


Спочатку я шукаю те, що знаю найкраще, балони з рідким киснем, і незабаром помічаю сріблясті шлейфи, які сяють у штучному світлі вуличних ліхтарів.


За невеликим винятком, ця установа є сестрою-близнюком тієї, яку я відвідав на мисі Канаверал. Я спокійно підіймаюся металевим подіумом і знаходжу основу величезного компресора. Я поміщаю дві бомби під кисневі лінії у ретельно вибраному місці, щоб струмінь полум'я від вибуху рясно оббризкав електричні установки.


Вітання ! Вітання ! Вітання ! Я розбиваю скляну капсулу нагорі кожної бомби, і кислота починає роздмухувати мідні пластинки детонаторів.


Зазвичай гідразин, який Радянський Союз використовує як паливо, повинен зберігатися на пристойній відстані. Я здійснюю екскурсію горизонтом і набагато далі бачу ряд водосховищ. Підходжу. От і все. Я поставив ще дві бомби на труби, звичайно, прямо перед запобіжними клапанами.


Потім я переходжу до стартового майданчика. Що, якби мені вдалося встромити бомбу в ракету-носій "Союз"... Ні, про це важко мріяти. Враховуючи неминучий початок, у мене ніколи не було часу зробити свій хід і піти, поки все не вибухнуло.


Я досі отримую невеликий втішний приз. Є великий напівпричіп із повним баком бензину. Перевіряю. Він сповнений до країв. Ідеально. Для нього достатньо буде однієї ретельно розміщеної бомби.


На мій погляд, у них має бути щонайменше чотири місяці на усунення пошкоджень. Це більше, ніж потрібно для космонавтів там, щоб померти з голоду, якщо не з голоду, то хоча б від нестачі кисню. Хоук пояснив, що без постійного регулювання дзеркало почне дрейфувати в космосі під дією сонячного вітру. Навіть якщо визнати, що їм вдасться повернути його за чотири місяці, попередження буде ясним. - «Не використовуйте сонячний відбивач. "


Незабаром буде година з того часу, як я вибіг ставити бомби. На бігу я повертаюся до точки, про яку домовилася з Мартіною. Вона там. Але за її виразом обличчя я відразу розумію, що щось не так.


- Що відбувається ?


Я вже бачу, що відбувається. Вони знайшли дірку в паркані, потім інструменти, які використовувалися, щоб проникнути за паркан, потім джип. Я вже можу уявити випущених собак і патрулі, що блукають місцевістю.


Крім того, вони можуть вчасно знайти мої бомби та знешкодити їх.


Це переважно те, що я думаю за чверть секунди. Але ні, це набагато небезпечніше. І в певному сенсі навіть гірше.


- Ти даремно втомився, - каже Мартіна, все ще трохи захекавшись.


- Як це дарма?


- Полковник Мізанов тут...


Я їй відповів:


- Я трохи про це підозрював. Але мені все одно. Навпаки, якщо він заважатиме, це буде однією скалкою в моїй дупі.


- Це нічого не змінить, - продовжує Мартіна. Ваші бомби не завадять використовувати дзеркало.


– Які!


– Я пішла гуляти, як ви мені сказали. Я прокралася до цієї сірої будівлі. Я спостерігала. Я бачила Мізанова і чула, як він дав останні інструкції космонавтам, які мають піднятися на цій ракеті.


- Ну і що ?


– Отже, на станції Салют встановили нову систему рециркуляції повітря. Коли доходить до кисню, вони практично самодостатні. Щодо їжі та пиття, то їх вистачить надовго.


Провал. І великий.


Через п'ять хвилин мої бомби повинні вибухнути, перетворивши Байконур на полум'я. Тільки це марно. Мешканці космічної станції зможуть безкарно скористатися своїм гігантським дзеркалом. І, маючи уяву, я вже можу передбачити, що вони не обійдуться без цього. Якщо можна так сказати, ці удари, швидше за все, будуть болючими.


Перед моїми очима проходить страшне бачення. Стратегічні об'єкти моєї країни розтанули, як ваше тіло, після шести місяців у сауні. Пшениця та кукурудзяні поля Середнього Заходу стануть такими ж родючими, як і шкіра голови Юла Бріннера. І чом би не кілька пожеж, бажано у великих містах. Якщо вони мудро оберуть точку удару, а я їм у цьому довіряю, ніхто не зможе стверджувати, що спалах не випадковий.


Я розкриваю все це Мартіні. Воно сильніше за мене, це має вийти назовні. Аварія на мисі Канаверал сталася. Але другий провал тут, я не можу його переварити.


Вона дивиться на мене. У тьмяному світлі ліхтарних стовпів я бачу її неабияк мокрі очі. Вона виглядає ще більш пригніченою, ніж я. Мабуть, важко побачити, що її головний шанс зазнав невдачі, що вона втрачає мету, на якій було зосереджено все її життя.


"Але подумай, Картер, що це означає? Ви розріджуєтеся, мій чоловічку. Я, добре тебе знаю, можу сказати одне: це не схоже на тебе. Ви визнаєте своє фіаско без суперечок. Ні, друже, це не нормально."


Він має рацію, мій маленький внутрішній голос. Він завжди має рацію. Я маю знайти рішення. Але що ? Чи можете ви мені сказати? Ні звичайно. Дякую, я не чекав від тебе меншого.


Я сверблю свою голову. Там усередині мозок люто працює. Я відчуваю, як дим виходить із моїх вух. А потім – уф! наближається рішення. Незадовго до того, як мої інтегральні схеми вибухнули від перегріву, спалахнула блискавка. Вихід є. Шалено, ризиковано, напевно, непрактично. Але я це тільки бачу. Жаль, якщо Мартіна вважає мене божевільним, я ділюся з нею своєю ідеєю:


- Слухай мене уважно, Мартіно, бо у нас, напевно, не буде часу чи можливості дозволити собі генеральну репетицію. Де зараз космонавти?


Вона вказує пальцем у бік невисокої будівлі.


– Там. Біля входу є перша кімната, потім коридор та кімната ззаду. Ось де я бачила їх із полковником Мізановим.


- Добре. Ти маєш показати мені, як ти туди потрапила. Я візьму комбінезон. Потім, коли вони вийдуть одягатись, я заміню одного з них.


Я натискаю на Хьюго, щоб показати їй, як я планую це зробити, і продовжую:


- Тоді я піду за іншим усередину капсули. Опинившись на орбіті, я спробую скористатися ефектом раптовості, щоб нейтралізувати мешканців станції та ...


"І ти ніколи не злетиш звідси", - скептично киває Мартіна.


За її тоном я знаю, що вона знає, що каже.


Я питаю. - Чому?


- Бо космонавтів два. Навіть якщо ви визнаєте, що можете зробити те, що кажете, ваш акцент видасть вас. Крім того, нічого не можна виключити, бо один із них - жінка.


- Ой!


- Як ти кажеш. Мораль у тому, що я піду з тобою. Ми усуваємо їх обох і займаємо їхнє місце. Це дає нам набагато більше шансів вибратися із цього.


Стиснення її щелеп говорить мені, що вона в цьому впевнена. Я все ще маю проблеми з її роботою в команді, де, як я знаю, шанси на успіх становлять 0,000001%. Але я також знаю, що вона має рацію. А потім, зробивши просту математику, людське життя, навіть життя Мартіни, має значення, коли доходить до того, скільки коштує на кону в цій місії. Я вагаюся ще від трьох до трьох з половиною секунд, а потім різко погоджуюсь:


- ДОБРЕ. Пішли. Покажи мені шлях.


За кілька хвилин ми входимо до першої кімнати. Насправді це роздягальня, що примикає до тренувальної. З іншого боку перегородки я чую голос, що дає інструкції космонавту і космонавтці. Квікос, я заходжу в комірчину, де збудовані скафандри, намагаючись знайти щось потрібне для мене. В мене проблема. Із запропонованих мені зразків можу зробити висновок, що статура середньостатистичного радянського космонавта має бути невисокою та масивною.


Я вдягнув найбільший, який зміг знайти. Мені там трохи тісно, але зараз не час для зручностей. Головне, що встигаю все увімкнути. Мартіні пощастило більше. Вона знаходить костюм, який, здається, був скроєний для неї на індивідуальне замовлення.


"Допоможіть мені надіти шолом", - сказав я. Не хоче вдягатися.


- Я розумію. Вам тісно. Ви не бачили нічого більшого?


– Ні. Вибирати особливо нема з чого.


Мартіна посміхається мені і допомагає застебнути шолом.


- Космонавти Спілки! - реве спікер. Злітаєте за п'ятнадцять хвилин!


Ох чорт! Це буде довго! Я намагаюся підрахувати запас часу між злетом та вибухом моїх саморобних бомб. Важко сказати із такими детонаторами. На мій погляд, феєрверк може розпочатися будь-коли від п'яти до двадцяти хвилин. Я постараюся надіслати повідомлення босу.


Я хапаю свою маленьку сумку і з'єдную дві петлі. Чак! Іскра підтверджує, що є струм. Швидко складаю невелику річ абеткою Морзе. Поняття не маю, чи ця частота відстежується. У будь-якому випадку, на той час, коли російські її виявлять - якщо вони її виявлять - я буду або обвугленим трупом тут, або літатиму по орбіті навколо Землі.


"От і все", - сказав я, засовуючи пряжки та ремені в кишеню на блискавці свого костюма космонавта. Хоук зрозуміє.


Потім я ховаю решту сумки, яка мені більше не потрібна. Раптом я передумав. Я дістаю його та забираю останні запальні бомби, які приєднаються до мого маленького радіо у моїй кишені. Може, там нагорі знадобиться, якщо дістанемося до станції. Приклеюю Вільгельміну та закриваю кишеню.


Мартіна шепоче, тягнеться до дверей. - Вони йдуть ! Швидко!


Мені не потрібно багато часу, щоб зрозуміти, що мій план неможливий. Космонавти не самотні. За скляними дверима я бачу поруч з ними мавпу постать полковника Мізанова і півдюжини солдатів, що їх охороняють, з автоматами на плечах.


РОЗДІЛ IX.


- Нік! Застрягли! – кричить Мартіна на межі паніки.


- Шшш! Ми ще можемо обійтися. Уявімо, що ми водолазні костюми, що висять у шафі. Не шуми. Якнайменше дихай, щоб не запітніла передня частина шолома і ...


Я мовчу. Не міг дати йому подальших інструкцій. Мізанофф щойно штовхнув двері і входить до космонавтів і солдатів.


Нас ніхто не помічає. Начебто працює. Я опустив козирок шолома, і мого обличчя майже не видно. Проблема лише в тому, що дуже погано чути крізь товщину пластику.


Але я до цього звик. Я іноді прослуховував набагато краще ізольовані стіни мотелів. Через кілька секунд, правильно сконцентрувавшись російською, я знову можу вловлювати звуки.


- Товариші, каже Мізанов, вам велика честь, що держава довіряє вам. Ви будете нагороджені, коли повернетесь.


Космонавт уже почав роздягатися, щоб одягнути скафандр. Він знімає свою довгу спідню білизну, тремтить, потім голосно сморкається.


Жінка повертається до нього і хихикає. Чоловік невисокий і кремезний. Вона вища за нього і складена як штовхач ядра. Те, як вона поводиться з Мізановим, я думаю, що між ними багато зачіпок.


- Так, товариші, - продовжує полковник КДБ, - та робота, яку ви виконуватимете на борту «Салюту», має життєво важливе значення для майбутнього нашої країни. Тримайте це в секреті і будьте впевнені, що ваше просування по службі буде гарантовано.


– Комп'ютер наведення знаходиться на борту капсули? - Запитує імпозантна жінка.


- Звичайно, відповідає Мізанофф, підводячи очі, щоб подивитися на неї.


- Сподіваюся, він був правильно запакований і не отримає ударів, як минулого разу. Те, що оптична система зіпсована, мене найменше турбує. Але якщо комп'ютер не запрацює, ми не зможемо її запустити наступного тижня, як планувалося.


"Ракета вже готова до запуску", - коротко говорить Місанофф. Наші траулери знаходяться у південній частині Тихого океану, недалеко від точки падіння. Як тільки ми будемо готові сфотографувати її повернення в атмосферу, зніматимемо!


- Жодної штовханини, - відповідає жінка. Тут має бути все гаразд.


- товаришу Золотов, якнайшвидше все має бути в порядку.


За потреби подвайте робочі бригади.


- Слухайте, товаришу Мізанов, вчений - це я. Ти, ти... військовий, не більше.


- Скажіть, - втручається космонавт, як ви вважаєте, у нас є час розповідати про наше життя? Ми вже втратили достатньо, змусивши нас спуститися з капсули після фази перед злетом та перевірок. Хочу сказати, зворотний відлік іде і «Союз» нас чекати не буде… А тепер, якщо хтось люб'язно допоможе мені пристебнути шолом…


У цей момент по кімнаті пролунало невелике різке клацання, схоже на вибух капсуля для дитячих пістолетів. Спочатку я запитую, що це може бути, а потім, не змінюючи положення, дивлюся на костюм Мартіни. Він досі рухається. І я розумію. Вона просто чхнула.


- Гей, що відбувається? - Запитує Мізанов, дивлячись на охоронців.


Найближчий відповідає неосвіченим зжатим плечей.


«Як би там не було», - випалив товариш Золотов. Але… але… – раптово заінтригований він. Що це таке ? Це не наше!


Вона нахиляється і бере дві куртки, які нам довелося зняти, щоб одягнути одяг космонавтів. Це піщинка у зубчастій передачі. Ідіотське забуття. І ми обоє однаково відповідальні.


Ми маємо швидко відреагувати. Скористайтеся ефектом несподіванки. Я вискакую з туалету з криком:


- Це моє !


Мізанофф найшвидший. Він обертається першим.


- Що це таке? - каже він, що здивувався.


Нокаутую його ударом прямо в печінку. Він непритомніє. Думаю, без великих рукавичок і комбенізону мені вдалося б його назавжди остудити таким ударом.


Приголомшені охоронці завмерли на місці. Я скористався сум'яттям, щоб дістати Вільгельміну з кишені. Два солдати падають. Інші тікають у коридор і відкривають вогонь, вбиваючи Золотова.


Їхній лідер віддає наказ. Вони перестають стріляти. Вони не хочуть ризикувати вбити іншого космонавта.


Я хапаю один із двох автоматів, що лежать біля трупів, і затискаю його під пахвою. Беру другий і кидаю Мартіні з криком:


- Будь напоготові!


По дурниці космонавтка намагається втрутитися. Вона йде до мене важкою ходою у своєму дивному костюмі. Я знову врізав їй у грудну клітку.


Мартіна істерично кричить. - Куди ми йдемо ?


- Туди! - Кажу я, пірнаючи головою у вікно.


Шолом міцний. Вікно набагато менше.


Воно так легко відкривається, що я роблю сальто на два кроки, за яким слідує четверний перекат вперед. Я встаю швидше, ніж треба сказати це. Мартіна важко валиться поряд зі мною.


Вона простогнала. - Ой!


Цікаво, на що вона скаржиться з потрясіннями, які вона має. Нарешті поїхали далі. Я знаю, що нам треба поспішати. Їм не знадобиться багато часу, щоб надсилати попередження.


Саме Мартіна визначає транспортний засіб, адаптований до наших потреб.


- Дивись, - сказала вона, - автокар. Ви знаєте як це працює?


- Очевидно. Це так само просто, як і звичайна машина.


Ми стрибаємо в нього, і я потрапляю на стартер. Натискаю! Натискаю! Натискаю! А потім нічого.


- Чорт! Що відбувається ? Це відстій чи що?


- Як ви вважаєте, ви почнете це робити?


- Дивлюся, дивлюсь...


Ось воно зрозуміло. Я знаходжу ручне гальмо біля лівої ноги. Він залишався увімкненим. Я відпускаю його своїм великим черевиком, і цього разу мотор спрацьовує, як тільки я смикаю стартер.


– Уф! Я говорю, проїжджаючи до старту. Цікаво, як космонавтам вдається щось робити із цим спорядженням на спині. Я вмираю там і весь у поті.


- Я теж, якщо це може вас втішити, - відповідає Мартіна, торкаючись трьох робітників, які йдуть до нас.


- Я розумію, чому у космонавтів удома завжди є кондиціонер.


З огляду на ці доречні міркування я веду важку машину прямо через невелику барикаду, що відокремлює нас від корабля «Союз Т3».


Ми їдемо на швидкості близько сорока кілометрів за годину, коли передні колеса зіткнуться з перешкодою. Відбувається удар, який трясе нас із голови до п'ят, але минає. Носова частина автомобіля піднімається над перешкодою. Протягом трьох або чотирьох секунд, які мені здаються вічністю, я бачу лише частину неба. Я відчуваю, що випадаю з транспорту, оговтаюся і ми готові до бою.


Мартіна лягла на землю і почала стріляти. Я чую, як її зброя видає спорадичні черги, що не дозволяють солдатам наблизитись.


- Більше немає боєприпасів! - Раптом кричить вона.


Це більше не має значення. Решта все ще далеко позаду, і ми майже біля підніжжя ракети. Я просто сподіваюся, що все піде так само, як у нас, і що після відліку від запуску більше неможливо втрутитися, щоб запобігти запуску. Безперервний відлік – це точка неповернення. Якщо раніше щось не здавалося критичним, ми все ще можемо зупинити все. Після цього ми більше не можемо і ракета злетить незважаючи ні на що.


– Що відбувається… – починає технік, що стоїть біля підніжжя ракети.


Удар по обличчю заважає йому запросити додаткову інформацію. Він розтягнувся на спині, випльовуючи чотири зуби, один із яких був зроблений із металевого срібла.


Через брак костюма космонавта я не можу обернутися, щоб подивитися, що відбувається позаду нас. Я хапаю Мартіну за руку і веду до дротяної клітки внизу складальної вежі. Це ліфт до капсули, встановленої на триступінчастій ракеті-носія.


Доступ у клітину закриває товсті металеві двері. Я відкриваю. Перед кабіною ліфта стоїть хлопець у комбінезоні.


Він питає. - Хто ти?


– Ми на заміну?


Мабуть, він мене не розумів цією мовою, з якою, зрештою, я не дуже знайомий, бо він розводить руками, намагаючись перешкодити нам увійти. Незважаючи на мій спокійний характер, я відчув себе зобов'язаним схопити його за ремені і вдарити ногою, щоб прискорити евакуацію.


- Але... але... - заїкається він кілька секунд, які мені потрібні для цього. Зліт відбувається менш як за десять хвилин. Не роби ...


І якщо. Я все одно це зроблю.


Як тільки мені вдалося усамітнитися з Мартіною, я опускаю великі лозини, які використовуються для замикання дверей.


- Зачини двері ліфта, Мартіно!


- Натисни на кнопку ! Швидко!


Вона натискає велику червону кнопку. Я благаю небеса, от і все. Спочатку нічого не відбувається і я починаю ще більше потіти. Потім я чую там, нагорі, муркотіння електродвигуна, що запускається.


Я починаю вириватися зі свого розкладу. Менш ніж десять хвилин. Чи достатньо дістатися капсули? Чи зможуть мої маленькі бомби почекати, поки вони не вибухнуть?


Я швидко перестаю турбуватися про погоду та бомби, тому що у мене є більш безпосередні причини для занепокоєння. Металеві двері починають прогинатися від ударів ззовні.


Ну нарешті то ! Я бачу, як піднімається кабіна ліфта. Саме тоді я знаходжу гарний жарт для приятелів Товариша, котрі, здається, дуже хочуть поїхати туди з нами.


Я дістаю з кишені останню бомбу, швидко відкручую мідну смужку і розбиваю бульбашку з кислотою. Дим, що з'являється, говорить мені, що до вибуху залишилися лічені секунди. Я швидко кидаю машину до дверей і біжу до Мартіни у ліфті.


На щастя, вона, здається, оговталася від паніки раніше. Я тільки-но увійшов до кабіни, як вона натискає кнопку «вгору».


Йде час. Двері відчиняються, і одночасно вибухає бомба. Але ми вже піднялися на кілька метрів і помітили внизу лише кілька уламків металу, шматки м'яса та сміття, які важко ідентифікувати.


Я дивлюся вниз. Я нарахував добру дюжину солдатів. Не говорячи вже про тих, від кого нічого не залишилося.


Це викликає деяке замішання, і протягом тривалого часу решта залишаються в нерішучості, гадаючи, що з ними буде тепер.


Несподівано на нас дивиться сержант і кричить щось, чого я не розумію. Майже одразу лунає тріск і рикошети в шахті ліфта з глухим «дзвінком» та вереском.


Я пам'ятаю запуск Колумбії та прошу свою добру фею, щоб жодна з цих куль не пройшла через паливні баки.


Це сходження триває довго. Поїздка мені починає набридати. Нарешті, не знаю, скільки часу, ліфт, нарешті, зупиняється з ривком і великим «гуркотом». Щоб відкрити двері, потрібен час. А ось моєму кулаку в рукавичці потрібно менше чверті секунди, щоби почати. Технік вилазить на платформу, а я затягую його тіло всередину кабіни. Я кричу :


– Там ще є люди?


- Нікого, - відповідає Мартіна, яка щойно швидко обійшла капсулу.


Панель "Союз-Т3" відкривається, як паща голодного лева. Я зазираю усередину. Я припускаю більше, ніж можу бачити миготливі вогні на панелі приладів, розташованої лицьовою стороною вниз, над сидіннями для прискорення.


Я ніби заворожений. Мартіна підштовхує мене увійти. Це змушує мене реагувати. Що зі мною сталося? Можливо, лише хвилинка коливання, перш ніж зламати щось, що підсвідомо здавалося мені табу.


Я вхожу. Панель закривається. Я сідаю в крісло пілота. Схоже, він створений спеціально для мене. Досить зручно. Наші ноги схрещені, наче ми були в сидячому положенні, за винятком того, що ми лежимо на спині.


Тепер я ясно бачу панель приладів, яка знаходиться трохи вище моїх грудей.


Забавно, як ти реагуєш на факт, що відбувся. Я був тим, хто задумав захопити «Союз», щоб нейтралізувати радянську сонячну зброю. Я був тим, хто боровся, як лев, щоб потрапити сюди. І тепер, коли я тут, замкнений у капсулі «Союз», готовий до вильоту на орбіту, щоб піти та знищити космічну станцію, це здається мені повністю утопічним, неможливим.


- Що нам робити, Нік? - запитує Мартіна тремтячим голосом.


- Я думаю про це.


Незважаючи на товщину наших пластикових козирків, я бачу, як її обличчя темніє. Я мав сказати щось інше, будь-яку брехню. Це допомогло б її заспокоїти.


Але зараз я не схильний брати її за руку. Виживання насамперед.


І раптом я розумію, що мені робити.


- Повітря! Знайдіть шланг, який поєднується з вашим костюмом.


Вона знаходить його та підключає. Я роблю теж саме. На секунду мені цікаво, чи зможуть росіяни контролювати приплив повітря з землі. І тоді я думаю, що ні, у них все ще недостатньо розуму, щоб подумати про те, щоб розіграти такий брудний жарт над своїми космонавтами.


Суміш гелію та кисню, що проникає у наші водолазні костюми, освіжає нас і дає мені впевненість у тому, що буде далі. Начебто іноді потрібно зовсім небагато. Мартіна помітно розслаблюється, відчуваючи ніжну ласку свого тіла.


- І зараз ? - Запитала вона набагато безтурботніше.


- Тепер шукаємо червоні вогники на панелі приладів.


Стіл розміром п'ять на вісім футів відносно простий. Але все написано, спочатку кирилицею, потім абревіатурами та каббалістичними знаками. Вказівки призначені лише для того, щоб служити орієнтиром для космонавтів, які виконали незліченну кількість симуляційних вправ і знають напам'ять маневр. Для мене це китайська.


Є червоне світло. Сподіваюся, там добре, як удома, а це означає «не добре». Я схрещую пальці і, стиснувши зуби, опускаю важіль унизу. Спочатку нічого не відбувається, потім лампочка блимне, згасне і поруч загоряється ще одна зелена лампочка. Мені страшенно жарко. На моїх очах циферблат зворотного відліку показує одну хвилину та чотири секунди до зльоту. Я трохи повертаю голову до Мартіни.


- Пристебніться. Спочатку два спеціальні колінні ремені, потім ремінець для тіла.


Я теж пристібаюся. Залишилось п'ятдесят вісім секунд.


- Це полковник Мізанов, - раптом потріскує радіо. - Я звертаюся до шпигунів, які забарикадувалися всередині капсули "Союз". Виходьте, поки не стало надто пізно. Якщо не вийдете негайно, ви помрете!


- Нік! кричить Мартіна.


- Спокій. Після певного моменту зворотного відліку ці машини перетворюються на автоматичний режим.


Вони нічого не можуть зробити, щоб завадити нам злетіти. Занадто пізно. Ви ризикуєте померти, коли вийдете. Ви уявляєте, що станеться, якби ми відкрили панель, коли ракета злітає?


Я відкриваю мікрофон гарнітури та відповідаю:


- Можеш пошукати інших дурнів, Мізанове.


- Це... як... Картер? - заїкається буркотливий голос радянського полковника. Це… це ти,… Нік Картер?


- Особисто, мій дорогий Григорію. Скоріше побажай мені удачі. Згідно з моїм секундоміром, у тебе всього... тридцять... двадцять дев'ять секунд.


- Тобі не втекти, Картер! Я говорю це вам. Тобі краще здатися.


- Розраховуй на це і випий води, шановний колега. Приблизно через годину я стикуватимуся з космічною станцією. Сподіваюся, у вас є папір і олівець у ящику рукавички. Немає й мови про те, що я повернуся, не отримавши автографів від ваших героїв. Тепер невелика порада: накажіть своїм людям очистити стартовий майданчик, бо якщо вони все ще будуть там приблизно через 20 секунд, у них, ймовірно, будуть опалені вуса!


– Картер! Ти не…


- Усього хорошого, друже.


Я перервав зв'язок із Григорієм. Це мене починає втомлювати, і я хочу спершу повністю опанувати нові прилади управління. Це все ще чудове заняття, чому я збираюся присвятити себе з маленькою Мартіною.


Я повертаю погляд на бортовий годинник. Кожен спалах цифрового циферблата означає ще одну секунду перед зльотом.


"П'ять секунд", - прошепотіла Мартіна приглушеним голосом.


У череві ракети чути звук. Вже хвилину насоси нагнітали гідразин та рідкий кисень у двигуни. Їхнє муркотіння припиняється. Майже одразу запрацювали двигуни. Звідси майже нічого не чути. Ми просто відчуваємо нечітку вібрацію. Я зовсім приголомшений. Знаючи шум, який він робиться внизу, я подумав, що всередині капсули буде пекло.


Коли годинник досягає нуля, мотори автоматично вмикаються. Я не розумію, що ми злітаємо. Для цього потрібно близько п'яти секунд. Ось я відчуваю, що мій живіт випирає. Я знаю, що прискорення знаходиться в діапазоні від 4g до 4g з половиною, що не дуже відрізняється від прискорення реактивних винищувачів. Проте мені смішно, коли я відчуваю, що моя вага раптово збільшується приблизно до трьохсот кілограмів.


Я помітив трохи здивований, що я не надто погано переніс перевантаження. На іншому місці Мартіна виглядає розгубленою.


Незабаром ми опиняємось майже в стані невагомості. Відчуваю, що збираюся полетіти, як листок у кабіні капсули. На щастя, є міцно застебнуті ремені, які тримають мене в кріслі. Потім знову починається збій. Вибухові болти щойно вибухнули. Перший ступінь від'єднався, другий переходить у фазу руху. Це набагато менш вражаюче, ніж зліт. А потім уже довелося звикати до цього.


Коли друга стадія відкидається, а третя вмикається, я майже відчуваю, що знаю це все своє життя. Вже рутина?


Як тільки поштовхи припиняються, Мартіна відкриває свої симпатичні очі і заїкається:


- Ой! У мене все болить. Я… я думаю, що минеться. Мені шкода. Це сталося зі мною вперше у житті.


Я сміюся.


- У мене теж, напевно, вперше, коли я піднявся вище сьомого неба, чого ви хочете.


РОЗДІЛ X


- Нік! Радар! Дивись!


Я дивлюся. Є невеликий момент. Щоразу, коли зелена лінія, що охоплює екран, проходить ним, він видає звуковий сигнал. Від секунди до секунди крапка зростає, а інтенсивність звукового сигналу зростає.


– Це, – сказав я, – станція. Немає жодних сумнівів.


Я розслабляюся і відразу піднімаюсь, як мильна бульбашка, всередину кабіни. Це хвилююче. Я піднімаюсь сходами з піднятими ногами. Планшет проходить у межах моєї досяжності. Я ловлю його. Оскільки моє тіло здається невагомим, я думаю, що можу легко випростатися одним клацанням. Велика помилка. Біль нестерпний. Я наполовину вивихнув руку. Думаю, потрібно трохи практики, перш ніж буду готовий до маніпуляцій у невагомості.


Поступово я розумію, що ми маємо ретельно визначати точки опори.


і тяги і, перш за все, не поспішати: розслабитись.


Я заглядаю у вікно, щоб спробувати зробити зорове спостереження. Станція все ще надто далеко. Так що я користуюся часом, що залишився у нас, щоб провести кілька експериментів. Це неймовірно. Немає більше ні верху, ні низу. Я можу рухатися вперед, ударяючи ногами по стелі, бокам або землі. Це так само. Коли я значною мірою опанував це, я переходжу до більш складного. Я намагаюся рухатись без опори. Я швидко досягаю кількох подвигів, звичайно, у сповільненій зйомці. Різні стрибки, потрійне сальто назад та інше. Через деякий час, коли я почуваюся добре, я пливу – не можу придумати іншого слова – до Мартіни. Вона дивиться, як я наближаюся, з посмішкою на губах за пластиковим козирком. Я не маю часу ловити її, наші шоломи стикаються, і відскок повільно відправляє мене в політ над стелею. Починаю процвітати. Спочатку це весело, але швидко набридає. Я шукаю «вертикаль» по відношенню до мого ліжка і дуже повільно відштовхуюсь. Як тільки я відчуваю це під собою, я хапаюся за ремені, перш ніж знову підстрибнути та взяти себе до рук.


Мартіна радіє. - Відмінна робота ! Яке шоу !


- Хм! Ти це бачила? Клас!


- Справді.


Вона вибухає сміхом. Здається, вона забула, в якій ми ситуації. Не я. Я знаю, що скоро ми опинимося на космічній станції, і що на цій станції живуть ворожі космонавти і, можливо, військові. Раптом Мартіна вигукує:


- Нік! Ми майже там!


Боже правий, але це правда! Через свої витівки я не звернув уваги! Я дивлюся у вікно. Великий отвір, який бачу в кінці станції, схоже, призначений для передньої частини нашого апарату [3].


Тут космічні апарати досягли одне одного. За кілька хвилин ми або в Салюті 8, або мертві. Або і те, й інше. Дуже шкодую, що перед стартом на Байконурі кинув останню бомбу.


- Послухай, Нік, елементи управління працюють самі собою.


Справді, без моїх дій на панелі приладів загоряються, гаснуть, блимають самі по собі вогні. Очевидно, що маневр або запрограмований заздалегідь, або справляється зі станції. У будь-якому разі, оскільки вони, здається, сповнені рішучості впустити нас, я дозволю їм взяти справу до своїх рук. Вони знають систему краще за мене.


Ось і все, стикування. Я чую клацання системи блокування. Ми більше не рухаємось.


Я чекаю кілька секунд і потім відчиняю вихідні двері. Входимо у перший шлюз.


«Цікаво, що далі?» - сказала Мартіна з болем у голосі. Ви знаєте, що там!


- Звичайно я знаю. Але якщо ми залишаємось у капсулі, то тут нам кінець. Ми не протягнемо довго без кисню.


Повільно, як дещо незграбні автомати, ми просуваємось до дверей другого шлюзу. Це відкриває. Ми входимо, і він закривається одразу після нашого переходу. Шиплячий звук із невидимих клапанів попереджає мене, що вони посилають повітря. Я дихаю, я говорю це. На козирку мого шолома утворюється кірка інею, і я дряпаю її якраз вчасно, щоб побачити, як троє чоловіків переміщаються в шлюз і оточують нас.


Перекладач не потрібний. За жестами, які вони роблять своєю зброєю, одразу розумієш, чого вони хочуть. Слухняно виходимо зі шлюзу і знімаємо свої костюми. Через кілька хвилин ми опиняємось у тому одязі, який носили на землі.


- Ми маємо вбити їх! - сердито заявляє самий кремезний із трьох.


Він очевидно східного походження. Ймовірно, один із монгольських космонавтів, навчених Радянським Союзом.


- Чан! - каже один із двох його приятелів.


"Будьте здорові", - сказав я, прагнучи справити гарне враження.


- Що з тобою? - гавкає хлопець. Я звертаюся до товариша Чана, а не до вас!


- Прошу вибачення…


- Ти знаєш накази, Чане. І ви теж знаєте Мізанова, – продовжує космонавт. Ви знаєте, який він, коли слухаєте його накази до літери.


- Мізанов на землі, - відповідає цей явно монгол. Ми можемо витягнути їх зі шлюзу без костюмів і сказати, що вони зробили невірний крок, коли залишили «Союз». Ніхто ніколи не дізнається.


- Мізанов завжди все знає. Ми не можемо нічого від нього приховати.


Поки трійця обмірковує нашу долю, я вирішую заглянути в середину станції.


Чан, м'язистіший за інших, тим менше у нього мізків. Він найнижчий за рангом і швидко виконує те, що говорять двоє інших. Я швидко дивлюся на бирки з іменами, які вони носять на своїх формених куртках, і дізнаюся, що їх звуть Петров та Менденович відповідно. У Петрова мавпи манера поведінки, яка нагадує мені Мізанова. Менденович, командир, теж найвищий. Це не заважає йому бути таким же тупим, як його двоє підлеглих. Я дивлюсь на них. Вони всі троє такі жахливі і схожі один на одного.


Салют, якщо дивитися зсередини, набагато вище, ніж я міг собі уявити. Телескоп, який я бачу, спрямований у бік Землі, мені здається страшенно складним. А маленькі комп'ютери, розташовані вздовж стін, здаються цілком здатними керувати ракетами великої дальності. Інші пристрої для мене надто складні. Не знаю, чи я коли-небудь дізнаюся, для чого вони потрібні.


Менденович виглядає абсолютно збентеженою нашою присутністю. Мушу зізнатися, я це розумію. Він не звик приймати у своєму космічному кораблі непроханих гостей.


Знову ж таки, шкодую, що тупо спустошив свій останній магазин пістолета на Байконурі. Один-єдина куля в стіну станції, мала викликати відмінну декомпресію і вбити всіх.


Поступово ідея сподобалася. Пістолети є у них трьох. Якщо вистрілять, ефект буде такий самий. Я спробую. З легким поштовхом я піднімаюсь «у повітря». Чан реагує найшвидше. Він підштовхує себе до мене. Повільність атаки дозволяє мені більш ніж достатньо схопити його за зап'ястя. Це не так просто, як я гадав. Я все ще в невагомості новачок. А в нього солідний досвід. Швидке обертання дозволяє йому вхопитися за ручку, коли я дрейфую, як мертвий лист, між підлогою і стелею.


- Ви капіталістична свиня! - плюється він, злісно натискаючи на спусковий гачок своєї зброї.


Кліше говорить, що коли ви вмираєте, все ваше життя проходить у вас на очах. Я хочу подарувати собі маленьку ностальгію. Це має допомогти прийняти. Принесіть у час прощання трохи душевного спокою. Але мій інстинкт виживання надто сильний. Я відчайдушно шукаю способу уникнути смерті. Нема ніяких. З гіркотою піду зі світу живих. І з мужністю, пов'язаною з почуттям моєї невдачі. Я знаю, що Хоук обов'язково нагородить мене посмертною медаллю, але мені від цього не легше.


Куля попадає мені прямо в середину грудей. Біль жахливий. Я виштовхую все штучне повітря, накопичене в легенях, і починаю крутитися, як дзига. Я сильно вдаряюсь у двері шлюзу, потім відскакую назад у середину станції. Менденович вистачає мене в процесі, щоб я не стрибав нескінченно від стіни до стіни.


"Це гумові кулі", - пояснює він із чарівною посмішкою. Вони не можуть пробити стіни Салюту. Але ви помітите, що вони, як і раніше, дуже ефективні.


Я помітив. Але я не відповідаю. У мене все ще надто багато проблем із диханням. Мені не потрібно дивитися на груди, щоб знати, що у точці удару утворився великий синець.


Я знаю, що вони мають десь справжні патрони. Поради не привозять до космосу зброю лише з гумовими кулями. Хотів би я спитати Менденовича, де він їх ховає, але не дає мені часу.


Він наказує. - Петрове, піди і запри цих двох пташок у заповіднику! Там вони не зможуть завдати жодної шкоди. Мовчатимуть.


Я все ще задихаюсь, як риба, викинута з води. Петров бере мене за руку і веде. Це схоже на повітряну кулю, надуту гелієм. Бачу, іншою рукою він тягне й Мартіну. Ми обидва маємо добре виглядати. Він нас у загін відправляє, як дві великі кулі, і двері грюкають.


- Думаєш, нас задушать? - Запитує Мартіна.


Вона біла, як полотно, і явно переконана, що живими з такого вантажного трюму ми ніколи не виберемося.


- Перестань так хвилюватись! Ви бачите, що є кисень, хочеш, ось він...


– А якщо відключать. Я бачив, що в їхньому комплекті є клапани.


"Нам просто потрібно відкрити цей", - сказав я, потягнувшись до аварійного клапана, пишаючись тим, що мені вдалося розшифрувати слово "кисень" на кирилиці.


– Там так темно, Нік. Я боюсь.


Я підпливаю до неї в напівтемряві трюму.


Незважаючи на біль у грудях, я відчуваю, що почуваюся все краще та краще.


«Не хвилюйся, - заспокійливо сказав я. Як бачите, ми досі тут. Якщо вони не вбили нас одразу, вони мали причину зберегти нам життя.


- Я знаю. Вони хочуть доставити нас до Мізанова.


Мені було б важко сказати їй інше, навіть щоб втішити її. Тому я пробую іншу систему. Я обіймаю його.


Спочатку вона відсахується.


- Давай, Мартіно, заспокойся.


Хоча моя практика невагомості ще не повністю розвинена, моя практика невагомості набагато перевершує її, і мені не важко зловити її і повернути до себе. Щоб змусити красивого Ніка здатися, потрібно трохи більше.


Я знову притискаюся, щоб поцілувати її. Це наповнює мене глибоким благополуччям. І ефект поширюється на Мартін. Вона поступово розслаблюється.


За мить вона повністю подолала свій страх. Вона з головою занурюється у наш поцілунок. Відпустивши металеву балку, за яку вона чіплялася, вона обіймає мене, і ми обидва паримо в середині кімнати між підлогою та стелею. Мартіна підводиться, стискаючи мою сорочку. Я хапаю її за сідниці та притискаю до себе. Її груди притискається до моїх забитих грудей. Але мене не турбує біль. Дихання нестримного бажання накочує в мені, як хвиля припливу. Займатися коханням у стані невагомості… Це еротична мрія, яка мене завжди зачаровувала. Я хочу цю дівчину. Я хочу її !


Я обережно просовую йому руку під туніку. Я погладжую шовковисту шкіру її живота на мить, потім повільно піднімаюсь вгору, щоб схопити округлі груди.


- Тут? Зараз? Як ти думаєш, це розумно, Нік?


- Розумно… розумно… Головне, що приємно. Я впевнений, що це фантастика. Якби ти тільки знав, як це мене заводить.


- Я теж. Але що, якщо вони з'являться несподівано?


Смішно, я навіть не подумав про це. Я уявляю їх спантеличені клубки, їхні круглі очі, і це мене ще більше хвилює. Я не міг пояснити, що, але щось заважає мені розповісти Мартіні. Я просто відповідаю:


- Нам все одно. Що ви хочете, щоб вони зробили з нами? Можливо, це змусить їх трохи ностальгувати за товаришем Золотовим. Тому що, застрягши на космічній станції, я не здивуюсь, якщо… О, і тоді ні. Я хотів би не думати про це. Це вимикає мої ефекти. Справжні ліки від кохання, цей шп!


Мартіна суворо проповідує. - Ми не говоримо погано про мертвих!


Що ж, думаю, настав час змінити тему, бо вона починає нагадувати мені мого тестя.


Як? "Або що? Які? Ах, ні! Не розраховуйте на це!


Розміряними рухами я розгортаю Мартіну і хапаюся за поділ її туніки. Вона піднімає руки, щоб допомогти мені роздягнути її. Слабого імпульсу, який я надаю йому, достатньо, щоб одяг злетів над нашими головами.


Я кладу обидві руки на груди Мартіни і ніжно масажую тверді кінці, цілуючи її шию, шию та западину вух. З легкими зітханнями вона починає хтиво розтирати сідницями нижню частину мого живота. Моє тіло стає гарячим і дуже швидко потребує більшого. Я дозволяю своїм рукам ковзнути до його ременя, який швидко розстібаю, потім розстібаю гудзики на його штанах. Складним гіроскопічним рухом я рухаюся до його ніг. Я обережно натягую одяг, який невдовзі ширяє в кімнаті, як килим-літак.


Лежачи на спині, схрестивши руки за шиєю, Мартіна з цікавістю спостерігає за тим, як я роздягаюся. Мої рухи змусили мене трохи відсунутися вбік. Я пливу у зворотному напрямку і хапаю її за щиколотки. Кінцем губ я клюнув її ступні. Я повільно тягну її за ноги, дозволяючи губам пестити її шкіру. Я не можу сказати, чи приходить вона до мене, чи я до неї.


Я чую, як вона важко зітхає, коли мій рот досягає місця злиття її стегон. Жорстокість, забираючи весь свій час, я починаю з мерехтливого чорного флісу. З тихим жалібним криком вона виштовхує таз уперед, а мій язик проникає у вологу щілину.


- Давай, Нік. «Давай, - благає вона задихаючим голосом. Мені треба відчути тебе в собі.


Відповідаючи на її прохання, я беру її за стегна і притискаю до себе. Я відчуваю, як його руки ковзають на моєму животі і жадібно направляють мене всередину неї. У цей момент невагомість змушує нас описувати величезну спіраль,


яка відкидає нас у стелю. Однією рукою я хапаюся за балку, щоб зупинити нас, а іншою прикладаю до сідниць Мартіни, щоб позбавити нас незручностей, пов'язаних з передчасним розставанням.


- Обережно, - говорю я. Ми не на землі. Тут все треба робити обережно.


Я відпускаю ке, і ми починаємо непомітно колихатися, як тонке волосся на легкому вітрі. Досвід колосальний. Ми пливемо за течією, майже нерухомо. Щойно намальований рух наповнює нас тисячею відчуттів, незрівнянних із тим, що ми можемо пізнати за законами земного тяжіння. Дотик, ласка мають тотальний ефект. Це грандіозно. Є щось нереальне у тому, щоб займатися сексом практично без таких рухів. Я почуваюся Зевсом, що любить Льоду на нематеріальних висотах Олімпу. Це нескінченно, вічне.


Але людський стан зрештою позбавляє його прав. Після періоду часу, який я не можу підрахувати, наша п'яна нервова система, наповнена невідомими задоволеннями, досягає точки насичення. Мартіна перша потрапила на це. Я відчуваю, як її сідниці все більше рухаються під моїми руками. Вона задихається, її стегна притискаються до моїх. Його м'язи, які іноді втягують мене, іноді стискаються навколо мене, як лещата, приносять мені надмірне задоволення.


«О, Нік, - простогнала вона. Я відчуваю тебе сильною... Це так глибоко...


Я розумію, що вона має на увазі. Я також досягаю вулканічних вершин. Відповідаючи на його прохання, я пірнаю, наскільки це можливо, у її рай насолод.


З заплющеними очима, відкритим ротом, вона раптом притискає обидві руки до моєї попереку і вібрує, як камертон, видаючи довге, майже вмираюче зітхання. Через секунду, в шоці неймовірної жорстокості, я втискаю в неї своє насіння.


Змучені, сповнені благополуччя, ми дозволяємо собі довго плисти, тримаючись за руки.


Коли, нарешті, я розплющую очі, я з подивом розумію, що маленькі краплинки поту розбризкуються по нашій шкірі. Насправді це не краплі, а перли, майже кульки, і вони не тонуть. Немає гравітації. Все, що плаває у просторі кімнати, залишається нерухомим, поки потік повітря не переміщає його. Те саме і з нами. Тепер, коли ми не рухаємося, ми стоїмо пліч-о-пліч, і я розумію, що ми описуємо довгий поворот.


Але мій мозок, здається, хоче зосередитись на краплях поту. Мій мізинець каже мені, що у цій невагомості всіх речей є чим скористатися. У моїй голові пузириться, але ні, не виходить. Гаразд, я знаю, коли це так починається, тобі краще не поспішати. Нехай буде, зрештою, це відбудеться в потрібний час.


Мені подобається скачати кілька крапель поту на животі і збирати їх у більшу кулю. Це нагадує мені дещо, що сталося зі мною, коли я був дитиною. Я зламав градусник. Я бачив, як катав ртутні кульки лінолеумом. Мені було цікаво зібрати їх разом, а потім поділити, як я хотів. Те саме і з моїми краплями поту.


Це також нагадує мені вигадану річ, я думаю комікс. Хлопець намагається випити віскі у невагомості та пшик! вміст його склянки розсипається у кулю. Я все ще уявляю собі картину: бородатий чоловік люто кричить на свій віскі. Але безперечно у мене не вистачає пам'яті, я не можу згадати, де це читав. Якщо я повернуся на Землю, мені доведеться подумати про те, щоб проконсультуватися зі спеціальною документацією.


Помахом зап'ястя я змушую Х'юго підстрибувати у моїй руці. Космонавти забрали у мене Вільгельміну, але навіть не думали обшукувати мене. У мене все ще є мій старий хоробрий стилет, щоб пограти з ними, якщо випаде можливість. Кінцем леза піднімаю грудку поту і одним рухом розрізаю його. Він розбивається на кілька дрібніших кульок. Витираю Х'юго і пробую пальцями. Я формую більшу кулю і підкидаю її. Він розпорошується на мільйони крапель. Це схоже на маленьку туманну хмарку, яка повільно пливе на протягу, а потім прилипає до стіни, як блискучий конденсат.


Я впевнений, що в цьому явищі є те, що використовувати, але я не можу зрозуміти, що саме. Я вирішую пропустити. Зрештою, ідея прийде, але, мабуть, не зараз.


На місце приходить інша ідея. Ми закриті у відсіку, і я помітив запас кисню раніше.


Я трусю Мартіну, яка все ще занурена в блаженну летаргію, і питаю її:


- Ці газові балони там, підіть, подивіться, що в них, будь ласка.


Вона щосили намагається засвоїти закони невагомості і рухається, чіпляючись за балки з заворожуючими вигинами. Оскільки вона досі оголена, це дає мені можливість помилуватися уявленням, яке, безперечно, захоплююче.


Вона проходить через ряд балонів, повертається до мене і оголошує:


– Це вуглекислий газ. Маркування: "Для зовнішнього застосування". "


- ДОБРЕ. Вони використовують балони з вуглекислим газом, щоб рухатися, коли працюють за межами Салюту.


Я приєднуюсь до Мартіни, беру газовий балон і приношу його.


- Що ти збираєшся робити, Нік?


- Одягайся швидко. Я знайшов вихід звідси.


Я швидко налаштовую форсунку балона на кран кисню, що надходить, а потім відкриваю кран. Вуглекислий газ виходить із шипінням усередині трубки. Поки пляшка випорожнюється, я дістаю Х'юго.


- Я не розумію, - сказала Мартіна. Ви не збираєтесь їх задушити.


- Небагато терпіння, і ти побачиш.


Це не затягується.


Тільки-но я застебнув блискавку на ширинці, як по всій станції задзвонив тривожний дзвінок. Відчиняються двері в комору. Чан першим просовує голову всередину. І він перший умирає. З усією швидкістю, яку допускає феномен плавання, я кидаю руку вперед. Клинок Х'юго легко перетинає горло монгола. Кров струмує повітрям, утворюючи химерний візерунок навколо його голови. Мені здається, я знову дивлюся уповільнену зйомку «Дикої Орди». Потім велика червона жувальна гумка розривається на кілька кульок, що висять у повітрі, як ялинка. Тіло Чана відскакує від дверей. Пінку відправляю далі.


- Чан, що за…?


Менденович не закінчує свого питання. Він бачив, як ми вийшли із резерву. Клинок Хьюго все ще огортає тонкий червоний туман. Реакція головного космонавта набагато різкіша, ніж я очікував. Він дістає пістолет і цілиться.


Але він мав земний рефлекс. Це його помилка. Він стріляє, забуваючи прив'язатися до фіксованої точки. Віддача змушує його кружляти в повітрі над головою. Його гумова куля врізається в сталевий ящик поруч зі мною, входить у комору і шалено рикошетить між стінами, як мініатюрний метеор.


Менденовича тимчасово знешкоджую, йду шукати Петрова. Я бачу його трохи далі, що стискає жердину, що витягає зброю.


Атакую дуже просто, відштовхуючись поштовхом ніг. Витягнувши обидві руки вперед, і Х'юго простягнувши вперед, я перетинаю велике відділення, як ніс криголама. Петров панікує. Він стріляє надто рано. Його зброя вислизає з його рук і йде на прогулянку за головним постом. Я натрапив на нього. Я цілився в горло, але я помилявся, або мій курс змінився. Кінчик стилету стосується металевої стійки. Коли я починаю серйозно прогресувати, мені все ж таки вдається мало не розвернутися, встромивши неприємну гумову підошву в нирки Петрова. Він видає крик пораненого бегемота, стає жовтувато-зеленим і валиться.


- Нік! кричить Мартіна.


Я обертаюсь. Вона кидає все, що потрапить під руку, у бік Менденовича. Але оскільки вона ще не зрозуміла маневр, щоразу, коли вона штовхає об'єкт, об'єкт рухається вперед, а вона відступає. Кидок великої книги відкидає її майже назад до входу в комору.


Менденович підводиться. Він дивиться на мене у центрі кімнати. Маленька посмішка, що скручує її рота, зовсім ясна. Він думає, як збирається перемогти мене. У нього набагато більше досвіду у невагомості, ніж у мене. Але щодо мене я зовсім не згоден. По-перше, тому що я ненавиджу програвати. По-друге, тому що мені не подобається його потворне обличчя.


Ручка плаває перед моїм носом. Я хапаю її і кидаю, як дротик. Менденович сів, щоб не проколоти ліве око. Його голова ударяється об консоль, і він залишається на півдорозі між підлогою та стелею. Я не просив більшого. Штурхаю п'ятою, і я злітаю, ноги вперед. Я затискаю шию командира колінами і б'ю його головою об стіну Салюта.


Капут.


- Я йду тобі на допомогу, Нік. -


Мартіна хоробро кричить, і як диявол бореться з невагомістю.


- Іди віднеси це в комору, а я подбаю про інше.


Петров від душі стогне, але я бачу, за кольором його обличчя, що він приходить до тями. Я допомагаю йому підійти до мене, хапаючи його за шию лівою рукою, а правою б'ю його з достатньою силою, щоб убити бізона середнього розміру. Але без цієї чортової сили тяжіння, удару не вистачило б сили. А ось віддача мене повністю задовольняє. Петров ударяється шиєю об настінний стіл.


Я завдаю сильного удару, дозволяючи собі парити в центрі стовпа. Салют 8 мій. Настав час подумати про свою місію і піти знищити відбивач.


*


* *


- Я хочу піти з тобою, Нік, - каже Мартіна, коли я розповідаю їй про свій план.


– Це буде небезпечно.


– Тут все небезпечно. Я впевнена, що можу вам бути корисною.


- Добре. Одягніть костюм для космосу. Можливо, мені знадобиться друга пара рук для того, що маю намір робити.


- Чим ти плануєш зайнятися?


- Балони з вуглекислим газом, які вони використовують як реактори для переміщення в космосі, я використовую, щоб надати рух їх відбивачу.


- Як ви вважаєте, це спрацює?


- Я сподіваюся.


Одягнувшись, ми потрапляємо у шлюз. Завдяки перекладу Мартіни я керую приладами як шеф, і повітря виходить усередину станції. Коли я вважаю, що тиск досить низький, я відчиняю зовнішні двері.


Бадабум! Відчуття того, що я господар Всесвіту, раптово охопило мене і закрутило б мені голову, якби в мене її ще не було. Поки мене оточував космічний корабель, я не мав цього фантастичного відчуття простору. Земля піді мною виглядає як велика синя куля, оточена товстим шаром бавовняних хмар. І скрізь, вгорі, внизу, попереду, позаду зірки. Фіксовані зірки. Мерехтіння, що виробляється атмосферою Землі, більше не існує, і вони світяться яскравим, майже різким світлом.


Зачіплюю страхувальну мотузку за кільце і виходжу. Друге відкриття: сонячний відбивач. Майже як зірка! Це гігантська мозаїка, яка має бути близько п'яти кілометрів у діаметрі. Насправді він складається з безлічі маленьких дзеркал, пов'язаних між собою мережею металевих дротів, схожих на павутину. Я одразу розумію, що дзеркала доводилося пересилати партіями та збирати на місці. Твори стародавніх греків. Вони божевільні, ці Поради! Все це для того, щоб вилити своє винищувальне проміння на нашу бідну планету.


Дротова мережа призначена для утворення величезного увігнутого дзеркала. Я не можу не захоплюватися таким колосальним твором мистецтва. Знищувати його здається майже ганебним. Тим не менш, це те, що я збираюся зробити.


І зараз.


РОЗДІЛ XI.


Це безглузда потреба, але я не можу не розуміти. Це не дає мені відчути себе повністю кинутим у цю неосяжність. Я називаю "внизу" те, що до землі, і "вгорі" те, що по той бік Салюту від землі.


- Нік, а як ти думаєш, ти зможеш це зруйнувати?


Вона має рацію, маленька Мартіна. Тепер, коли я бачу звіра, я мушу визнати, що мій маленький план здається мені трохи сумнівним.


- Зауваж, - продовжує Мартіна, - якщо я правильно розумію, вона нічого не важить. Може, тобі варто її підштовхнути.


Вона починає діяти мені на нерви тим, що завжди мала рацію. Вона каже правду. Цей орбітальний відбивач нічого не важить.


- Я спробую. Передай мені пристрій, що підрулює.


Мартіна простягає мені балон із вуглекислим газом із двома вихідними отворами. Принцип простий: є дві ручки одна справа, інша ліворуч. Щоб повернути праворуч, активуємо реактор зліва, і навпаки.


Просто потрібно трохи часу, щоб навчитися користуватися ним. Проба дає мені якість, гідну циркового акробату. Коли я доходжу до кінця нейлонової мотузки, виникає шок, я зупиняюся та повертаюся на станцію. Я хитаю головою, щоб зібратися з думками, і знову починаю поратися з двома важелями.


Цього разу я буду набагато повільнішим. Очевидно, секрет знову у тому, щоби прийняти повільний рух.


Одного пострілу газу достатньо, щоб штовхнути вас. Після цього ви тримаєте імпульс і маніпулюєте важелями тільки для коригування своєї траєкторії. Через деякий час у мене зривається радіо.


- Відмінна робота ! - сказала Мартіна. Номер високого польоту чудовий!


- Чи не так ? Але цей балон уже майже порожній.


- Добре, я повернусь.


Коли я прилітаю на станцію, розумний маневр утримує мене від підстрибування у космосі.


- Управляєш як начальник, - цінує Мартіна. Вітаю.


- Дякую. Я відчуваю, що готовий спробувати відштовхнути рефлектор.


- Ти впевнений, Нік? Це далеко. Тобі доведеться йти без страхувального троса. Одна маленька помилка, і ти вічно паритимеш у космосі.


- Але немає. Це не так. Я не можу набрати достатньої швидкості, щоб покинути цю орбіту.


Не думаю, що корисно їй говорити, що це не заважає мені перетворитися на супутник і померти від задухи або замерзання. Або впасти на Землю і знову увійти в атмосферу як зірка. У будь-якому разі я не хочу помилятися.


- Добре. «Якщо ти це говориш», - каже Мартіна, явно не переконана.


Я вішаю газові балони на свій костюм і говорю:


- Ви переріжете мотузку, коли я вам скажу, не раніше. Я збираюся пройти його по всій довжині і випрямити її так, щоб я був прямо на відбивачі.


- Зрозуміло, Нік. Знаєте, це мене трохи лякає.


Я також боюсь. Але я маю спробувати забути про це.


Невеликий струмінь вуглекислого газу підводить мене до кінця мотузки. Друга дозволяє мені запобігти відскоку у бік Салюта. З невеликими форсунками я нарешті позиціонуюсь, натягнутий трос проходить по прямій лінії між станцією та відбивачем.


- Давай, Мартіно. Відпусти мене.


- Будь обережний, Нік!


Коли мотузка відривається, він трохи смикається. Я одночасно натискаю на два важелі і рухаюся повітрям у напрямку моєї мети. Мені це здається простим, відбивач такий великий.


Як тільки мені здається, що я набрав достатню швидкість у потрібному напрямку, я скидаю газ. Але після п'яти хвилин подорожі я починаю відчувати, як на моє тіло стікає холодний піт. Відбивач, здається, не хоче наближатися, тому що коли я дивлюся за спину, розмір станції скорочується з шаленою швидкістю.


Але я пішов. Нема питання про повернення.


Повільно, надто повільно розміри відбивача збільшуються. Тепер космічна станція - просто крихітна яскрава пляма далеко позаду мене. Я не знаю, як далеко я пройшов і як швидко. Без орієнтирів час та відстань нічого не означають.


Я перекидаю реактори зі свого балона і смикаю за два важелі. Я відчуваю, ніби рука щойно приземлилася мені на груди і повільно сповільнює мене. Звичайно, я набагато повільніше підходжу до величезного рефлектора. Але я не хочу заходити надто далеко. Хоча теорія Мартіни здається мені необґрунтованою, ідея дрейфу до Канопусу мене зовсім не бавить. У космосі сонячні промені невидимі. Але я знаю, що вони існують, тому що вони переплавили наші пости прослуховування та танки китайської армії.


Лише одного я не знаю. Де вони зафіксували точку сходження променів, відбитих цією гігантською гранчастою головоломкою?


Будинок може бути далеко, сіючи хаос на нашій бідній старій землі. Або дуже близько. Єдиний спосіб перевірити – це піти та подивитися. Але я волію залишатися в темряві. Я не хочу, щоб я обгорів, як забута Т-подібна кісточка на барбекю.


Насамкінець, я відхилився від свого курсу і попрямував до зовнішньої сторони відбивача. Клацання важеля - і маневр завершено. Але це змусило мене набрати швидкість, і я випустив решту газу в балоні, щоб знову сповільнитися.


- Вітання! Нік! Голос Мартіни шипить у моєму радіоприймачі. Все добре ? Відповідай. Я тебе більше не бачу.


Я уникаю її говорити, що мені майже стало жарко.


- Це швидко. Поверніться до "Союзу". Ви можете стежити за мною по радару.


- Гаразд, зі страхувальною мотузкою буде легко. Я стежитиму


зі станції, оскільки капсула досі покладена.


- До речі, ви вмієте користуватись радаром?


- Так Так. Без проблем.


- А де ти навчилася?


- З... еэе, моїм комісаром. Він повів мене подивитись маневри ВПС і все мені пояснив. Я це знаю напам'ять.


- Добре, - говорю я. Я збираюся розмістити балони з газом по периметру відбивача.


- Не забудьте зберегти як мінімум два на зворотний шлях.


- Не хвилюйся, - говорю я.


Потім упродовж кількох хвилин я більше не чую Мартіну. Вона забирається до капсули.


- Вітання! Нік! Вітання!


- Так, я тебе чую. Ваш сигнал слабший зараз, коли ви в "Союзі".


– Я бачу тебе на своєму екрані. Ви чарівні у вигляді маленької зеленої горошини. Що робиш ?


Я поставив чотири балони з газом на відстані шести чи семи метрів один від одного по краю дзеркала. Тепер, коли вони закінчили, вони здаються мені безглуздими порівняно з тим шістнадцятикілометровим колом. Але в будь-якому разі це єдина система, яку я виявив. Я відповідаю :


– Я збираюся виконати останню фазу плану.


Обережно переходячи від балона до балона, я широко відкриваю чотири клапани. Крижаний газ вирвався назовні, скручуючи край відбивача.


- Це все, - говорю я Мартіні. Я сподіваюся, що це спрацює.


- Наразі я не бачу змін у положенні рефлектора.


Проте двигуни випльовують все, що можуть. І тоді я зрозумів. Так не зможе спрацювати. Балони з вуглекислим газом відштовхують найближчі маленькі дзеркала, але вони не можуть змістити всю структуру гігантського відбивача через гнучкість дроту, що використовується для з'єднання граней. Декілька дзеркал рухаються, і нитка перекручується, от і все.


Пляшки вже плюються та перестають випускати газ. Вони порожні. У цьому просторі без повітря, без вітру відбивач може залишатися на місці дуже довгий час. Єдине, що може його рухати – це дрібні частки сонця: сонячний вітер. Але для цього можуть знадобитися місяці, навіть роки.


І так. Повне фіаско. Я дзвоню Мартіні.


- Так. Я слухаю. Я ще нічого не бачу.


– Це не спрацювало. І балони порожні.


- Чим ти плануєш зайнятися?


- Що я робитиму... Що я робитиму... Я не знаю. Так, можливо, перерізати кабелі. Не знаю, чи змінить це щось. Безперечно, ні. Але як тільки я їх розріжу, я можу знайти систему, яка розсіює всі маленькі дзеркала.


Вихлоп газу, і я підходжу до відбивача. Я витягаю кусачки із набору інструментів, прикріпленого до мого костюма, і беру перше дзеркало. Без проблем можна перерізати кабель. Але дзеркала не рухаються. Я знову розумію, що мій розум відмовляється функціонувати відповідно до логіки простору. Без сили тяжкості та безвітряності дзеркала залишаться на своїх місцях. Інерція працює проти мене. Я перевіряю свою демонстрацію, натискаючи на вимкнене дзеркало. Воно йде, а я йду в протилежному напрямку.


Озираючись назад, я знову можу дослідити шалену площу поверхні пристрою. Дзеркала по периметру мають найбільший розмір близько одного метра. Якщо не брати до уваги простір між ними, виходить шістнадцять тисяч дзеркал тільки по колу. Я оцінюю відстань між кожним дзеркалом, їх ширину і швидкий уявний підрахунок - округлення на мою користь - дає мені близько трьох мільйонів дзеркал, які можна повернути.


Поради працювали над цим відбивачем три роки. Навіть якщо я не терплю їх у своєму серці, я визнаю у них принаймні одну якість – працьовитість. Як я виглядаю, коли хочу знести цей Вавилон за допомогою кусачків?


Я стою нерухомо надовго, загублений у величезній мережі сміття та льоду. Але, чорт забирай, повинен бути спосіб все зіпсувати! Повинен бути!


- Вітання! Нік? Ти чуєш? Відповідай. Швидко!


- Що відбувається, Мартіно?


- Я вловлюю мітку. Він просто з'явився через криву Землі. Я не розумію, що це могло бути, окрім космічного корабля.


Петля затягує мої кишки. Вам не потрібно бути віщуном, щоб знати, хто збирається нас відвідати.


Моєму хлопцеві Мізанову, мабуть, було нудно без мене в Байконурі.


*


* *


- Швидше, Нік! Поспішайте додому! кричить Мартіна, мертвіючи від жаху.


Я намагаюся зробити це якнайшвидше, але я знаю, що програю. Капсула "Союз" вже видно неозброєним оком. Спочатку розмір монети. Потім я бачу велику червону зірку та літери CCCP збоку.


І мені здається, що я тягнуся, як слимака в космосі. У мене залишився лише один балон на дорогу назад, і мені потрібно заощадити бензин.


Мартіна мовчить. Вона має рацію. Не потрібно повідомляти їм додаткову інформацію про наші пересування. Звичайно, я припускаю, що він залишився забарикадованим у Союзі. Сховавшись у ньому, ми матимемо шанс застати Мізаноффа зненацька.


Псшшшшш! У моїй пляшці більше немає вуглекислого газу. Але досвід, який я набув, окупається. Незадовго до цього я роблю корекцію курсу, яка спрямовує мене прямо на капсулу.


Я обережно сідаю біля знімної панелі. Я згинаю коліна, щоб максимально поглинути удар, але біда все одно підстрибую. На щастя, Мартіна передбачала удар. Вона кидає в мене мотузку, яку хапаю і обв'язую навколо талії. Добігаю кінця гонки. Б'є дуже легко. Потім вона втягує мене всередину.


Я тільки-но закрив панель, як побачив, як вона маніпулює своїм радіо, щоб розповісти мені, що сталося. Я наполегливо прошу його не чіпати його. Натомість я підходжу до неї і притискаю свій шолом до неї. Коли ви трохи кричите, звукові хвилі проходять крізь товстий шар пластмаси. Це дозволяє нам спілкуватися, не наражаючись на зраду з боку радіо. Я питаю :


- Мізанофф увійшов на станцію?


- Так. З ним були ще двоє чоловіків. І ви можете собі уявити, що вони врятують Петровича та Менделєєва.


Паніка збиває її зі шляху, бідолаха.


- Ви маєте на увазі Петрова та Менденовича…


"Це не має значення", - відповіла Мартіна, її очі розширилися від страху.


Якби це було все… Ні, мене турбує те, що Мізанов має перевагу перед нами. Він має все на борту «Салюту», і в нас немає майже нічого. Без пиття, без їжі та, найголовніше, без кисню. Я контролюю свій рівень. У мене залишилося близько півгодини автономної роботи. Я зазираю всередину шолома Мартіни та перевіряю її індикаторний циферблат. У неї приблизно вдвічі більше кисню, ніж у мене. Це нормально. Я витратив свою дозу, пройшовши довкола сонячного відбивача.


Вій Мізанова в мій навушник змушує мене підстрибнути. Він від люті виє:


– Картер! Я знаю, що ти там із цією маленькою повією! Якщо ви здаєтеся відразу, я обіцяю вам судовий вирок, коли ми повернемось на Землю.


- Якщо ви влаштовуєте такий суд над дисидентами, можете лишити собі. У будь-якому випадку дякую за намір. Це торкається мене глибоко у моєму серці.


- Де ти, Картер? Я знаю, що ти не міг піти далеко. Ми виявили рух на стороні відбивача. Але наші тестові пристрої показують, що збитки незначні. З відбивачем такого розміру проблема менша, ніж пляма мухи на дзеркалі у ванній. Ха! Ха! Ха! Знаменитий агент N3 схибив. Це ганьба! Визнайте це та здайтеся!


- Розраховуйте на це і випийте води, мій волохатий маленький бульдог.


- Що ти думаєш зробиш? - Запитує мене Мартіна, не використовуючи радіо.


- Облажалися з їхнім рефлекторним лайном. Не зрозумів, наскільки це послужить меті. У будь-якому разі, Мізанов ніколи не дозволить нам знову стати на ноги. Я не знаю, що трапилося на Байконурі із моїми бомбами. У будь-якому випадку цього було недостатньо, щоб завадити їм запустити ще один корабель. Але я впевнений, що там все одно були великі болячки. Ці пани не повинні ставитися до нас у дуже гарному настрої. Додайте до цього крадіжку корабля "Союз" та злом космічної станції.


Виглядаючи абсолютно переможеною, Мартіна відсторонюється від мене і сідає поряд. Я, ти знаєш мене? Поки що є життя, є надія. Я так думаю.


Два щаблі ракети-носія забезпечували більшу частину енергії, необхідної для виведення нашого Союзу на орбіту. Тож його резервуари майже заповнені. На стикування на станції Салют витрачено мізерну кількість.


Рідкий кисень + гідразин = вибух!


І потужності, достатньої, щоб відрізати великий шматок їхнього відбивача.


Не марнуючи часу на те, щоб пояснити свою ідею Мартіні, я шукаю паливопроводи. Я знайшов їх. Вони виготовлені з міді. Це більше, ніж я насмілювався сподіватися. Видаливши вікно, мені вдається вичавити з капсули гарну порцію. Мідь досить легко скручується за допомогою універсальних плоскогубців. Головне – не допускати розриву труб.


- Картер, здавайся. Зі мною Менденович. Він підбив підсумки запасу. Ви взяли лише вуглекислий газ. Скільки кисню у вас лишилося? Десять хвилин ? П'ять? Може бути, ви вже починаєте задихатися, відчуваєте, як нагрівається ваш костюм, потієте... Це попереджувальні знаки задухи, що насувається!


- Заткнися, велика мавпо!


Я хотів закричати, але звук вийшов дуже слабким.


У мене має бути близько п'яти хвилин кисню, і я починаю слабшати. Особливо зі спортом, коли знову зламалася слухавка.


Мартіна наближає свій шолом до мого і питає:


- Ти гаразд, Нік?


- Але так, але так. Все нормально.


- Що ти плануєш робити?


- Ви побачите це за дуже короткий час. Допоможіть мені відстикувати Союз.


Розблокування відбувається плавно. Зважаючи на все, Mізанов не думав, що ми спробуємо вирушити в дорогу з Союзом, і не подбав заблокувати ручне управління. Я штовхаю, як віл, але не можу зрушити велику капсулу. Та сама проблема маси та інерції.


Доведеться запустити двигун. Поки я порався з паливними трубками, я повністю оглянув панель приладів. Безумство, як це розуміє активна мотивація. Я, який виявив це зовсім незрозумілим на початку Байконура, раптово все зрозумів за десять хвилин.


Достатньо півсекунди включення, щоб «Союз» відсунувся від якірної точки на станції. Повернувши півсекунди під час маневрування, я вирівняв її прямо по центру відбивача. Непогано для новачка.


– Картер!


Це голос Мізанофф. Він повністю змінив свій тон. Він зовсім не зловтішається. Я приходжу до висновку, що якимось чином сигнал повідомив про відстикування Союзу.


- Спробуй повернутись на землю, якщо хочеш! - заревів полковник КДБ. Вони повернуть контроль над «Союзом» і кинуть його на землю. Вам краще здатися та швидше!


- Усього хорошого, Тарзане. Я прямую до твоє дзеркала, і ти не зможеш мене зупинити.


- Не обманюйся, Картер! Ви знаєте, це самогубство. Ми колеги, я знаюся на техніці. Жодного зайвого героїзму в нашій професії. Не прямуй туди…


- Ти мене штовхаєш на це, Мізанове. Я вирішив кинути "Союз" у відбивач і все. Не треба втомлювати себе, це марно. Збережіть слину, щоб згорнути сигарету, так буде краще.


Розповідаючи йому це, поступово зменшував гучність мікрофона, щоб він відчував відстань. Мартіна вже пливе зовні, надійно прив'язана до станції нейлоновим шнуром. Я перезапускаю двигуни. Велика капсула повільно йде, і я стрибаю маршем. Мій страхувальний мотузок раптово затягується, але тримається. Голова трохи розболілася від шоку і нестачі кисню, я приєднуюсь до Мартіни біля шлюзу «Салют», і ми спостерігаємо, як «Союз» віддаляється до відбивача.


– Картер! Зупинися! - заревів Мізанофф.


Я ще трохи зменшую гучність і відповідаю:


— Надто пізно, любий полковнику!


Ну нарешті то ! Вітер, здається, хоче повернутися на мою користь. Капсула Союзу потрапляє у частину простору, де концентроване сонячне світло виробляє сильне тепло. Спершу нічого не відбувається. Зовнішнє облицювання спроектоване так, щоб витримувати значне нагрівання через повторний вхід в атмосферу Землі. Але мідним трубам, які я прорізав зовні, нагрівання зовсім не сподобалося. Вони плавляться, розпорошуючи навколо відбивача гідразин і рідкий кисень.


Гігантський білий спалах засліплює мене, коли баки вибухають.


– Картер! - з жахом кричить Мізанов.


Нехай плаче. Це має піти йому на користь. Шоу – чарівне. Коли вони вибухнули, резервуари практично перетворили відбивач на пил, і мільйони крихітних уламків льоду розсипалися по космосу мерехтливими бризками.


– Картер! - реве Мізанофф. Ви просто у відкритому космосі!


Як тільки вони знову зможуть надсилати мені правильні візуальні повідомлення, я звертаю їх до порожнього «Союзу». Вибух серйозно пошкодив капсулу, яка прийняла криву траєкторію. Вона проходить через місце розташування відбивача, закінчуючи розкидати кілька шматочків. Це тонка настройка або я з нею не знайомий. Але Мізанов помиляється, він веде його до Сонця. Цікаво, чи він набрав достатню швидкість, щоб залишити навколоземну орбіту. Якщо так, то вона завершить свою кар'єру, обертаючись навколо Сонця. Ще одна прихильниця цього великого щасливого Фебуса.


Незважаючи на дедалі гостріший брак повітря, я не міг чинити опір бажанню дозволити мого друга. Вибач, мій друже Мізанов. Я повертаю регулятор звуку на мінімум і тішуся:


- Отже, Грегор, ви не захоплюєтеся моєю роботою. Гарний вид, шановний колега. Крім того, ваш знімок у Колумбії нагадує мені про вас.


- Смійся, Картер! У тебе це недовго! - рве шалений голос радянського офіцера. (Я уявляю, як він на центральній станції, з піною на губах плюється в мікрофон.) І ти помреш ні за що. Ти мене даремно чуєш! Нам знадобиться зовсім небагато часу, щоб встановити новий відбивач. Тепер ми знаємо, як це зробити. Кожна із наших капсул може приготувати новий відбивач!


До мене підходить Мартіна. Ми тримаємося якомога ближче до космічної станції, щоби нас не помітили. Наш Союз зник. Цікаво, чи можуть вони ще бачити це у свій потужний телескоп.


- Що тепер, Нік? - Запитує Мартіна.


- Тепер чекаємо.


– Що?


- Привід.


І, наскільки я розумію, їй доведеться поспішати. Низький рівень кисню в моїй системі кровообігу починає сильно позначатися. Тримаючись за мотузку, я відчуваю, що з кожною секундою слабшаю. Кожна затяжка затхлого повітря, що проходить через мої легені, здається мені ударом наждачного паперу.


РОЗДІЛ XII.


Менш ніж за хвилину я розумію, що мій кисневий балон повністю висох. Незважаючи на те, що кров стукає в моїх скронях, як двигуни корабля Ліберті, запущеного на повній швидкості, я вловлюю вібрацію підошв своїх черевиків.


Сподіваюся. Двері шлюзу відчиняються. Два космонавти, які прибули з Мізановим, просовують голови через панель і на власні очі досліджують ушкодження, завдані їх дорогоцінному сонячному відбивачу. Їм нема про що думати. Від рефлектора майже не залишилося шматків брухту.


Нині немає жодних дій. У них все ще є тіла в повітряному шлюзі, і знадобиться менше секунди, щоб потрапити всередину та закрити люк.


Чекати. Мені ще треба почекати. Моє дихання важче, ніж астматика. Я дихаю лише повітрям, забрудненим моїми власними викидами вуглекислого газу. Гарячий і солоний піт стікає на моє обличчя, по очах, носі, роті.


Крізь туман я бачу, як Мартіна рухається. Я піднімаю руку, щоб зупинити це. Ще рано.


Тепер все залежатиме від моєї здатності витримати.


Моє терпіння окупається. Перший космонавт стартує та зупиняється у підвішеному стані на відстані менше двох метрів. Я скручую нейлонову мотузку і хапаю її, як ласо. На той час, коли він розуміє, що я притягаю його до мене, вже надто пізно.


Якнайшвидше я відчепив його кисневий балон. Трохи газу виходить і відразу перетворюється на кригу, але мені вдається защемити трубу, щоб пляшка не перетворилася на реактор. Космонавт розуміє, що він не має повітря. Він повертається до мене. Пінку відправляю його в політ.


Коли він зупинився на кінці мотузки, я прикріпив його балон до свого костюма. Чоловік розсовує руки та ноги, намагаючись відновити контроль над своїми рухами. У мене в руці порожній балон і мені цікаво, що я збираюся з ним робити. Я швидко знаходжу. Цілую в голову космонавта і кидаю її. Удар балона розбиває козирок шолома. Я бачу, як виривається невеликий шлейф повітря, який все ще був усередині скафандра.


Отвір у шоломі спричинив розгерметизацію костюма, і все всередині енергійно витягується в порожнечу. Тіло космонавта лопається, як франкфуртська сосиска, шкіру якої забули проколоти. Це справді непогано


Імпульс повітря повертає його до мене, і я бачу, як кров тече з його носа, рота та вух, коли його очі вилазять із орбіт.


Уся сцена розгорталася в тиші, як смерть риби в акваріумі.


Знову ж таки, я вловлюю вібрацію під підошвами. Я обертаюсь. Інший радянський комонат нападає на Мартіну. Хитріший, ніж його друг, він потрапляє у вразливе місце. Він намагається зняти шланг забору повітря.


Але я все ще маю мотузку в руці! Я накидаю її йому на голову. Відмінно, я вперше зірвав його радіоантену. Він більше не може спілкуватися з Мізановим. Це вже виграний добрий момент. Звісно, цього недостатньо. Якщо я не втрутимусь швидко, у Мартіни незабаром закінчиться повітря.


Я знову стягую мотузку і встигаю обійняти космонавта за ноги. Я тягну щосили. Це відганяє його. Мартіна захищається як левиця. Спочатку вона розв'язує страхувальну мотузку нападника, потім звільняє його від балона з вуглекислим газом, який спрямовує в мій бік. Я піднімаю його як м'яч для регбі. Потім притуляюсь спиною до станції «Салют», націлюю струмінь на хлопця і широко відкриваю дроселі. Газ потрапляє в нього з повною силою, і він летить у космос, здійснюючи серію безглуздих піруетів. Я припускаю, що його кисневий балон був повністю заряджений, перш ніж покинути станцію. Це дає йому близько двох годин життя, перш ніж він перетвориться на кубик льоду, що рухається по орбіті.


Людина добре обізнана про космос і його небезпеки. Він був підготовлений до цього. Він знає свою долю. Замість того, щоб помирати дві години, він воліє відразу покласти цьому кінець. Швидким жестом він відкриває передню частину свого шолома. Його миттєво огортає сріблястий димчастий гриб: гелій та кисень із його балона. Хмара заломлює сонячне проміння, утворюючи швидкоплинну веселку. Потім вихлопні гази штовхають його як ракету, і він зникає у темній порожнечі.


Гучний голос Мізанова розноситься луною в наших навушниках:


- Дайте звіт? У якому стані рефлектор?


Я намагаюся використати анонімний голос.


- Пошкоджено, полковнику. Дуже пошкоджено.


- Сумніваюсь, дурню! Прошу вас дати детальний звіт. Все облажалось? Щось лишилося? Не знаю, чи знаєте ви про це, але виведення цих дзеркал на орбіту коштувало мільйони рублів. Мені потрібна точна оцінка збитків, інакше це коштуватиме вам ще дорожче!


Я жестом пропоную Мартіні увійти в шлюз і відповідаю:


- Це дуже серйозно, полковнику.


- Говори ясніше, Петре. І збільште гучність на вашому радіо. Я тебе не чую. Наче ви дуже далеко.


Я даю йому першу правдоподібну річ, яка спадає мені на думку:


— Я з другого боку корабля, полковнику.


Потім я коротко розповідаю, що трапилося з його сонячним відбивачем.


Коли я закінчив, я приєднуюсь до Мартіни в шлюзі. Я розв'язую наші страхувальні троси і закриваю товсті зовнішні двері. Я дуже добре знаю, що звукові хвилі не поширюються у вакуумі, але механічно я все ще чекаю "звуку", коли час добігає кінця.


Додаючи свій шолом до Мартіни, я говорю:


- Світловий сигнал обов'язково попередить їх про те, що двері відчиняються. Ми повинні діяти швидко та сильно вдарити. Ви готові ?


- Готова, Нік. Пішли!


Тиск у повітряному шлюзі зрівняється із тиском на станції. Я позбавляюся свого шолома і великих рукавичок, які заважають мені. Я б теж хотів роздягнутися, але в мене немає часу. Я знаю, що Мізанов чекає, дивуючись, чому його люди повернулися зі своєї місії в такому поспіху.


Відчиняються міжвідсікові двері. Щойно з'являється місце для проходу, мій кулак вистрілює вперед і стосується щелепи командира Менденовича, який перекидається назад і знепритомнів.


Це все, що я можу зробити. Як я і побоювався, недовіра Мізанова була настороженою. Він тримає мене в страху за допомогою великого пістолета.


Спокійний, холодний голос радянського офіцера здається мені набагато загрозливішим, ніж раніше, коли він верещав.


– Це не жест, N3. І не розраховуйте на мої вагання. Дірки у стіні Салюту не буде


Тут немає фатальних наслідків, які ви можете собі уявити. Ми чекали на такий ризик.


Його брудно-сірі зіниці піднімаються до повітряних куль, що дрейфують, на протягу, що створюється системою циркуляції.


Він продовжує. – Ви бачите ці повітряні кулі? Вони мають герметик. У разі розрідження всмоктування повітря автоматично направляє їх у отвір. Звичайно, вони не можуть бути використані для постійної герметизації великих пошкоджень, але на тимчасовій основі вони дозволяють чекати на ремонт. Що стосується вас, я вагаюся. Я не знаю, чи вбити я тебе відразу чи відправити назад на землю. Моє начальство ще не вирішило.


Я швидко дивлюся на Мартіну, сподіваючись, що вона зможе кинути щось у голову Мізанофф або, якщо не краще, відвернути її увагу на мить. З цього боку це був провал. Вона нерухомо ширяє в повітрі. Її голова утворює химерний і тривожний кут із її тілом.


Мізанофф слідує за моїм поглядом.


Він каже. - Ви б присягнули, що в неї зламана шия, правда? Але немає. Вона не мертва. Товариш Петров просто приспав її. Це дивне почуття виникає просто через невагомість.


Я відповідаю:


- Але вона нічого не втрачає від очікування, правда? Ви плануєте завершити роботу друга?


Мій мозок може працювати на повну котушку, але я не можу знайти спосіб знешкодити Мізанова. Він міцно тримається за балку, і я знаю, навіть якщо його потягне, він не відпустить. До того ж він поводиться набагато легше, ніж я, за відсутності гравітації. Він уже кілька місяців жив у цих умовах. Він це майже природний стан.


Пропустив за пропущеним, щось пробую. Непомітно відштовхуючись кінчиками пальців ніг, стрибаю на нього прямою лінією. Я бачу злісну усмішку на його мавпячому обличчі. Його вказівний палець натискає на спусковий гачок. Але на це я очікував. Несподівано я хапаюся за ручку. Раптова зупинка викликає болісний біль у плечах. Але я більше не легка мета, в яку Мізанофф щойно прицілився. Він надто швидко поправляє свій кидок. Велика куля рикошетить усередині Салюту.


Мене навіть не хвилює, проб'є куля стіну чи ні. Я вже зайнятий, підбираючи ноги. Я сильно розслабляю їх і цього разу пірнаю прямо в опонента. Я б'ю його прямо в живіт і чую, як він випускає повітря, яке було в його легенях. Він рухається спиною до стіни.


І знову мене зраджує недосвідченість у невагомості. Удар по горлу, носу, скроні, куди завгодно, і це була б легка перемога над Мізановим. Натомість я тут, незручно звиваюся, намагаючись утриматися.


Поки я застряг, як риба в багнюці, Мізанов переводить подих. Коли я перестаю обертатися, на мене направлено загрозливе дуло пістолета.


Але він не стріляє.


"Я вирішив", - раптово сказав Місанофф. Ви повертаєтеся до того ж. Але цього разу не намагайтеся втекти. Ви маєте справу вже не з командиром Менденовичем, а з офіцером КДБ!


У мене немає вибору. Я знімаю свій космічний костюм і дозволяю відвести себе до загону. Секундою пізніше, здавалося б, розрізнене тіло Мартіни входить за мною, і двері зачиняються.


І ось тут у мій яскравий мозок ударяє блискавка. Це рішення, яке мене турбувало, не бажаючи виходити з голови востаннє, коли я тут був замкнений. Це рішення я щойно знайшов.


Єдине, що мені потрібне, це трохи часу. І я маю ідею, що Мізанов надасть його мені.


*


* *


- Що зі мною трапилося, Нік?


Мартіна повертає голову праворуч і ліворуч, що заспокоює мене щодо стану її хребців. Її довге чорне волосся майоріло навколо неї, як ореол навколо її блідого обличчя.


- Це Петров вас нокаутував.


Вона питає: - А де ми?


- Дивився. Ви не впізнаєте.


- О ні ! Це не правда! Скажи мені, що це дурний сон!


- Я хотів би. На жаль… Але цього разу не хвилюйтеся. У мене є план, як витягти нас із цього. Ми зможемо вибратися звідси, коли виберемося та знищимо станцію.


Мартіна дивиться на мене як на ненормального.


- Який план! Але як ?


- Просто дозволь мені показати тобі трохи фізики


Я рию в кишенях і беру сірники. Сподіваюся, вони не були надто мокрими від поту, який я пролив у космічному скафандрі за останні кілька годин. Резюмую:


- Як ви думаєте, що буде, якщо я запалю сірник?


- Ну, згорить, - відповідає Мартіна, дивлячись на мене все більш і більш заінтриговано.


Я чирю сірником. Червоний кінець спалахує, потім вона спалахує і обпалює мені пальці. Я поспішно дую.


- Ви бачили ?


- Так. Ну і що ?


- І ось цей сірник я поставив прямо перед повітрозабірником. Система циркуляції повітря на станції забезпечує постійний струм. Тепер придивіться.


Я запалюю ще один сірник, притискаючись спиною до отвору повітря. Червоний кінець спалахує, а потім гасне.


- Ви перекриваєте подачу кисню в повітряні шланги, - недовірливо й засмучено запитує Мартіна.


- Але немає. Я просто не даю потоку повітря видихати димові гази. На Землі ці гази легші за повітря, і вони відлітають. Тут вони мають таку ж вагу, як і решта. Нуль. Зовсім нічого. Якщо я не переміщаю сірник, газ застоюється навколо полум'я, перешкоджаючи проникненню кисню, і він гасне.


Я дуже пишаюся собою та своєю знахідкою.


Мабуть, Мартіна все не так.


- І ви збираєтеся викликати оплески Мізанова своїм маленьким фокусом? - прямо запитує вона.


- О маловірна жінка. Краще я перестану тобі пояснювати. Натомість допоможи мені підпиляти алюмінієву пластину.


Я беру напильник і беру металеву пластину, про яку йдеться. Це пекельна робота. У мене немає досвіду роботи у невагомості. Я маю обвити ноги навколо стовпа, щоб не парити по кімнаті.


– Чому ти хочеш, щоб я це зробила? - Запитує Мартіна.


- Тому що саме завдяки цьому ми збираємось вибратися звідси. Фактично, ви можете подати мені все, що завгодно. Важливо те, що ти зробиш мені дрібний порошок, як борошно.


Мартіна хмуриться. Але вона слухняно досліджує дерев'яні ящики, що валяються у відсіку.


Працюючи протягом кількох годин, я отримую значну пачку дощечок. Ще більш вражаючим є купа тирси Мартіни. Я все складаю у велику порожню діжку, яку, здається, спеціально для цього поставили біля дверей. Перевіряю, чи не вилетів з кишені сірникова коробка, і кажу:


- А тепер ми чекаємо.


- Стривай, я просто відчуваю, що роблю саме це.


- Принаймні будь готова. Прийде мчати до шлюзу і на повному ходу одягати скафандри.


- Чому? Куди ти хочеш піти ? Ви забуваєте, що наш Союз літає космосом, як собака без нашийника.


- А ви забуваєте, що біля станції на нас чекає ще один Союз. Це нашого дорогого друга полковника Григорія Мізанова. Не гірше за те, що ми запозичили з Байконура.


Ми обіймаємо один одного і кохаємося, щоб скоротити час і втішити один одного. І чекаємо. Чекаємо. Я відчуваю, що це триває годинами.


- Нік, - раптом шепоче Мартіна, чіпляючись за мою руку. Вони прибувають.


Я відпускаю і підштовхую діжку до кінця відсіку. Величезний барабан, що містить наш алюмінієвий та дерев'яний пил, нічого не важить. Я беру його на руки і чекаю. Коли я чую, як російська відчиняє двері з іншого боку, я висипаю з барила частинки, спрямовуючи їх до виходу. Завдяки руху повітря вони безперервним потоком спрямовуються до нього. Я бачу, як струми утворюються там, де потік проходить перед вентиляційними отворами. Він викликає внутрішні рухи у хмарі та сприяє розсіюванню пилу.


Коли двері відчиняються, хмара виросла до значних розмірів. Ззаду я бачу постать російської, як у лондонському тумані.


– А! Ой! – кричить хлопець.


У нього має бути багато пилу в роті та в носі. Все, що я бачу, - це фігура, що віддаляється, обертає руками і ногами.


Якщо Мізанофф очікував спроби втечі, звичайно, він не очікував цього у такій формі.


Я виходжу з відсіку, просуваючись під укриттям курної стіни, і махаю Мартіні слідувати за мною. Густа хмара – наш туз захоплений системою циркуляції повітря.


Це все, що я хотів. Швидко розходиться основною частиною Салюту.


Я сміюся у бороду. По-перше, тому що це працює, по-друге, тому що я щойно знайшов консоль, яку шукав. Трансформатори високої напруги кажуть мені, де є пристрої зв'язку. Я підпливаю до них і вставляю сірникову коробку між контактами електричного реле. Коли струм пройде через реле, сірники спалахнуть.


Я просто сподіваюся, що товариш Мізанов якийсь час не отримає повідомлення. Тому що для мене це може бути страшенно складно.


Вся внутрішня частина станції прихована хмарою пилу. Я повертаюся до Мартіни і тихенько шепочу їй:


- Іди за цією стіною. Просувайся до шлюзу. Іди! Швидко йди. Коли дістанетеся туди, будьте готові вдягнути скафандр.


– Як! Не кажи мені, що збираєшся бігти за Мізаноя.


- Так, я маю його знайти. Я знаю його, негідника. Він не з тих, хто дивиться, як ми вислизаємо і нічого не робить.


Я кричу :


- Мізанов! Ти там ?


Відповідь однозначна. Бавовна рукоятки. Більше того, Вільгельміни. Мізанов шукає мене у хмарі. Перш ніж почати грати з ним, я переконуюсь, що весь пил потрапив у трубопроводи кондиціонера. Це дозволить хмарі зберігатися протягом кількох годин незалежно від того, наскільки ефективна їхня система фільтрації.


- Ти шукаєш мене, Картер? Голос Мізанова долинув до хмари пилюки. Я тут і йду застрелити тебе з твоєї ж зброї!


Я йду в напрямку, протилежному тому, який щойно обрала Мартіна. Звідси й голос полковника. На шляху моя нога зустрічає жестикулюючу масу.


Петров.


Я занурюю п'яту йому в живіт, майже до щиколотки. Він повертається і чіпляється за мою ногу. Я намагаюся струсити його, але він тримається. Тим гірше йому. Я стрибаю з Хьюго в руку і здригаюся, лезо мого вірного товариша розтинає його горло так само легко, як цукіні. Мене трохи турбує спіраль крові, що піднімається в кімнаті. Я б не хотів, щоб у ньому злипалися частинки алюмінію та дерева. Мені потрібна ця хмара, щоб сховатися і виконати решту мого плану.


- Нік! – кричить Мартіна. Я готова !


Ідеально. Вона приготувала мені костюм.


Таким чином, мені просто потрібно буде стрибнути, як тільки я дістануся шлюзу. Тому що кожна секунда буде на рахунку. Але поки що, мій друг Григорій.


Я чую крик Менденовича і Мізанова, який наказує йому заткнутися. Занадто пізно. У мене був час побачити спрямування їхніх голосів. Я не сумніваюся більше секунди. Ткнувшись ногою, я стрибаю вперед, як баран, тримаючи Х'юго у витягнутих руках.


Я відчуваю тіло наприкінці стилету.


Я наношу лютий удар у хмару. Вільгельміна падає із рук полковника КДБ. Замість того, щоб залишитися на Мізанові і прикінчити його, я прямую траєкторії мого Люгера. Я хапаю його в повітрі, обертаюсь і двома швидкими пострілами стріляю в Мізанова та Менденовича. Скориставшись перепочинком, я якнайшвидше прямую до шлюзу. Я чую голос Менденовича, що запитує:


- Що можна зробити, щоб видалити цей пил з повітря, полковнику? Фільтри забиті.


– Зупиніть систему та візьміть магніт, – відповідає Мізанов. Це дозволить вам вловити металеві частинки.


Я посміхаюсь. Якщо він збирається вловити алюміній за допомогою магніту, я хотів би, щоб він дав мені свій рецепт.


- Іди, Нік! Поспішайте ?


- Я йду, моя лань!


Я не можу не посміхнутися при думці про Мізанова. Якщо він почав намагатися схопити мій пил магнітом, його голова мала бути такою ж червоною, як і його поранена рука.


Я входжу до шлюзу. Мартіна починає класти мої ноги в костюм, поки я кручу колесо, що закриває. Я розраховую, що вона повністю мене одягне, перш ніж повітря перестане виходити з кімнати.


Тиск падає. У мене в роті з'являється смак крові. Мартіна вдягає мій шолом, коли відкривається зовнішня панель.


- У космічній капсулі Мізанова. І швидко! Ми повинні бути там, перш ніж він відправить радіо на Землю.


- Зрозуміло, - каже Мартіна. У нього не повинно часу просити Байконур взяти на себе відповідальність.


– Ні. У нього не повинно часу передати жодного радіоповідомлення. Я вставив свою сірникову коробку в реле на його передавачі.


- Але…


Я не маю часу пояснювати Мартіні більше. У всякому разі, вона скоро дізнається, чому нам потрібно якнайшвидше виїхати зі станції. Дуже скоро.


РОЗДІЛ XIII.


- Ні, Нік, ні! Я не можу піти туди.


Прибувши на станцію зі своїм «Союзом», ми зайняли основну точку стоянки. "Союз" Мізанова пришвартований до допоміжного пристрою, який не пов'язаний із повітряним шлюзом. Значить, вам доведеться вийти в космос.


- Але, ей, ти вже це зробив!


- У мене була мотузка, яка прив'язувала мене до станції.


- Давай, Мартіно, переживи це? Храбре!


Я повертаюся до внутрішньої панелі зв'язку, очікуючи появи полковника Григорія Мізанова.


Але це, звісно, абсурд. Поки зовнішня панель відкрита, вона не може потрапити до шлюзу. Від думки про те, що станеться, якщо Мізанов використовує свій потужний радіопристрій, викликає в мене мурашки по шкірі.


- Слухай, Мартіно. Нам нема чого втрачати. Станцію заміновано. Вона незабаром вибухне.


Вона повертається до мене і питає:


- Заміновано? У вас не було вибухівки.


Я не хочу брати участь у нескінченних поясненнях свого саботажу. Ми повинні йти. Я хапаю її та виштовхую в космос.


Її крик розриває мені барабанні перетинки по радіо. Швидко йду її стопами.


Моє серце стрибає у грудях. Боже! Я неправильно розрахував свою динаміку. У поспіху я стрибнув, надто сильно штовхнувши себе. Я наздоганяю Мартіну, коли вона вже летить повз «Союз», і хапаю її за талію, щоб ми хоча б залишилися разом.


- Мартіно. Я помилився.


– Які? Ваша бомба уповільненої дії не спрацює? Шкода, однаково підемо!


- Це не те ! Я помилився у стрибку. Ми пропустили "Союз" Мізанова. За два метри.


Мартіна обертається в моїх руках і дивиться, як космічний корабель повільно, але віддаляється від нас. Я бачу, як вона побіліла за склом шолома. Вона знає, що це займе дві години чи менше, і тоді ми помремо від задухи. Ми влипли. Ми збираємося вічно крутитися на орбіті, перетворюючись на заморожені шматки м'яса.


Хіба що припинимо це як радянський космонавт, відкриваючи козирки шоломів. Це варіант, який можна врахувати.


- Отже, ми мертві, - каже Мартіна.


Її голос кришталево чистий, як у маленької дівчинки. Вона здолала паніку, яка була раніше. Вона просто сказала це неймовірно спокійним тоном. Без найменшого докору. Перед лицем неминучої смерті вона повернула собі спокій.


Вона чудова. Я захоплююсь їй. Але я не поділяю його реакції.


- Я кажу. - Я не помру, поки не зроблю останнього подиху.


- Я не розумію, що ви можете зробити, - зауважує Мартіна, все ще така спокійна. Нам потрібний двигун.


Без совісті вона дивиться на свій пояс, щоб побачити, чи там не застрягла пляшка з вуглекислим газом.


- Що ви сказали ?


- Нам потрібний двигун. Тільки у нас його нема.


- Але, господи, ти маєш рацію! Іноді я дивуюсь, як я можу бути таким тупим… Двигун, у нас він є, а я навіть не подумав про це.


Я відкриваю кишеню на блискавці та дістаю Вільгельміну. Тільки ви не повинні піти у зворотному напрямку, щоб повернутися. Так як я забув свою дорожню карту, я прагну до зірки, яка, здається, рухається прямою. Це не для того, щоб завдати їй болю. Ні, але оскільки наша траєкторія була прямолінійною, я шукаю точку відліку, щоб переорієнтувати нас по тій самій траєкторії, але в протилежному напрямку.


Я натискаю на курок. Удар гасне. Зірка тримається. Я дихаю. Чесно кажучи, я звинувачував би себе.


Схоже, нічого не відбувається. Я роблю ще один постріл, а потім інший. Я знімаю так п'ять кадрів поспіль, що для мого віку однаково непогано.


- Не працює, Нік.


Я відчуваю, як рука Мартіни стискається сильніше на моїй.


Але вона помиляється. Вільгельміна зробила свою справу. Я помічаю ще одну зірку на краю серпанку, викликаного атмосферою Землі. Здається, вона задкує. Повертаємось до станції.


Я сподіваюся, що ми прилетимо вчасно. Перед великим салютом. Триває не знаю скільки хвилин. І важко, що це триває. Але капсула, здається, повільно ковзає до нас. Згодом я розумію, що, якщо ми підемо тим самим шляхом, що й на виході, ми опинимося в шлюзі станції. Я обертаюсь, уважно дивлюся на «Союз» і роблю ще один постріл, щоб нас на нього направити.


Контакт із капсулою менш плавний, ніж очікувалося. Але я дозволив своїм коліна зігнутися, щоб уникнути відскоку, і вштовхнув Мартіну у відчинену панель.


Цей Союз набагато більший за наш. Є три спальні місця, а також великий трюм під житловим відсіком. Я припускаю, що це нова модель, і вона призначена для доставки на орбітальну станцію чогось іншого, крім людей.


Я полегшено дихаю, коли бачу, що елементи управління такі самі, як і в інших. Я запускаю двигуни і маневрую так, щоб вони штовхали нас до землі.


Але є проблема. Швартування надійно утримує нас на станції. І це проблема, я гадки не маю, як це відключити. Я все ще не можу повозитися з усіма важелями та кнопками на панелі приладів, щоб подивитися, чи розблокується вона. Крім того, це може виявитися безглуздим, якщо керування можна здійснювати лише зі станції. Я не злюся. Я б попросив Григорія про невелику допомогу. Але чи прийме він?


Але, до речі, може бути й інший спосіб попросити його про допомогу.


- Вітання! Полковник Мізанов! Як ся маєш ? Я сподіваюся, твоя рука не надто болить.


- Де ти, Картер?


Голос великої мавпи мені здається слабким, майже згаслим.


- Усередині твоєї капсули.


- Я у скафандрі і готовий увійти. Ви не зможете втекти.


Ось лайно! Він використовує радіо у своєму костюмі, і я хочу, щоб він використовував радіо на борту.


- Не треба себе втомлювати, Місанофф. Ми вже йдемо на посадку.


– Ви не зможете посадити «Союз». Наземний контроль тотальний.


- Так, але оскільки ніхто не знає, що це ми йдемо, Мізанове, про нас навряд чи подбають.


Пастка велика, але він потрапляє до неї обома ногами. Він спробує передати Байконур радіоповідомлення, він включає радіо та бум. Ні, до речі, не бум. Він буде з дуже гарними спалахами, але у повній тиші. Вражаюче.


До нашого "Союзу" все ще прикріплений причальний важіль. Таке відчуття, що ми падаємо. Очевидно, що шмат металобрухту може пошкодити нашу капсулу, але це ризик.


Мартіна дивиться на цей гейзер руйнування та смерті, який продовжує беззвучно розвертатися у космосі.


- Але, Нік, що вибухнуло?


- Алюмінієвий пил та дерев'яна тирса.


- Ні?


- Так, подивіться, на землі, наприклад, часто бувають вибухи у зерносховищах. Чому? Тому що пшеничний пил, зважений у повітрі, спалахує, коли ви запалюєте лампу, цигарку, що ще... Пшеничне зерно не горить, пил горить.


- Чому?


- Тому що це так. Ви можете спалити все, що завгодно, якщо розкладете його на досить дрібні частинки та достатньо кисню для горіння. З моїми сірниками в естафеті перший імпульс струму мав викликати вогонь. Усі запаси кисню «Салюту» були у паливі для згоряння. Але горіло швидше. Швидко, як вибух.


Від станції залишилося лише кілька крихт брухту. Все це повністю зруйноване хмарою пилу… Тепер це здається мені неймовірним. І все-таки це так.


- Нік! – кричить Мартіна. Мене нудить !


Я дивлюся у вікно і одразу розумію, від чого їй нудно. Коли "Союз" був катапультований вибухом, він почав обертатися. Земля і зірки так шалено проносяться крізь ілюмінатор, що мені доводиться закривати повіки, щоб знайти якусь подобу структур.


- У нас проблема, Мартіно. Але я вважаю, що AX може це подолати.


Я залазю до кишені і витягаю свою маленьку сумку для радіо. Я буду


назвіть його супутником AX. Це перший раз, коли я матиму можливість побачити, як цей маленький гаджет працює в космосі. Крім того, я вперше повернувся з місії із сумкою, яка була в мене спочатку.


- Ніїїк! Почуваюся погано: думаю, що збираюся...


– Ні. Особливо у шоломі. Ви можете задихнутися. Чекай, я герметизую кабіну. Ви можете зняти його.


Я дивлюся це. Вона нерішуче відкриває шолом і впускає повітря із капсули "Союзу". Бачачи, що їй легше, я встановлюю свій пристрій та кодую запит на терміновий дзвінок із Хоуком.


Нема відповіді.


Спробую інший код. З капсульних динаміків доноситься тріск. Ось і відповідь. Моє повідомлення отримано.


- Змініть частоту. Перейдіть до режиму 23, запитайте у місцевого радіотехніка.


Оперативно виконую вказану модифікацію. За кілька секунд у кабіні луною пролунав голос боса.


- Чудова робота, N3. Вітаю. Наші радіолокаційні звіти показують, що відбивач та космічна станція були зруйновані.


- Вони не повідомляють про знищення Мізанова, сер. Але я сподіваюся, що мого слова вистачить.


- Звісно, N3. Це гарні новини. Щодо вашої безпосередньої проблеми, ми нещодавно отримали креслення нового Союзу, в якому ви подорожуєте. Наші фахівці зараз працюють над процесом угону, який не дозволить радянським сигналам дістатися до вас.


Потім старий посміюється і додає:


- Ця нова модель була спроектована як шатл для перевезення людей, а також вантажів. Скористайтеся додатковим простором, доки ми працюємо.


Щоб заспокоїти Мартіну, я питаю:


- Отже, ви можете посадити нас без проблем.


- Про це подбають наші спеціалісти. Що-небудь ще, Нік?


До того ж я маю право на «Ніка». Це справді чудовий день.


- Так. Хотілося б дізнатися, що трапилося на Байконурі. Я нічого не чув від Мізанова, крім того, що йому вдалося злетіти.


- Здебільшого постраждали паливні установки. Вогонь від баків міг завдати серйозних збитків стартовим майданчикам, але вони негайно взяли його під контроль. Усі засоби безпеки, розгорнуті під час зльоту, досі були на місці. Щодо компресора рідкого кисню, то в наші дні це майже звичайний споживчий пристрій. Їм знадобилося лише кілька годин, щоб встановити новий. Але я маю фотографії пошкоджень, я покажу їх вам, якщо хочете.


- Із задоволенням, сер. Щодо нашої ситуації, чи можна щось зробити самим? Обертання капсули доводить нас до нудоти.


"Я передам тобі Гобі", - сказав Хоук. Він скаже вам, що робити.


- Вітання! Картер? Ти там ? Все ще в цілості та безпеці? - Запитує видатний учений.


З усіма компліментами, похвалами і т. д., які є у батька Гобі, я впевнений, що ви могли б з них збудувати стіну від Вашингтона до Філадельфії.


- Будь ласка, коротше. Оскільки я ще не віддав свою долю у ваші руки.


- Все гаразд, Картер! Будь ласка, залишайтеся ввічливим! А якщо ні, то я приготую зразок турбулентності, коли ви знову увійдете в атмосферу, і розповім вам про це.


- Ви б так вчинили, знаючи, що я в компанії чудової молодої жінки?


- О ні, я був би неправий. Але я не знав, Картере.


– Але, – продовжує Гобі, – виникає інша проблема. У вас є вільні руки, щоб зробити щось?


- Ой! Мартіна дихає, напружившись.


- Ми впораємося, Гобі.


– Добре, давайте будемо серйозними. Під лівою стороною панелі приладів ви знайдете джгут проводів, оточений біло-червоним пластиком. Відріжте синій кабель і підключіть його до ...


Гобі веде мені інструктаж хвилин із десять. Я суворо дотримуюсь його інструкцій. Потім я проходжу все, і ми разом підбиваємо підсумки для більшої безпеки.


"Все виглядає акуратно", - підсумував Гобі. Приємної прогулянки. Я поверну тебе, Хоуку. У нього все ще є для вас добрі новини. Привіт Картер!


- Чао, друже!


Бос входить у володіння телефоном.


. Тобі доведеться пробути на орбіті добрий час. Ми не зможемо запросити вас раніше. Технічні фактори.


- Мені це здасться довгим, сер. І нам зовсім нема чим вам допомогти?


- Зовсім нічого. Гобі бере справу у свої руки. Але я впевнений, що ви знайдете щось, щоб убити час на борту цієї капсули ...


Яструб випускає гугнявий смішок і перериває дзвінок. Я перевертаюсь на ліжку, і це піднімає мене у повітря. Гобі вже заглушив двигуни. Ось я знову на орбіті та в невагомості. З Мартіною.


Очевидно, це дає мені уявлення. Ідея, так тонко запропонована Гобі і навіть Яструбом.


Я дійсно хочу побалувати себе ще одним досвідом, який у мене, мабуть, не буде можливості повторити найближчим часом. Повертаюся до Мартіни і бачу, що навіть питати не варто.


Вона вже зняла скафандр і розстібає туніку. Як тільки вони вивільняються, її маленькі груди у формі дині чудово заколисують відсутність гравітації.


Без сумніву, вона гаразд зі мною на орбіті.


Кінець.


Картер Нік


Стронцієвий Код


Оригінальна американська назва:


THE STRONTIUM CODE


СТРОНЦІЄВИЙ КІД


Переклад Льва Шкловского.


ПРОЛОГ


Пройшовши через ворота гауптвахти, морський піхотинець 1-го класу Лоуренс Альбіон швидко дивиться на головний вхід до посольства США в Кувейті. Стоянка порожня, і Альбіон знає, що більшість співробітників повернуться на роботу лише після трьох.


Він киває своєму другові, капралу Дональду Нельсону, також відомому як Джігс:


- Все гаразд, - сказав він.


Джігс посміхається. Він встає, ставить ногу на стілець, витягає з гумки носка зім'яту пачку Camel і пропонує Альбіону сигарету.


Після першої затяжки Альбіон з'являється на порозі та знову оглядає приміщення. Все спокійно. Ніхто не може підійти і перешкодити їм спокійно покурити або причепитися до їхнього одягу. На парковці, як і раніше, тихо, по проспекту Бенейд-аль-Гар майже не проїжджають машини. У середині літа, у середині дня, столиця багатого нафтового емірату виглядає мертвим містом.


Термометр показує 38° усередині, але зовні він як мінімум на десять градусів вищий. Альбіон потирає руки і каже:


- Залишилось двадцять дев'ять днів!


- Так, скоро дембель, - серйозно сказав Джігс.


Він киває, щоб показати, наскільки цінує важливість події.


Він запитує. - Скажи мені, Ларрі, що ти збираєшся робити насамперед, коли повернешся додому?


Що він збирався робити? За свої майже три роки роботи в посольстві США в Кувейті Альбіон не переставав думати про це.


- Поїздка до Колорадо, в Естес Парк. На висоті понад 3000 метрів у середині серпня все ще буде сніг. З моєю дитиною ми повністю роздягнемося. Ми шукатимемо найбільшу кучугуру, яку зможемо знайти, покатаємось у ній і ...


Болісний, нелюдський крик перериває мрії Ларрі. Роззявивши рота, він дивиться на двері, потім на Джігса, потім знову на двері.


Нельсон кидає сигарету, схоплюється за пістолетом і заряджає його. Альбіон також встає і кидається стопами Джігса, зводячи свій PA. 45.


Зовні їх огортає гаряча задуха. Приголомшений Ларрі змушений мружитися від сліпучого білого світла. Нарешті, він роздивився масу, що розкинулася на дорозі, менш ніж за два метри від Джігса.


Спершу він думає, що це купа старих речей. Потім, коли він бачить кров та шматки сирого м'яса, жовч приливає до його рота. Хтось, мабуть, убив тварину і загорнув її у брудні ганчірки, перш ніж кинути перед посольством.


Але купа починає крутитися, видаючи крики. Нельсон так сильно трясе, що він готовий зробити мимовільний постріл. Трохи далі Альбіона рве.


- Боже! Нельсон нарешті вигукує, він чоловік!


Незважаючи на обурений шлунок, Альбіон не може відірвати очей від жахливого видовища. Він чоловік. Або принаймні те, що від нього залишилося. Волосся повністю зникло. Очі, що висовуються, здаються готовими вискочити з орбіт. З відкритого рота висовується опухла мова. Але найжахливіші - це обличчя, шия і руки, вкриті виразками, що сочилися, які роблять їх схожими на шматки сирого м'яса.


Нахилившись уперед, готовий вистрілити, Нельсон оглядає вулицю та фасади навпроти.


Він кричить. - Лікаря! Терміново!


Чергове пронизливе виття пронизує Альбіон до глибини душі. Ця жахлива сцена приголомшує його.


Страждаючи від виду смерті, він ледве чутно бурмоче:


- Гребані араби! Ублюдки!


- Давай, Ларрі, виклич лікаря, чорт забирай!


На ватяних ногах Альбіон розвертається і біжить до стовпа. Його рука тремтить, коли він бере трубку:


- Посольство Сполучених Штатів. - Оголошують приємним голосом.


Голос Альбіону коливається між фальцетом та гикавкою:


- Попередження біля головного входу! Надішліть медика та підкріплення. Швидко!


Він приєднується до Нельсона, який стає навколішки поруч із людськими останками.


- Джігі! він каже.


Але він справді не хоче підходити. Приблизно за десять метрів відчувається непереборний солодкий запах гнилої плоті.


- Бета-бочка, - каже поранений.


Його голос хрипкий, але цілком зрозумілий.


Наче рефлекторно, він стискає Нельсона за рукав, який інстинктивно з огидою здригається, дивлячись на криваві смуги, які пальці людини намалювали на його хрумкій уніформі.


– Бета-бочка, – повторює незнайомець. Акай Мару ... була бета ... вони змусили мене це зробити ...


- Що він говорить ? - Запитує Альбіон.


Нельсон хитає головою:


- Я не знаю. То де цей медик?


Стогін чоловіка майже став нечутним:


- Бета-барель... Бета-барель... вони змусили мене це зробити... Бета-барель. Акай Мару ...


Альбіон наближається, він намагається зрозуміти:


– Що за…, – починає він.


Раптово пораненого потрясло: у судомі він вигнув спину і впав мертвий на дорозі. Його зуби стискають язик, і по щоці тече цівка крові.


ПЕРША ГЛАВА


Сніг дрібними пластівцями падає на брудну під'їзну доріжку, що неслася поривами крижаного вітру. Я дивлюся на задню частину будівлі, засліплену різким світлом ліхтарного стовпа в кутку будинку. Вдалині чується гомін транспорту. Меланхолійний тембр дзвінка мене на мить відволікає. Я думаю про різдвяні свята, коли двері відчиняються. Я виходжу через свою дерев'яну скриньку і звільняю запобіжник свого люгера.


Краєм ока я бачу рух на даху. Занадто пізно. Сильний удар потрапив мені в плече. Я падаю назад, і моя зброя крутиться над моєю головою.


- Вправа закінчена! гавкає гучномовець.


Сніг перестає падати. Вітер затихає. Коли спалахують неонові вогні, з-за рогу будинку з'являється Стен Філіпс. Розкриваючи обличчя у широкій кривій посмішці, директор з тренувань кульгає.


З великою неприв'язаністю я встаю, струшую пил з одягу і вкладаю в піхви тренувальну зброю, що стріляє нешкідливими гумовими снарядами. Я піду з кількома синцями від обох куль. Найболючіше – зазнавати невдачі.


З даху будинку офіцер-інструктор махає рукою, вкладаючи зброю у піхви. Він одягнений у чорне, і потужне світло, що падає мені прямо в очі, зробило його зовсім невидимим.


"Ви б уже здогадалися! - говорю я собі в бороду. Якби це не була симуляція, ви б уже були мертві. Тепер ви можете бути готові день чи два слухати суку Філіпса про своє досягнення..."


Оскільки в нього завжди є під рукою різке зауваження, вирішую промовчати:


- Приємної уваги!


Захоплений, закатований, майже вбитий у Чехословаччині на початку 1960-х, йому вдалося втекти, зберігши більшу частину свого тіла та весь свій мозок.


Всі агенти надають йому повагу, на яку він явно заслуговує, але побоюється його їдкого гумору.


Він простягає мені металеву руку в шкіряній рукавичці. Я хапаю його і чекаю на тиск. Але нічого.


- Удар світла був яскравим прикладом Феєрверка 1. Ви ніколи не мали на нього піддаватися.


- Наші помилки – це наш досвід.


«Це нісенітниця собача», - рішуче заявляє Філіпс.


Він бере мене за руку і веде до великих залізних дверей, які відчиняє. Коли ми виходимо з ангару, нам світить сонце Арізони.


Я пробув на базі відпочинку, фітнесу та тренувань AХ біля Фенікса, штат Арізона, протягом трьох тижнів і почуваюся найкраще.


- Девід дзвонив десять хвилин тому, - оголошує Філіпс, коли ми йдемо до стійки реєстрації та транспортного центру.


Він запрошує вас у Вашингтон якнайшвидше.


- Місія?


Девід Хоук - залізниця, що очолює АХ. АХ, надсекретна організація, було засновано після того, як полювання на відьом Маккарті завдало смертельного удару по ефективності таємних дій ЦРУ. Маккарті вважав, що комуніст ховається у джерелах кожної організації в Америці. Він також був переконаний, що всі поліцейські організації, у тому числі ЦРУ, пронизані «червоними» і, отже, слід уважно стежити за ними.


ЦРУ виконує свою роботу – досліджує, збирає, зіставляє та аналізує дані – а ми робимо своє: виконуємо секретні місії.


- Не знаю, чи це місія, - відповідає Філіпс. Він мені не довіряв. Натомість він запитав мене, як я тебе знаходжу.


- А що ти сказав?


Філіпс неоднозначно посміхається до мене.


- Я сказав, що ти у відмінному стані. Звичайно, остання вправа ще не закінчилася.


На цей раз він відверто вибухає сміхом.


Я не можу знайти, що сказати, і ми мовчки закінчуємо подорож. Філіпс зупиняється перед дверима довгої, дуже сучасної одноповерхової будівлі, де розміщуються співробітники служби пробації.


- Твій одяг упакований. Водій зустріне вас через дві хвилини та відвезе до аеропорту.


- Він розповів вам якісь подробиці?


Серйозне вираження проявляється у точених рисах Філіпса. Він звертає на мене погляд:


- Всього одну, але я хотів би, щоб він сказав тобі сам.


Вперто чекаю:


«Ти повернешся сюди за двадцять чотири години», - нарешті каже мені Філіпс. Можливо, навіть раніше.


- Сюди?


Він киває.


- Девід попросив мене познайомити вас із вправами дещо своєрідного типу.


- То ви знаєте, в чому полягає моя місія?


- Ні, запевняю тебе, Нік. Він просто сказав мені, що хоче негайно побачитись з вами, а потім відправить вас сюди для навчання на спеціальному обладнанні.


– Що за матеріал?


Але Філіпс закривається і хитає головою:


-Я не можу вам сказати більше, Нік. Ви побачите це, коли повернетесь. Бажаю гарної поїздки!


- Дякую, - говорю я трохи роздратовано.


На стійці реєстрації санітар вручає мені валізу, путівку та квитки на літак. За хвилину водій уже тут.


*


* *


AХ працює під прикриттям інформаційного агентства Amalgamated Press and Wire Services. Наша організація як повноцінне інформаційне агентство далеко не незначна. За важливістю він іде відразу за Associated Press, United Press International та Reuter Agency.


Зрозуміло, що прес-служба в основному використовується для приховування іншої нашої діяльності.


Після перевірки вмісту моєї валізи черговий охоронець дозволяє мені піднятися на ліфті на четвертий поверх, де знаходиться офіс Хоука. Він одразу мене приймає.


Девід Хок зняв вічне пальто і закотив рукави сорочки. Краватка розстебнута, її ноги впираються у віконну полицю, а очі дивляться на північ, відповідно до готелю «Дюпон Плаза» та посольства Аргентини. Його голова оповита ореолом сигарного диму.


"Радій, що ти зміг зробити це так швидко, Нік", - сказав він оманливо м'яким голосом.


Я сиджу перед його захаращеним столом. Хоук дзвонить своєму секретареві:


- Заблокуйте мене нагорі на годину, міс.


- Добре, - відповідає голос у домофоні.


- Переадресовувати телефонні дзвінки, включати фотоелементи, а також блокувати ліфт, - додає він.


- Добре, сер, - здивовано повторює секретар.


Хоук відкидається на спинку стільця і кілька секунд дивиться на мене. Але він не бачить мене. Через деякий час він моргає і кладе свою смердючу сигару на край попільнички, переповненої недопалками.


- Насамперед, я хочу вам сказати дві речі, - починає він. Тоді у вас буде вибір між прийняттям чи відмовою.


Я не здригаюся. Але моє серце починає битися в грудях. Його заява вразила мене, і я думаю, що продовження буде ще більш захоплюючим. Яструб не має звички дозволяти своїм елітним вбивцям вибирати, приймати чи відхиляти завдання.


- По-перше, він є директором АХ, ця робота настільки ж важлива, як і делікатна. По-друге, це надзвичайно небезпечно. Він, напевно, найнебезпечніший із усіх, кого ми стратили на сьогоднішній день. В результаті у вас буде можливість сказати так чи ні.


- Та як завгодно буде...


Яструб перебиває мене помахом руки:


- Тож почекай, доки не почуєш більше.


Він кладе папку на стіл, відкриває її та виймає дві картинки, передані з белінографа, які передає мені. Мені важко придушити блювання. На обох фотографіях показані практично невпізнані останки людини, мабуть, чоловічої статі. У них більше немає волосся. Очі витріщені. Опухлий язик висовується з рота, і вся поверхня тіла покривається сирими виразками.


– Це великий опік?


"Радіоактивне зараження", - лаконічно відповідає Хоук.


Я повертаю йому його фотографії, які він кладе до картотечної шафи, не дивлячись на них.


"Той, хто прийме місію, цілком може закінчити тим самим", - пояснює він.


- Чи маємо інші засоби дії?


– Ні.


- У такому разі, сер, розкажіть мені все, що знаєте.


Хоук з подихом дивиться на мене:


- Учора ввечері о восьмій годині за нью-йоркським часом цей нещасний чоловік упав перед головним входом до нашого посольства в Кувейті. Дозорці, що стояли на варті, прийняли його останні слова.


Нахилившись уперед, він знову відкриває свою картотечну шафу, бере з неї аркуш паперу і починає читати:


- "Бета-бочка... бета-бочка... Акаї Мару... бета-бочка... вони змусили мене це зробити... бета-бочка... Акаї Мару. Ось що сказала ця людина. Через кілька мить він помер.


- Ви знали, що мав на увазі той знаменитий Акай Мару?


– Це корабель. Супер-танкер, що плаває під лівійським прапором, але належить великому японському фонду в районі Йокогами. Два дні тому він виїхав з Кувейту до Бейкерсфілда, штат Каліфорнія. Він перевозить двадцять три тисячі тонн сирої нафти.


- А бета-барель?


"Це стандартний пакет стронцію-90", - стомлено відповідає Хоук. Він важить близько 50 кг і складається в основному із свинцевого захисту.


- Стронцій 90? Це те, що вбило людину перед посольством?


- Ізотоп стронцію масою 90 – найнебезпечніший елемент у радіоактивних опадах. Він також використовується у деяких ядерних реакторах. Він має період напіврозпаду на атомі 28 років, що означає, що він залишається активним протягом як мінімум століття.


- Отже, чоловік на фотографії зіштовхнувся із цією штукою.


- Це те, що ми припускаємо.


– Ви знаєте, хто це був?


- Ще немає. Ми намагаємось ідентифікувати його там. У будь-якому випадку можна сказати, що він був арабом.


- Де він знайшов...?


- Ми не знаємо, Нік. Наскільки нам відомо, на Близькому Сході їх не повинно бути.


Раптом зв'язок здається мені очевидним.


- Акай Мару! Стронцій 90 знаходиться на борту танкера, і він зупиниться у Каліфорнії!


- Ми не впевнені, але це правдоподібно.


- Чому б не перехопити корабель у відкритому морі і не повернути барило?


"Президент проти цього з кількох причин", - каже мені Хоук. По-перше, корабель японський. Втручання ВМС США розцінять як акт піратства і навіть агресії. По-друге, якщо один або кілька членів екіпажу задіяні, вони можуть легко викинути барильце за борт, перш ніж ми встигнемо поворухнутися.


Катастрофа буде жахливою. Однієї бочки стронцію-90 вистачило б, щоб заразити весь Індійський океан!


Моя місія здається мені все менш привабливою.


«Крім того, - продовжив Хоук, - навіть якщо флоту вдасться забрати барило, ми ніколи не дізнаємося, звідки він і куди йде».


- Ви не заперечуєте, що я курю, сер?


- Будь ласка.


Поки я запалю свій NC, Хоук дістає пляшку бренді. Він наповнює дві склянки до країв і пропонує мені одну. Ніколи раніше я не бачив, щоб бос пив у своїй святій святих, але зараз не час для таких зауважень.


Я випорожнюю свою склянку залпом. Він одразу наповнив мені його, він зазвичай так міряв; це приголомшливо. Потім він ковтає коньяк і наливає собі другий ковток, такий же щедрий, як перший. Нарешті він знову заговорив глухим голосом:


- Ти розумієш, що тобі треба робити, Нік?


Я киваю і роблю ковток, щоб заспокоїтись. Але в мене комусь у горлі.


- Ви приймаєте ?


Я киваю і знову киваю.


- У вашій місії буде чотири очки. Перше: з'ясувати, звідки надходить стронцій-90. Теоретично одержати його на Близькому Сході неможливо. Другий: з'ясувати, хто помістив його на борт «Ака Мару», якщо він там знаходиться. Померлий біля посольства не міг діяти наодинці, ми в цьому впевнені. Третє: дізнатися, куди його везуть та чому. Четверте: Його треба вкрасти.


- І все це, звісно, без незручностей для японців?


- Звісно. І не порушуючи тендітного балансу, який панує у країнах ОПЕК.


- А як щодо чинника часу, сер? Якщо я правильно зрозумів, судно вже сорок вісім годин у морі...


Обличчя Яструба раптово потемніло:


- Зізнаюся, не знаю. У гру входить занадто багато елементів. Якби справа була просто у перехопленні судна та витягненні бочки до того, як вона опиниться в Каліфорнії, ми мали б багато часу попереду. Воно не увійде до порту вісімнадцять днів.


- Яким маршрутом воно їде, сер?


- Аденська затока, Червоне море, Суецький канал, Середземне море. Потім воно перетинає Атлантику та проходить через Панамський канал до узбережжя Каліфорнії. Ми піддаємо його постійному моніторингу. Зрозуміло, здалеку. Якщо до нього наближається інше судно, важливо, щоб ми це знали. Але якщо барило на борту і менеджер (-и) дізнається, що один з них говорив перед смертю перед нашим посольством, проблема може бути ... ну, серйозною ...


Я можу сказати, що є ще щось: це видно в очах Хоука. Він ще не сказав найголовнішого.


- А також? - обережно говорю я.


Він знову дивиться на мене, перш ніж відповісти.


- За нормальних умов обігу бета-бочки не можуть протікати.


- Але що потім...


Є від чого здригатися.


- Боже!


- Так, чоловік мертвий. За його словами, радіоактивне зараження. Або барило протікало, або його з якоїсь причини відкрили.


Це найголовніша проблема. Ми тут. Щасливі перспективи. Навіть надзвичайно чутливий лічильник Гейгера не завадить мені випадково опинитись на шляху до бочки. Тож буде пізно. У мене буде такий же жалюгідний фінал, як у жертви на фотографіях.


Яструб досі каже. Я повертаюся у реальність.


- Військово-морський флот буде підтримувати зв'язок, щоб допомогти вам у разі потреби. Вона буде у вашому розпорядженні для будь-якого втручання у будь-який час та в будь-якому місці.


- Я збираюся сісти на танкер?


- Це залежатиме від тебе, Нік, а точніше, від того, що тобі вдасться дізнатися у Кувейті.


- Думаю, у мене не буде прикриття. Чи немає законного приводу, щоб потрапити на борт?


- Ми не можемо дозволити будь-кому запідозрити, що ми женемося за бета-версією.


- Але ми навіть не знаємо, чи на борту вона, сер.


- Ми вважаємо, що ні, - визнає Хоук. Вам вирішувати.


«Філіпс сказав мені, що мені потрібно повернутися до спортзалу для вправ зі спеціальним обладнанням», - сказав я, підводячись.


Хоук дивиться на мене, простягаючи мені папку.


- Візьми. Відділ з політичних питань додав певну інформацію щодо ситуації на Близькому Сході і, зокрема, про терористичні організації.


"Прочитайте документи на дозвіллі", - додає Хоук. Вони будуть короткими. Філіпс чекає на вас з обладнанням для виявлення радіації, і я попросив його дати вам деякі навички роботи. Це буде нелегко.


- Сумніваюсь... Добре, сер, я вилітаю завтра вранці першим же літаком.


– Ні. Негайно сходи до Ендрюса. Вам приготовлений ще один вид транспорту. Перед від'їздом віддайте зброю зброяреві. Він подбає про те, щоб його доставили до Кувейту дипломатичною сумкою, і ви знайдете його в посольстві.


За дверима зупиняюся та повертаюсь до боса.


- Як ви вважаєте, вони хочуть зробити бомбу?


- Звідки ти знаєш, Нік? На сьогоднішній день на території Сполучених Штатів не було вчинено жодних актів міжнародного тероризму, і ми розуміємо, що це продовжуватиметься.


- Моє втручання може їх насторожити, правда?


- Ось чому тобі треба бути дуже обережним, Ніку. До скорої зустрічі.


*


* *


На тренувальній базі на мене чекає Філіпс. Він не дає мені жодної хвилини відпочити або навіть відкрити багаж. Мене змушують одягнути чорний комбінезон, тонкі шкіряні рукавички та туфлі на м'якій гумовій підошві. Потім я сідаю в джип, який везе мене до пустелі Арізони, за вісім чи дев'ять кілометрів від бази.


Вже вісім ранку, коли ми зупиняємося за сотню ярдів від екстравагантної споруди. Ви можете розглянути будівельні риштування, телеграфні стовпи і те, що мені здається гігантськими гребними гвинтами. Також є величезна металева пластина, схожа на рекламний щит висотою близько двадцяти чотирьох метрів.


Я питаю. - Боже правий, а що це означає?


- Великий нафтовий танкер, який розвиває двадцять вузлів при зустрічному вітрі силою 5 балів у відносно спокійному морі, - відповів Філіпс. Це все, що ми змогли зробити за такий короткий час.


Вийшовши з позашляховика, ми пішки підходимо до величезної будівлі, оточеної десятком техніків. Стовпи з міцними розтяжками по обидва боки металевої стіни підтримують електродвигуни великих вентиляторів.


Приблизно за двадцять метрів від панелі вузький майданчик, що утворює вигнуту лінію, що починається від землі, потім крутою сходинкою, закінчується мисом. Він близько трьох метрів та висотою п'ятдесят.


У верхньому правому куті металевої пластини потужний білий прожектор прорізає ніч. Його промінь, спрямований убік, назовні, підкреслює темряву, що огортає високу стіну.


Підійшовши до маленької платформи, я виявляю, що велика мотузка поєднує її з вершиною стіни.


Вказуючи на значний вал, Філіпс пояснює:


- Моя проблема полягала у тому, щоб відправити вас інкогніто на гігантський танкер. Ви не можете стрибнути з парашутом або піднятися на ракетоносці НАСА. У будь-якому випадку вас помітили б на радарі, якби не неозброєним оком.


Один з техніків вийшов з брезентової вантажівки і підійшов до нас, навантажений великим рюкзаком та зв'язкою ременів, які мають бути ременями безпеки.


"Єдине рішення - перебратися через поруччя", - сказав я.


- Точно.


Філіпс ударяє штучним кулаком по основі платформи і додає:


- Це вежа напівзануреного підводного човна. Підводний човен не зможе наблизитися до танкера більш ніж на вісімнадцять ярдів через сильні вир. І навіть на такій відстані йому доведеться грати з вогнем. Якщо море бурхливе, йому, можливо, доведеться стояти за сорок п'ять чи п'ятдесят ярдів від нього. У цьому випадку ваші шанси на успіх, які ми оцінюємо в п'ятдесят відсотків за правильних умов, впадуть до двадцяти, можливо, навіть десяти відсотків.


- Чарівно…


Філіпс дивиться на мене з натягнутою усмішкою, перш ніж відповісти:


- Ризикована справа! Усі ми знаємо, що це таке...


До нас приєднався технік. Філіпс проводить презентації.


- Нік Картер. Стен Фенстер, відповідальний за ваш інструктаж та координацію симуляційних вправ.


Чоловік кладе сумку, і ми тиснемо один одному руки.


- Для навчань у вас буде рятувальний круг, - оголошує він. Але, зрозуміло, у день великої прем'єри ми не зможемо запропонувати вам цю розкіш. Повернися, будь ласка.


Фенстер натягує ремені на мої плечі, талію, а потім поміж ніг. Усі карабіни сходяться в мене на грудях, прикріплені до рухомого кільця, як у альпіністів.


"Сумка важить рівно двадцять один кілограм сімсот", - каже мені Фенстер, кладучи її мені на спину. Сьогодні вона забита камінням, але в день висадки в ньому перебуватиме потужний детектор випромінювання, радіаційний костюм - громіздкий, але легкий -, короткохвильовий трансівер, легкий пістолет-кулемет Узі з сімома зарядними пристроями по сорок п'ять патронів і, звичайно ж, продовольчі пайки .


Відрегулювавши ремені сумки, я дивлюся на високу металеву стіну, уявляючи, що деруся по ній. Не тут, звичайно, а в морі, бо воно розсікатиме хвилі зі швидкістю понад сорок кілометрів на годину, можливо, посеред диявольського шторму.


- Як ви думаєте ? - Запитує мене Філіпс.


- О, це не має значення. Пішли!


Фенстер повторює. - Ходімо!


Я відчуваю задоволення в його голосі.


Він випереджає мене на вершині платформи


50 метрів – надводна частина вежі підводного човна.


Він вставляє великокаліберну ракету в патронник досить великої короткої і компактної гвинтівки. Наприкінці ствола з'являється грейфер з м'якою підкладкою, доповнений тонким канатом, намотаним на котушку.


"Це причальна лінія", - сказав мені Фенстер. Ракети вдвічі перевищують стандартний калібр. Але це аспект роботи вас не стосується. Про це подбають хлопці із ВМФ.


Він міцно встромляє гвинтівку у вигин плеча, цілиться в стіну і натискає на курок. Вибух приголомшує нас, і віддача мало не збиває Фенстера. Моя черга посміхатися.


Грейфер обертається рейкою, і котушка з пронизливим вереском розмотує трос.


Фенстер відновлює рівновагу, усуває провисання мотузки та фіксує набір рукояток та ніжок.


- Визволяючи ручки, ви дозволяєте їм ковзати по мотузці, - пояснює він мені. Коли ви стискаєте його, щелепи стискаються, а захоплення не рухається. Ви тримаєтеся за верхній хват із силою руки і тягнете нижній вгору, потім переносите вагу тіла на ступні і зсуває захоплення вниз. І так далі. Це працює майже як сходи.


- Так, майже, - іронічно говорю я.


Він кидає на мене проникливий погляд:


- Питання?


Я заперечливо хитаю головою. Він простягає мені ручки. Я натягаю кабель, який здається тугим.


- Сьогодні у тебе є рятувальний круг, - починає Фенстер, але ...


Я знову хитаю головою, і він зупиняється на півдорозі.


"Я не хочу покладатися на безпеку, якої у мене не буде на полі", - сказав я.


У мене пересохло в горлі, і рюкзак на моїй спині, здається, поважчав удвічі за секунду.


- Добре, - цінує Фенстер зі своєю вічною посмішкою. Вентилятори створюють уривчастий вітер силою в середньому від 5 до 6 балів. Але будьте обережні, будуть коливання до 9 балів за шкалою Бофорта, тобто понад сімдесят п'ять кілометрів на годину. Ми прагнемо розмістити вас у максимально наближених до реальності умовах.


- ДОБРЕ.


- Хай щастить ! Побажайте мені, Фенстере, перш ніж двічі поспіль натиснути кнопку передачі на рації.


Великі пропелери рушають з місця з металевим клацанням. Починає дмухати поривами сильний вітер, часом погрожуючи знести нас з платформи. Говорити вже неможливо.


Очевидно, задоволений ефектом Фенстер широко посміхається. Він піднімає великий палець, щоб дати мені поштовх, і підбадьорює мене твердим ляпасом між лопаток.


Я пробув там надовго, щоб оцінити силу вітру, вагу мого рюкзака і якість захоплення ручок, що ковзають. Потім я просуваю механізми якомога вище по мотузці, залазю на перила і дозволяю собі піти в порожнечу.


Несподівано сильний порив вітру змушує мене хитнутися дуже далеко вліво. Я тільки-но оговтався від ривка і зміг заклинити ногу, коли зіткнувся з металевою стіною.


Вимушено, немов уколотий жалом, я лізу, стиснувши зуби, стискаючи руками верхню ручку. Я маю сумку, яка важить тонну і тягне мене вниз. Пориви змушують мене кружляти і тріпотіти праворуч і ліворуч, як паперова іграшка посеред циклону.


Піддані цим жахливим навантаженням, мої єдині орієнтири - це затишшя, яке дозволяє мені рухатися вперед. Коли торнадо вщухає, я підводжуся без особливих зусиль. Але з кожним поривом ви повинні зупинятись і чекати, чіпляючись за ручки, як мідія на своєму камені. Як це буде у реальному житті! З вихорами, які розбиватимуть борти корабля. Не кажучи вже про крен і тангаж.


Якщо трапиться дуже сильний удар, я закінчу свою кар'єру, викинуту на борт величезного нафтового танкера, похмура перспектива. Але того стронцію-90, який може бути на борту «Акаї Мару», більше не буде.


РОЗДІЛ ІІ.


Вирушаючи з Вашингтона, вам потрібно зробити півоберта землі, щоб дістатися Кувейту. Країна [2] менша за штат Нью-Джерсі, а її населення [3] становить менше однієї третини населення Чикаго. І все-таки ця крихітна країна на березі Перської затоки - одна з найбільших у світі.


Нафта, що лежить під пісками цього безлюдного емірату


складає одну п'яту відомих світових запасів.


Коли я виходжу з пристрою TWA, Пол Брідлі, директор зв'язків із громадськістю нашого посольства, чекає на мене в ультрасучасному терміналі біля митниці.


Опівдні за місцевим часом. Але мій внутрішній годинник вперто встановлюється на час Вашингтона, тобто близько 3 години ночі. Я втомився, і маю лише одне бажання: все забути на кілька годин. На жаль, мені досить глянути на Брідлі, щоб зрозуміти, що день буде нелегким.


Чоловік невисокого зросту, повністю лисий, з округлим, майже жіночним тілом. Він відразу помічає мене і кидається до мене з простягнутою рукою, радісно кричить на подив голосним і глибоким голосом:


- Містер Картер, ласкаво просимо до Кувейту! Дозвольте представитися: Пол Брідлі, керівник відділу зв'язків із громадськістю. Сподіваюся, у вас була гарна подорож?


Люди навкруги стрибають, здивовані його криками. Ми стаємо у центрі уваги. Я шепочу так тихо, як можу:


- Політ був болючим, але все одно дякую.


- Великого боса зараз немає, але я впевнений, що Ховард зможе прийняти вас як слід. Не кожен день у нас з'являється новий високопосадовець, і, повірте, у нас не бракує планів на вас!


Все ще говорячи на весь голос, Брідлі бере мене за руку і веде до митника, що стоїть за прилавком.


Він каже. - Амаїл аль-Мулва аль-Хафат! Мені приємно уявити вам містера Ніколаса Картера. Його відрядили сюди, щоб допомагати нам у справах.


Аль-Хафат кланяється мені, потім простягає руку, щоб побачити мій паспорт. Він майже не дивиться на дипломатичну візу, яку мені дав Хоук, ставить штамп на сторінці та повертає її мені.


"Містер Брідлі сказав мені, що ви великий шанувальник дискотеки", - сказав він. Моя молода дружина і я були б щасливими, якби ви погодилися піти з нами на ніч. Потім, озираючись через плече: хіба з вами не йшла мадам?


Я намагаюся стримати гнів, питаючи, яку нісенітницю міг сказати Брідлі цьому митнику:


- Вона приєднається до мене за кілька тижнів.


"Я повинен дати вам рекомендації щодо перебування", - дуже чемно пояснив мені Аль-Хафат. Тому я прошу вас шанувати закони нашої країни. І тепер мені залишається лише побажати вам приємного перебування в Кувейті.


За кілька хвилин Брідлі забирає мої валізи на стійці дипломатичного багажу. Кинувши їх недбало до кузова пошарпаного сірого Шевроле, він виїжджає і їде геть від будівлі аеровокзалу.


Набравшись терпіння, я даю йому догану:


- Боже! Я не впевнений, що ви знаєте про мою місію, але ви могли б не збирати таке сіно!


Брідлі повертається до мене. Його великий шматок дурної дині змінюється розумною усмішкою:


- Як ми знаємо наших святих, ми шануємо їх.


- Так би мовити?


- Тобто поки ви зберігаєте вигляд товстого, різкого і веселого хлопця, це дає арабам почуття переваги. Якщо ви коли-небудь знайдете щось, що приносить арабам більше задоволення, ніж почуття власної переваги над вами, дайте мені знати. Ви не уявляєте, скільки дверей можна тут відчинити, як ідіот!


- Цікава мова з вуст представника посольства!


- Я неправильно зрозумів, містере Картер. Я просто хочу сказати, що Захід змусив арабів пускати слини так довго і так довго, що вони щасливі помститися, відчуваючи свою перевагу. Я нічого не роблю, окрім як частую їх цим маленьким задоволенням.


- Я розумію. Все одно дякую за прийом… Скажіть, а ви знаєте, навіщо я тут?


- Не в подробицях. За винятком того, що це було пов'язано з бідолахою, яку ми нещодавно знайшли за дверима. Радіоактивне зараження, наскільки я розумію.


– Хто ще знає?


Він питає мене. - Знаєш що? Про твоє прибуття? Про смерть хлопця? Чи стосунки між ними?


- З усіх.


– За смерть цього хлопця майже всі працівники посольства. До вашого приїзду, те саме. Щодо зв'язку між ними, то навряд чи хтось.


- Не будемо нічого міняти, і мені це підійде.


Брідлі відводить погляд від дороги


звертаючись до мене:


- Для мене теж. Якщо ви не почнете збовтувати занадто багато бруду… ви думаєте про це?


- Напевно.


- Жодного спокою, - сказав він з довгим, майже театральним зітханням.


Деякий час ми їдемо мовчки, проїжджаючи повз мечеті сучасної архітектури, в тіні яких ховаються кілька убогих бараків. Однак загалом Кувейт з його згуртованими передмістями видається новим і сяючим чистотою. Лише подекуди збереглися сліди кочового життя, яке місцеві жителі вели протягом тисячоліть.


Бридлі знову бере слово:


- Думаю, тобі знадобиться транспорт, доки ти тут.


Ми перетинаємо порт та митний округ та в'їжджаємо до міста. Я думаю про сценарій, який Хоук підготував для прикриття. Я спеціальний слідчий Комісії з атомної енергії при Держдепартаменті. Радіоактивні матеріали з'явилися на Близькому Сході. Моя робота – з'ясувати, звідки вони. Нічого більше. Відриваюся від думок:


- Це правда. Ще мені знадобиться водій. Людина, якій довіряють.


"Ось машина, а я буду водієм", - пропонує Брідлі. Сподіваюся, ви можете довіряти директору зі зв'язків із громадськістю вашого посольства… Якщо ні, то кому ви можете довіряти? Може, вашому банкіру?


Я розреготався:


- Ви знайшли щось про особистість загиблого?


- Зачіпка, так. Але Ховард МакКвін, наш заступник менеджера по роботі з клієнтами, розповість вам усі подробиці. Він хоче повідомити вас особисто.


Незважаючи на його великий рот, мені подобається Брідлі. Інстинктивно я йому довіряю і питаю:


– Що за хлопець?


- Хто це ? Мертвий чи Маккуїн?


- Маккуїн.


«Він справжня скалка в дупі», - без вагань відповідає Брідлі. Але гей, він мій начальник... Та й те, що він відданий нашій рідній країні, нічого сказати...


- А що щодо місцевої поліції? Що ти їй сказав?


«Вона нічого не знає, – каже Брідлі. Забрали тіло в холодильник.


- Буквально?


- Абсолютно. Він забруднений, ніж активна зона ядерного реактора. Один з наших морських піхотинців, який поводився з ним, швидше за все, скоро занедужає на лейкемію.


– Це так погано?


- Ех так. Щойно лікарі побачили труп, вони поклали його в морозильну камеру та вирушили на дезінфекцію. Потім знадобилося вісім помічників, щоб перенести морозильник із кухні до гаража для технічного обслуговування автомобілів.


- А морпіх?


- Йому дали знеболювальні та помістили до карантину. Маккуїн хотів дочекатися вашого прибуття, перш ніж його репатріювати.


Посольство Сполучених Штатів розташоване в сучасній будівлі з каменю та скла на краю проспекту Бенейд-Аль-Гар. На даху стоїть ліс передаючих антен. Коли Брідлі під'їжджає до головного входу, величезне паркування майже заповнене.


Миттєво машину оточують четверо морських піхотинців. Двоє перевіряють мої документи, а також папери Брідлі. Цей напад завзяття, безсумнівно, покликаний здивувати мене. Я інспектор Державного департаменту, і співробітники служби безпеки прагнуть справити на мене гарне враження, щоб отримати позитивний звіт, коли я повернуся до Штатів. Співробітники посольства, як я і очікував, будуть насторожі, доки я не поїду. Дуже хороший. Якщо всі погодяться співпрацювати, не здригнувшись, моє завдання значно спроститься.


Нарешті нас упустили; Брідлі допомагає мені нести дві мої важкі валізи, в одному з яких знаходиться обладнання Філіпса.


«Дев'яносто вісім відсотків нашої роботи – це великий бізнес», – пояснює Брідлі, ведучи мене критим провулком.


Він дістає з кишені ключ і відчиняє важкі металеві двері.


- В іншому, - продовжує він, закриваючи за нами двері, - один відсоток полягає у вирішенні проблем туристів, які потрапили у скрутне становище. Два класичні сценарії - це хоробрий жінка, яка йде вулицею в шортах і маленькій блузці, яку затримала поліція, або студент, у якого не вистачає грошей або паспорт прострочений.


Ми входимо у великий вестибюль з рядами дверей праворуч та ліворуч та


охороною у посиленому режимі.


Наголошую, що залишився ще один відсоток.


- Точно. Після перевороту в посольстві Тегерана ми вдвічі обережніше ставилися до безпеки. Це один відсоток нашого бізнесу. Останній тліючий удар був завданий того дня, коли один техасець - я думаю, він працював в Aramco - вирішив підірвати водойму в цьому районі. Проведено розслідування, і з'ясувалося, що він був колишнім агентом ЦРУ. Ви б бачили вибух! Це тривало кілька тижнів!


Ідемо коридором до ліфта, який, за словами провидця, знаходиться на третьому поверсі.


«Я говорю вам все це через Маккуїна, - продовжує Брідлі. Ви побачите, що я не збрехав вам. Він справжня скалка в дупі. Але ми маємо визнати, що як бізнесмен і як переговорник він тут на місці!


– Я тут не для того, щоб вести справи чи вести переговори…


Але Брідлі мене перебиває:


- Послухай мене, Нік. Ваша присутність ризикує, я маю на увазі ризик спровокувати напруженість. Маккуїн не почувається задоволеним своїм становищем заступника повіреного у справах. Він друг Рейгана. Він дійсно має намір колись бути призначеним послом, і щоразу, коли він може, він намагається зайняти важливу позицію.


Вриваємося в ліфт.


- Розумієш, - продовжує Брідлі, коли двері зачиняються, - якщо він зможе обійти тебе, знайти себе там, де виходять радіоактивні матеріали, і виставити тебе схожим на ідіота, це буде для нього відміткою.


- Зберігайте спокій. Але все одно дякую за попередження.


Після легкого ривка двері ліфта відчиняються на третій поверх. Брідлі підморгує мені:


- Хай щастить !


Секретарка Говарда МакКуїна оголошує, що нас прийме її бос. Я залишаю валізи біля її столу і питаю Брідлі:


- Інший морський піхотинець, який бачив мертву людину, все ще тут?


- Альбіон? Я викличу його до свого офісу. Приходь до мене, коли закінчиш тут.


- Дякую.


Бридлі виходить і йде коридором. Секретар Маккуїна оголошує мене з внутрішнього зв'язку, а потім із ввічливою посмішкою каже:


- Ви можете увійти, містере Картер.


Я штовхаю двері до кабінету Маккуїна. Він просторий, красиво мебльований та прикрашений товстим килимом. Маккуїн – високий сильний чоловік. У нього густе чорне волосся, густі брови та скрючене обличчя... На кілька секунд мені здалося, що я стою перед товаришем Брежнєвим. Молодша, звичайно. Але Маккуїн руйнує чари, відкривши рота.


«Ласкаво просимо в Кувейт, містере Картер», - каже він, обходячи свій стіл із простягнутою рукою та з усмішкою на губах.


Ми обміняємось міцним рукостисканням. У Маккуїна сталевий кулак. Він жестом пропонує мені сісти на стілець і сам повертається, щоб сісти за стіл.


- То що там під небом Вашингтона? - сказав він із виразним південним акцентом.


– Нам там жарко. Ну, тут поряд нічого немає. Має бути зовні як мінімум на 39°!


– Термометр показував рівно 44° на початку дня. Сьогодні температура підвищується.


- Містер Брідлі дав мені зрозуміти, що ви ведете справу з мертвою людиною.


Я хочу залагодити це питання якнайшвидше, а потім знайти кімнату з кондиціонером, щоб подрімати.


"Вірно", - м'яко визнав Маккуїн, відкидаючись на спинку стільця. Ви приїхали дарма. Мені шкода.


Моєму втомленому мозку потрібен короткий час, щоб зрозуміти значення його слів. Але коли це зроблено, я відчуваю, що приймаю крижаний душ.


– Як? "Або що?


«Я, звичайно, подаю повний звіт», - незворушно продовжує МакКвін. Ви повинні визнати, що вас турбують без потреби.


Я намагаюся контролювати свій голос:


- Хочете зрозуміліше порозумітися?


На його обличчі з'являється невпевненість. Він швидко бере себе в руки і дивиться на годинник!


- Ми маємо отримати повну інформацію за кілька хвилин.


- Поінформовано? Але про що?


- Гра не може втекти від нас. Наші люди оточують площу.


Я схоплююсь із стільця і кладу руки на його стіл.


- Боже! Що ви наробили? Скажіть мені негайно!


- Але що це означає? - Мені не дуже подобається ваш тон, любий сер, - починає Маккуїн.


Я хапаю його за комір сорочки і шиплю крізь зуби.


- Я прямо уповноважений Президентом! Якщо хочете це перевірити, зателефонуйте йому зараз! Але, повірте, це було б найбільшою помилкою у вашій кар'єрі!


Маккуїн непритомніє:


- Але… але… я…


- Що ви наробили? Скажи це швидко, поки не стало надто пізно!


- Мертву людину звали Аль-Мухтар. Фахд аль-Мухтар. Н ... ми думаємо, що він був частиною Листопадового Червоного Кулака. Ми знайшли слід його коханки. Вона живе у Дасмі.


- А твої люди там? У неї вдома?


- Я… так, - зірваним голосом випалив Маккуїн.


- Адреса! Швидко! Точна адреса!


- Ее… rue Faïçal. Номер 27.


Обачність і швидкість, - порадив мені Хоук перед від'їздом із Вашингтона. Якщо я не зможу швидко обіграти людей Маккуїна, я зможу провести межу по першому з цих двох пунктів.


Я відпустив заступника повіреного у справах, який тяжко звалився на сидіння, увірвався у двері та схопив мої сумки. Я встигаю тільки крикнути:


- Де офіс Брідлі?


- Я… я… доб. 313, - заїкається секретар, простягаючи тремтячим пальцем коридором, у бік, протилежну ліфту.


Маккуїн з'являється на порозі. Він оговтався.


Він заревів. - Хто ти, на твою думку, такий?


У відповідь я крикнув йому:


- Негайно відзовіть своїх людей!


Двері Брідлі відчинені. Я знаходжу його за столом, віч-на-віч з хлопцем у формі ВМФ. На мене звертаються два приголомшені погляди. Немає часу знайомитись:


- В дорогу, Брідлі! Швидко!


Бридлі схоплюється зі свого місця і на диво швидко прямує коридором за мною. Маккуїн поспішає нам назустріч.


- Припини, Картер! Стій, наказую!


Бридлі запитливо дивиться на мене:


- Куди ми йдемо ?


- Дасме. 27 rue Faïçal. Ти знаєш ?


- Звідси хвилин п'ять.


Залучені шумом кілька чиновників виходять зі своїх офісів. Молодий морпіх, якого я бачив з Брідлі, вказує носом на поріг.


- Брідлі! Маккуїн заревів, коли ми попрямували до сходів. Солдате, зупини цих двох!


Я чую, як солдат бурмоче, що він беззбройний, коли я спускаюся сходами, за якими слідує Брідлі.


Він кричить мені, не зупиняючись - Маккуїн матиме інсульт!


- Я хотів би, щоб він цього не пережив. Це найкраще, що з ним може статися.


За дві хвилини ми кидаємось у старий «Шевроле» Брідлі. З завиванням шин він виїжджає зі стоянки заднім ходом і проноситься повз носи морпіхів, що застрягли здивовано.


Дозволяючи Брідлі вести машину, я стаю навколішки на передньому сидінні, відкриваю валізу і хапаю Вільгельміну, не витрачаючи часу на пошуки своєї кобури. Після завантаження я засовую її під пояс, а потім відкриваю іншу валізу. Беру там надчутливий лічильник Гейгера.


Проносячись малолюдними вулицями, Брідлі краєм ока глянув на мене:


- У мене таке враження, що ви маєте намір побешкетувати.


- Навпаки. Це те, що я хочу запобігти за будь-яку ціну. Попереду багато часу?


– Не більше двох хвилин.


Проїжджаємо кругову розв'язку. На перпендикулярній смузі стоїть знак арабською та англійською мовами: Внутрішній пояс.


Пройшовши триста ярдів, Брідлі повертає праворуч.


- Дасма, - оголошує він, сповільнюючи пошуки вулиці Фаїсал.


Ми обидва помічаємо її одночасно. Ще ми знаходимо, на жаль, півдюжини військових машин та два загони поліції.


Брідлі під'їжджає до одного з позашляховиків. Трохи далі вулиця перекрита. Не чекаючи, поки він вимкне двигун, виходжу з машини і мчуся до невеликої групи цікавих людей, що зібралися там.


Офіцер поліції Кувейту намагається завадити мені проїхати. Я збираюся пройти повз нього, але Брідлі, підходячи до мене ззаду, кричить щось арабською.


Нескінченну секунду чоловік вагається, його рука висить на ручці пістолета.


Зрештою, він робить крок назад, щоб розчистити прохід.


Ми підходимо до дверей будівлі, коли з неї виходять двоє дуже молодих людей у спорядженні морської піхоти. Виснажені, вони вимовляють потоки безладних слів, у яких повторюються слова «радіація» і «запізно».


Відразу їх оточила ще дюжина кувейтських військових і поліцейських. Брідлі відштовхує двох солдатів і йде до виходу з дому.


- Ну, Джоне, що відбувається? - запитує він одного з двох морських піхотинців, що тільки-но спустилися.


Очі хлопчика широко розплющені. З куточків його губ стікає трохи слини.


- Джоне, чорт забирай! Але що сталося? – повторює Брідлі.


– Я… вони всі мертві на другому поверсі, – бурмотить морпіх. Як і інший. Вони радіоактивні… Цілком заражені!


Напруженим голосом кричу:


- Брідлі! Заборонити доступ до будинку. Я повернуся.


Його більше турбує стан молодого морського піхотинця, аніж мої накази. Я біжу до його машини, відкриваю валізу з обладнанням і квапливо витягаю свій радіаційний костюм.


Менш як за хвилину я натягую його на свій вуличний одяг і йду назад до натовпу.


Брідлі допомагає мені виправити шолом і лямки, потім я одягнув великі рукавички. Я беру лічильник Гейгера і входжу до будівлі по маленьких, темних і брудних сходах. Крок за кроком обережно виходжу на другий поверх. Ніколи бути героєм.


Посеред вузького коридору відчинені двері. Я вмикаю свій лічильник Гейгера і підходжу до неї. Незважаючи на товщину шолома, я виразно чую такт стрілки, яка круто піднімається до червоної області циферблату.


На порозі такт прискорюється, і дуже швидко стрілка зупиняється на слові «небезпека».


У квартирі троє людей: двоє чоловіків і жінка. Вони мертві, і дивитись на них жахливо, як на труп на фотографіях Яструба. У них більше немає волосся, а їхні тіла вкриті великими ранами, що сочилися.


Незважаючи на мою огиду, я швидко їх обшукую. Кілька монет, гребінець і хустку.


Кімната, дуже маленька, обставлена напівзруйнованим диваном, на якому лежить жінка, двома низькими кріслами, невеликим холодильником та полицею з газовою плитою. На полиці також є жіноча сумочка.


Я обережно проходжу через кімнату, тримаючи лічильник Гейгера. Забруднено все, навіть гаманець.


Філіпс дав мені просту формулу, щоб дізнатися, як довго мій костюм дозволяє мені бути захищеним, залежно від рівня радіоактивності. Але зараз мені потрібно більше, ніж просто розрахунки. Крім того, я не збираюся продовжуватися вічно.


У сумці знаходжу гроші, косметику, зв'язок ключів та лист. Адреса написана арабською та англійською мовами. Сам лист арабською мовою.


Отримувач: Шейла Шабах аш-Шабат, квартира 2 C, 27 rue Faïçal, Кувейт. Відправника звуть Герміл Захле, і він вказав на звороті конверта адресу в Бейруті.


Я запечатую в пам'яті ім'я та адресу відправника, потім кладу конверт назад у сумку. Витягти щось неможливо. Все надто забруднене радіацією.


З іншого боку кухонної зони закриті двері. Чим далі я рухаюся до цих дверей, тим більше стрілка мого лічильника йде в червону зону.


Трохи прискорившись, я штовхаю двері. Голка божеволіє.


Зовсім поряд з грядкою стоїть маленька потужна бочка. Щільний свинцевий покрив скотився на землю за кілька кроків від нього.


Великі літери на зовнішньому кожусі стовбура позначають: ВІДДІЛЕННЯ ЯДЕРНОЇ ЕНЕРГІЇ, МІНІСТЕРСТВО АРМІЇ, БЕРШЕВА, ІЗРАЇЛЬ.


Барило порожнє.


РОЗДІЛ ІІІ.


Майже весь решту дня медичним службам посольства потрібно було очистити та знезаразити мій захисний костюм.


Евакуйований корпус було опечатано. Неухильно завзятий Маккуїн пообіцяв начальнику поліції Кувейту дати йому докладні пояснення протягом доби.


Посол проінформував Вашингтон. Негайно група дезактивації ВПС США була відправлена з Рамштайну, Німеччина, щоб забрати барабан.


Вмираючи від втоми, я залишаю Дасму у супроводі Брідлі.


Понад сімдесят дві години на межі, майже без сну. Якби я прислухався до себе, я згорнувся б калачиком у кутку і хропів. Тим не менш, мені все ще потрібно зробити одне: відправити Хоуку закодоване повідомлення з подробицями ситуації та проханням дозволити перейти до наступного етапу.


Майже 19 години вечора, коли Брідлі, пройшовши гауптвахту, зупиняє машину за головною будівлею.


Він вимикає запалення, але замість того, щоб вийти, залишається сидіти, повітря відключено, його руки впираються в кермо.


Я збираюся піти, коли він наважується і починає хрипким голосом:


- Нік, я хотів би, щоб ти розповів мені, що саме відбувається.


У білому світлі ліхтарних стовпів та освітлених вікон посольства обличчя його багряніє.


- Що відбувається ?


У його очах читається шалена туга.


«Морські піхотинці, які піднялися до цієї квартири, обоє заражені», - сказав він нарешті.


- Маккуїну доведеться відповісти. Ви не маєте до цього жодного стосунку. Ми зробили все можливе, щоб уникнути цієї трагедії.


- Так, це МакКуїн все облажався! Це ваша думка, чи не так?


Я беру свій м'який голос, щоб поговорити з ним, бо відчуваю, що він готовий вибухнути:


- Але що, чорт забирай, з тобою відбувається? Ви погано почуваєтеся?


Він заспокоює мене знаком, але мовчить.


- Ви особисто знали одного із цих двох хлопців?


- Джона, - сказав він.


Він відвертається і здавленим голосом продовжує:


– Морський піхотинець Джон Брідлі… Він мій син.


- Боже правий, Пол! Це жахливо !


Я хотів би щось додати, але не бачу нічого, що могло б полегшити його біль. Це надто болісно.


- Якщо ви знайдете інших, хто був залучений, змусіть їх перевірити. Насамперед, не проґавте їх!


- Ось чому я тут, Пол.


- Я хотів би допомогти тобі.


- Мені на кілька годин знадобиться переговорна амбасада, а завтра вранці, напевно, знадобиться машина, щоб відвезти мене до аеропорту.


- Ти полетиш? - різко питає він.


- Швидше за все.


- А трупи у квартирі? Їхні спільники?


– У мене є підказки. Я не знайду їх у Кувейті.


Брідлі розсіяно киває:


- Йому лише двадцять один рік.


Він глибоко зітхає і виходить із машини.


Прибувши на третій поверх, я здаю свій багаж до його офісу. Потім Брідлі відвезе мене до комунікаційного центру, розташованого у підвалі. Незважаючи на пізню годину, в районі панує гарячкова активність.


Усі частини посольства перебувають у стані підвищеної готовності, якщо інцидент із Дасмою спричинить заворушення. Черговий секретар повідомляє, що Маккуїна викликали за півгодини до цього в міністерство оборони Кувейту і що посол уже їде додому. Зрозуміло, що потрібен час, щоб сум'яття затихло. Але, незважаючи на вибухонебезпечну обстановку, головне – моя місія. Місія була вдвічі складнішою через трагічну ініціативу Маккуїна.


Менеджер по зв'язкам з громадськістю, молода людина з довгим волоссям і анархічними вусами, одягнений у м'ятий джинсовий костюм, сидить за столом.


Брідлі представляє нас:


- Стюарт Джиллінгем, Нік Картер. Нік спеціально уповноважений Державним департаментом. Йому дали карт-бланш на високих постах. На сьогодні йому знадобиться прохідний канал. Дайте йому все, що він вас попросить.


"Дуже добре", - відповідає Джиллінгем.


Але за тоном його голосу можна сказати, що це йому не подобається.


- Чому б тобі не піти відпочити? Я кажу Полу Брідлі. До завтрашнього ранку мені нічого не знадобиться.


Він не замислюючись відмовляється:


- Я краще залишусь. Коли ти тут закінчиш, підійди до мене до офісу. У мене є пляшка віскі дванадцятирічної давнини, яка чекає на відкриття.


- Знаєш, це може зайняти в мене кілька годин.


- Неважливо. - Це велика пляшка, - відповідає він, човгаючи до ліфта.


«Добре, – сказав Джіллінгем. Якщо ви хочете сказати мені, що саме вам потрібно, містере Картер, я подбаю про вас і можу повернутися до своєї роботи.


- У вас є безпечний канал зв'язку із Держдепом?


Моє питання явно спантеличує його:


- Тільки один, і з усіма комунікаціями високої категорії, його буде перевантажено до завтрашнього дня.


– Я реквізую його на кілька годин.


Джиллінгем відкриває рота, щоб заперечити, але я його зупиняю:


«Послухайте, містере Джиллінгем, будьте готові до співпраці, і це позбавить нас безлічі головних болів і марної трати часу. Я питаю вас тільки про дві години. Завтра вранці мене не буде.


Погляд Джиллінгема спалахує, але він нарешті посміхається і глибоко зітхає:


- Ти обіцяєш ?


Я заспокоюю його сміхом.


«Добре, будьте як удома», - сказав Джиллінгем. Що вам потрібно?


- Буклет з одноразовими кодами та тихе місце для роботи.


- На цьому каналі всі комунікації зашифровані.


- Я знаю. Я все ще хочу кодову книгу та деталь, над якою треба працювати.


«Добре, – сказав Джіллінгем. Секрет чи цілком секретно?


Він буде шокований.


– Президентський.


Він відкриває рота, щоб щось сказати, але передумує. Усього дюжина людина має доступом до цього типу коду. Копії є в посольствах по всьому світу, але вони використовуються лише у крайніх випадках.


"Я все одно попрошу вас заповнити буквенно-цифрову таблицю", - сказав Джіллінгем.


Ми проходимо через велику кімнату, повну телетайпів, і він веде мене в невеликий кабінет, обставлений робочим столом, обставленим паперами, і півдюжиною картотечних шаф.


«Сідайте, я принесу вам код», - сказав він, йдучи.


Я сідаю за стіл і одразу ж приступаю до роботи.


Через кілька хвилин повертається Джиллінгем із великою кодовою книгою, запечатаною у м'який конверт.


Я входжу у форму авторизації і швидко заповнюю двадцять сім полів буквено-цифрової таблиці.


Джиллінгем перевіряє, порівнюючи лист зі списком, прикріпленим до зворотного боку конверта, і потім, задоволений, простягає мені буклет.


"Я вперше бачу, як хтось використовує його", - зізнається він змовницьким тоном.


"Все має початися", - сказав я. Добре. Ніхто не повинен входити сюди з жодної причини, поки я не закінчу. Ви зрозуміли ?


- Чудово. Я лишаю вас.


На складання повідомлення та його написання у мене йде майже дві години.


Я роблю короткий звіт про останні події, наголошуючи, що виявив порожню бета-бочку з ізраїльськими написами на ній. Принаймні я досяг однієї з цілей своєї місії: з'ясувати, звідки беруться радіоактивні матеріали. Протягом деякого часу ми підозрювали, що ізраїльтяни мають ядерні об'єкти. Наразі є доказ.


Інше питання, як барило потрапило із заводу в Беер-Шеві для відправки до Кувейту. Щоб вирішити цю проблему, я маю дочекатися відповіді на своє повідомлення.


Я також розповів Хоуку про лист, знайдений у сумці жінки, і попросив ВМС допомогти доставити мене до Бейрута. Перш ніж я спробую приступити до Акай Мара, я хочу знати, чи є люди, які ще вижили серед людей, причетних до цієї справи.


Виконати будівлю буде досить складно. Мене не збуджує думка про те, що на мене там чекають.


Моє довге повідомлення закінчено, я вкладаю буклет з кодами в м'який конверт, закриваю його і приношу Джіллінгем. Кодовий номер одержувача, який я вказав у верхній частині першої сторінки, гарантує, що повідомлення буде доставлене прямо в офіс Хоку на Дюпон-Серкл, незалежно від того, який час дня чи ночі.


«Ось так, - сказав я Джіллінгем. Я хочу, щоб ви негайно надіслали його мені. Чекаю відповіді.


– А код?


- Закрийте його, не дозволяйте відкривати державну таємницю. Я йду спати.


- Добре. Я поверну його вам із відповіддю.


Я падаю на стілець, упираючись ногами в стіл. Я відразу занурююсь у повну темряву. Багато пізніше мене енергійно трясе рука: це Джиллінгем:


- Містер Картер... містер Картер!


Вперто не розплющуючи очей, я тим не менше шепочу:


- Що… що це? Щось не так ? Канал?


- Зараз 2 години ночі, містере Картер. Ти


заснув минулої ночі близько 10 години. Ваша відповідь є.


Молода людина простягає мені конверт, який містить буклет кодів, а також окремий аркуш. Я змушений спливти:


- Це все ?


«Так, - сказав Джіллінгем. Тепер, якщо це можливо, я хотів би знову відкрити лінію.


- Роби, роби. Дякую. Мені це більше не потрібне.


Джиллінгем поспішає повернутися до своїх занять.


На розшифровку короткого повідомлення, відправленого мені Хоуком, у мене йде менше півгодини. Відповідь не дивна.


Ми підозрюємо поселення у Беер-Шеві. .... Президенту повідомив сьогодні вдень. .... Не раніше зустрічі в Афінах, у терміналі аеропорту Хеллінікон, зв'яжіться з капітаном ВМС США Робертом Джорданом. .... Будьте обережні у Бейруті, але зараз важливо діяти дуже швидко. .... Кінець повідомлення. Хоук.


Розірвавши повідомлення і свій блокнот, я повертаю буклет із кодами Джиллінгему, а потім йду нагору, щоб зустрітися з Брідлі в його офісі. Йому потрібно доставити мій багаж до Афін у дипломатичній сумці.


Для мене, звичайно, найпростіше було б сісти на авіалайнер до Бейруту. Але це неможливо. По-перше, я не хочу, щоб моя присутність у Лівані була помічена. І так країна перебуває у стані війни. Навіть у найкращих умовах Бейрут буде для мене нездоровим місцем. Небезпека, я ненавиджу.


Хвилювання на поверхах посольства вражає. Підлеглим співробітникам важко зашифрувати масу звітів та рахунків, тоді як їхнє начальство займається короткостроковим, середньостроковим та довгостроковим аналізом. Повернення посла - це початок боротьби, і кожен хоче знайти для себе найкращий спосіб упоратися із ситуацією. Я стукаю у двері Брідлі. Нема відповіді. Я все одно вирішую увійти. Тільки розсіяне світло, що проникає через вікно, освітлює кімнату.


Бридлі один, сидить за своїм столом, спиною до дверей, її погляд спрямований у вікно. Майже порожня велика пляшка Chivas Regal стоїть на столі.


- Підлога, - м'яко кажу я.


- Ви закінчили знизу? - Запитує він, не оглядаючись.


Голос у нього зовсім не п'яний.


- Так, і мені все ще потрібна твоя допомога, щоб завтра вранці виїхати. Нарешті, прямо зараз ...


Цього разу він обертається, ставить склянку, яку тримав у руці, на стіл і закурює. Його очі набрякли і вкриті кільцями. Недосипання, пияцтво чи щось ще?


- Слухай, Пол, якщо хочеш, я знайду когось, хто подбає про підготовку...


Він мене перебиває:


- Це моя робота. Куди ти збираєшся ?


- В Афіни. Мені треба бути там якнайшвидше.


- О 7 годині виліт. Прямо в Каїр. Звідти у нас не буде проблем із пошуком пересадки для вас. Я надішлю ваш багаж під дипломатичним друком.


- А військової техніки у цьому районі немає?


Бридлі кисло посміхається мені.


– Не офіційно. Але якщо ви не боїтеся, щоб вас помітили.


- Ні-ні, я кажу, перш за все обачність. Комерційний рейс мені підійде.


Він довго дивиться на мене.


«До шостої ранку там нікого не буде», - сказав він нарешті. І, дивлячись на його годинник: у нас залишається близько двох годин. Хочете випити?


- Із задоволенням.


Він відкриває ящик, дістає другу склянку і наполовину наповнює її.


- Здоров'я!


Переліт до Каїра займає майже дві години. Там я чекаю сорок п'ять хвилин, поки літак доставить мене до Афін за дві з половиною години. Мені вдається поспати дві години під час поїздки, і, діставшись до аеропорту Хеллінікон, я майже почуваюся відпочившим.


Командувач ВМФ Боб Джордан чекає на мене у VIP-митниці. Вираз його обличчя каже мені, що він упізнав мене, але чоловік обережний.


- Нік Картер? - тихо запитує він, коли я розбираюся з формальностями.


Я відповідаю кивком голови:


- Ви, мабуть, Джордан?


- Як звати вашого хорошого друга?


Я довго дивлюся на нього, гадаючи, що Хоук міг би йому сказати:


- Якого?


На обличчі Джордана з'являється подив.


- Того з Японії.


- Козука.


Він із полегшенням усміхається:


– Мені порадили бути обережним.


Я не можу не помітити кисло, поки ми йдемо через вестибюль терміналу


до виходу:


- Неприйнятно, що моє особисте життя перебуває на досьє ВМФ.


Джордан вибухає сміхом:


- Зберігати спокій. Я мовчатиму, як могила.


Зовні на нас чекає сіра штабна машина ВМФ. Джордан кладе мої сумки вперед поруч із водієм і сідає зі мною на заднє сидіння.


За секунду ми їдемо до найближчого військового аеропорту.


- Що ти приготував для мене, Джордан?


- Вертоліт SH-3A Sea King. Він доставить вас на Whiteshark. Це підводний човен з керованими ракетами класу Кеннеді.


- Witheshark? Ось я не знаю...


Джордан утримується від відповіді.


- Капітан Ньютон Фармінгтон чекає на вас на борту.


- Де зараз підводний човен?


- Приблизно за сотню миль від берега.


- Росіяни є довкола?


- Про це запитайте Ньюта, він отримав накази щодо вас. Я лише приводний ремінь.


- Я розумію.


Але важливо, щоб я пройшов весь шлях до Бейрута. Чим менше знають про мої рухи, тим у більшій безпеці я буду. Яструб не любить, коли його люди підвищують свій статус на підтримку своїх вимог. І я ні. Проте, я не маю вибору.


«Командир Джордан, – сказав я, – я не хочу знати, яке у вас звання. Ви скажете мені, чи є у Whiteshark радянська тінь, перш ніж я сяду на цей вертоліт.


Посмішка Джордана гасне:


- Я не знаю вашого звання, містере Картер, але я маю наказ.


- Не має значення капітан. Я знаю, що ваші накази мають на увазі повну співпрацю!


- Так, звичайно, - визнає Джордан, киваючи на економію часу.


- Дуже добре. Я бачу, ми розуміємо одне одного.


Я виймаю NC зі свого золотого футляра та із задоволенням запалюю. Після прибуття у військовий ангар водій складає мої валізи до кузова «Сікорського». Джордан швидко прямує до кімнати зв'язку.


Він виходить менше ніж за п'ять хвилин і йде вперед зі стиснутими губами. Тому він отримав інформацію від начальства та видав багато інформації.


- Все добре, - оголошує він. Найближчий корабель знаходиться за п'ятсот миль від нас. Радянський траулер.


- Дякую за інформацію… До побачення, командире.


Потрапляю у вертоліт через бічну панель. Пілот повертає до мене голову, чекає, поки я пристебну пас безпеки, потім запитливо піднімає великий палець.


Поруч зі мною на перебиранні вішається каска. Одягаю і відразу чую голос пілота:


- Є якісь проблеми, сер?


Панель ще не закрита і, стоячи на злітному майданчику, Джордан дивиться на мене.


- Це можливо. Російський траулер пливе приблизно за п'ятсот миль від Whiteshark. Я хочу уникнути стеження на радарі. Ви відчуваєте, що це можете зробити?


- Так, сер, - каже пілот. Але нам доведеться летіти досить низько. Будуть поштовхи та, можливо, ризик.


- Не беріть в голову. Я не хочу, щоб вони знали, що ми підійшли до підводного човна.


- Добре, сер.


Я вішаю шолом на перебирання, встромляюсь у спинку сидіння і заплющую очі. Для мене перша надзвичайна ситуація – це завжди відпочинок.


РОЗДІЛ IV.


– Містер Картер на командний пункт! Містер Картер на командний пункт! реве гучномовець у моїй маленькій каюті.


Я вистрибую з ліжка і відповідаю на домофон:


– Я йду!


На моїй годині трохи пізніше двох годин ночі. Гелікоптер доставив мене на палубу напередодні близько 16:00. Кришку люка мені швидко відкрили, і підводний човен знову занурився.


Мій пілот поводився як ас, і, згідно з нашими детекторами радіолокаційного спостереження, радянський траулер не міг нас засікти.


Я на борту вже десять годин. За моїми підрахунками, ми не змогли подолати понад половину відстані до Бейрута. Якщо тільки Whiteshark не здатний розвивати разючу швидкість під водою.


Коли я зустрів капітана Ньютона Фармінгтона, я виявив людину, діаметрально протилежну Джордану. В той час, як Джордан високий і досить великий, Фармінгтон невисокий і худорлявий. Наскільки Джордан експансивний та швидкий,


Фармінгтон стриманий, з майже стиснутими губами. Але він має компетентність і явно користується повагою своїх людей.


Швидко одягаюся, обливаю обличчя холодною водою і мчу до командного пункту. Фармінгтон чекає на мене біля перископа.


«Ідіть ближче, містере Картер», - каже він своїм тонким хрипким голосом. Подивіться.


Декілька офіцерів навколо нього краєм ока спостерігають за мною. Громадянських на борту має бути небагато.


Фармінгтон поступається мені місцем перед прогумованим окуляром перископа. Я бачу величезний порт та місто, побудоване навколо напівкруглої бухти. Іноді ми бачимо великі вогняні зливи, схожі на вибухи, і відблиски, що підпалюють небо в кількох частинах міста, як пожежі.


Я довго мучу свої нейрони, намагаючись дізнатися, де ми знаходимося. Що означають ці бої? Чому капітан змінив курс? Потім раптово розумію. Це Бейрут, переді мною! Менш ніж дві тисячі метрів!


Відходжу від перископа і дивлюся на капітана:


– Коли ми прибули?


"Близько двох годин тому", - відповідає він з легкою усмішкою на губах.


На моєму обличчі має читатись подив, тому що він поспішає додати:


- Цей підводний човен здатний показувати дуже чудові результати.


- Давай порахуємо… Сто тридцять км/год! Ні? Я не думав, що наш флот — а отже, інший флот у світі — має такі швидкі човни!


- Цілком таємно, містере Картер, не забувайте! - нагадує мені Фармінгтон.


- Знаю, капітане. Моя місія також!


Я думаю. Зрештою, бої у ліванській столиці – це добре для мене. Я маю всі шанси залишитися непоміченою.


- Який місцевий час?


- Ее... 3:10, - відповідає Фармінгтон.


Я бачив у південному кінці гавані кілька урізаних уламків, які можуть стати для мене обраним місцем.


- Попросіть мене підготувати надувний човен, темний костюм та легке нічне спорядження.


Фармінгтон здивований:


- Ти збираєшся зійти на берег у цій сутичці?


– У мене є місія, яку потрібно виконати.


- Так, звичайно ... - Замислено відповідає він.


Він видає серію команд, які черговий повторює з внутрішнього зв'язку.


- Ще мені знадобиться сигналізатор для нашого побачення.


- Як гадаєш, скільки часу це займе, Картер?


- Подивимося: близько трьох чвертей години дістануся берега. Сподіваюся, я знайду те, що шукаю, за дві години. Потім три чверті години до дому.


"Світанок не за горами", - зауважує Фармінгтон.


Він додає для своєї команди:


- Помістіть HB-73 у човен.


- До ваших послуг !


– Ми надамо вам УКХ-передавач, – пояснює він. Коли ви підете, ви натиснете на джойстику два удари, три удари та два удари. Ми вас заберемо.


- Де ти будеш?


- За кілька миль від континентального шельфу.


- Дуже добре.


- І останнє, містере Картер...


- Так?


- Цей корабель у жодному разі не можна скомпрометувати. Офіційне розпорядження президента. Якщо у вас виникнуть проблеми, ми мало чим можемо допомогти.


«Зрозуміло, - сказав я, залишаючи командний пункт.


*


* *


Я в боксерських шортах, кобура прив'язана до моєї футболки, кинджал, що самовипускається, прикріплений до передпліччя, коли в мою каюту входить молодий моряк, навантажений парою черевиків з м'якою підошвою, чорним комбінезоном коммандос, чорним вовняна кепка і нічне спорядження, невеликий чорний рюкзак і ящик з темною жирною фарбою для мого камуфляжу.


Його очі розширюються побачивши мою зброю.


- Це матеріал, який ви просили, сер, - оголошує він.


Перед від'їздом молодик по-новому глянув на Хьюго, мій вірний кинджал.


- Ти справді сьогодні ввечері йдеш на берег?


- Ну так.


- Що ж, удачі, сер.


- Удача - це саме те, що мені потрібно...


За п'ять хвилин я готовий, моє обличчя почорніло від камуфляжної косметики. Я кладу свій лічильник Гейгера в рюкзак і підходжу до кришки люка, де на мене чекає черговий з двома чоловіками.


Один із них обмундирований так само, як і я. Я здивований :


- Що відбувається ?


- Капітан подумав, що ми можемо надіслати з вами людину. Він прикриє тобі спину.


- Ви подякуйте капітану, але я піду один.


- Як хочеш. Ти готовий іти?


Натиснувши кнопку мікрофона, він оголошує:


– Вперед!


За кілька миттєвостей із баластових відсіків виходить вода. Місток йде вгору. Протягом кількох довгих секунд ми не зводимо очей з миготливого червоного світла, потім змінюємося жовтим.


По кивку офіцера один із чоловіків піднімається металевими сходами і відкриває покажчик виходу.


Нас вражає різкий запах водоростей та морської води.


Другий піднімається по сталевим лозинам, офіцер бажає мені удачі, і я йду за двома матросами на палубу.


Палуба підводного човна залита хвилями, і бриж лиже нам ноги.


Ззаду чорний купол вежі нависає над морем набагато вище, але навіть добре екіпірованому спостерігачеві практично неможливо побачити її з берега.


Менш ніж за тридцять секунд моряки витягують надувний човен із затопленого боксу, надувають його і запускають, помістивши передавач в одну з бічних кишень.


Навіть на такій відстані я чую кулемети та відчуваю їдкі аромати пожеж. Все гаразд, поки снайпер не вибере мене як ціль або патруль не встане у мене на шляху.


Пройшовши десять метрів, я відчуваю легкі вири, що хвилюють воду навколо мене. Я обертаюсь. Whiteshark пішов. Лише кілька сплесків відзначають місце, де він пірнув.


Вітер забирає мене до берега. І менш як за тридцять п'ять хвилин я приземляюся під прикриттям двох напівзатоплених уламків суден.


Бої відбуваються на півночі, ближче до центру міста. Однак я дуже обережно пришвартовую свій човен до паль дерев'яного причалу.


Опора схожа на естакаду залізничного мосту, тож я легко можу піднятися на неї. Досягши вершини, обережно, повільними і обачними рухами я підтягуюсь силою рук, щоб здійснити подорож поверхнею. Я бачу кілька стопок ящиків ліворуч і склад праворуч від мене, де валяються уламки навантажувача.


Доки та їхні околиці занурені у темряву і, мабуть, безлюдні. Після хвилинного спостереження я обережно йду і ховаюсь біля стіни складу.


Під час моїх попередніх місій Бейрут було веселим і жвавим містом. Люди здавались мені щасливими та благополучними. Сьогодні місто покинуто. З єдиним шумом – стріляниною.


На борту Whiteshark я помітив адресу, яку шукав, на докладній карті Бейрута.


Херміл Захле живе у провулку Рашейя 52 у Басті, мусульманському районі суннітського штибу, розташованому на південному сході міста. Від того місця, де я перебуваю, мені потрібно пройти близько трьох кілометрів, щоб дістатися туди.


Поблизу лише одна тінь: звідси долинають відлуння пострілів.


Я розстібаю блискавку свого костюма на кілька дюймів, щоб мені було легше дістатися Вільгельміни, мого старого доброго Люгера. Потім я обережно рушив у дорогу. Там одна неприємна зустріч, і це страта без суду та слідства. Ні про арешт, ні допит, ні суд. Куля на думку, і справа буде закрита.


Менш як за п'ять хвилин я виходжу з дока. Я мчуся темною вулицею, коли патруль, що виходить з ночі, змушує мене сісти за купою сміття, залишеною на тротуарі. Запах отруйний.


Півдюжини солдатів-мусульман біжать вулицею посеред дороги. Коли вони доходять до мого рівня, я виразно чую їх зітхання і якесь захекане гарчання.


Я чекаю шістдесят секунд з годинником у руках, перш ніж залишити свій притулок і вирушити назад до Басти. У міру наближення до нетрі гниючі купи сміття продовжують рости. Що стосується будинків, то вони все більш старі.


Незважаючи на свою помпезну назву, Алея Рашейя - це лише невеликий глухий кут, що виходить на ширший проспект. Будинки ось-ось зваляться. У вікнах більше немає шибок.


Зона протистояння зараз за два-триста ярдів від мене. Приховані на порозі того, що, мабуть, колись було магазином, я бачу трохи далі провулка, що височіють над дахами, сучасні офісні будівлі, які були наполовину зруйновані.


На головному проспекті лежать уламки трьох автомобілів, принаймні один із яких належить американському автомобілю останньої моделі. Дорога посипана бетонними блоками, шматками металобрухту, битим склом. Накопичені скрізь мідні бризки доводять, що останнім часом тут сталися жорстокі сутички. № 52 знаходиться у нижній частині темного глухого кута. Коли я вивчаю лінію дахів, вікна і тіні, що всеюють тротуар, я відчуваю себе пригніченим враженням, настільки ж глибоким, як і неприємним: я потрапив у пастку. Я більше не смію дихати. Раптом я чую шум, пронизливий звук. Спочатку це звучить як нявкання кішки або стогін пораненого собаки. Але за кілька хвилин я виразно чую слово «шкода!». "Це йде з глухого кута ...


На конверті вказано адресу квартири на третьому поверсі. Усі будівлі в провулку триповерхові.


Оглянувши ще раз головну вулицю, щоб переконатись, що ніхто не прийде, я з великим жалем залишаю свій притулок. Потім проходжу через розбите вікно, наступаючи на осколки скла, що скриплять під ногами.


Зліва від мене непомітний рух. Перш ніж я навіть зрозумів, що це, мабуть, просто щур, я оголив і звів курок Люгера. Даремно.


Єдине світло у зруйнованій лавці: пожежа у кількох сотнях ярдів. Але незабаром я виявив чорний хід, що веде на невеликі сходи просто неба, по яких я піднявся. На відстані десяти метрів скляна рама, розбита, як і решта, дає достатньо світла, щоб я міг швидко озирнутися. Незабаром я проходжу через сталеві двері та виходжу на дах.


Нагорі посилюються звуки битви, що вирує в центрі міста. Незважаючи на те, що мені загороджують інші будівлі, я бачу спалахи автоматів та вогники, що горять усюди.


Тим часом місцем, де я стою, і кінцем глухого кута, приблизно за сімдесят метрів від мене, тягнеться низка розрізнених дахів з шиферу, гудрону і гравію, металу з де-не-де і кількома світловими люками.


Він дуже схожий на дахи старих кварталів Парижа, що не дивно, оскільки до здобуття незалежності 1944 року Ліван перебував під французьким мандатом.


Він продовжує рухатися, коли я помічаю за десять метрів праворуч від мене крапку, що світиться. Я завмираю на місці, моє серце б'ється.


Протягом тривалого часу мені було цікаво, чи не маю галюцинації. Крапка, що раптово світиться, з'являється знову, піднімається по дузі, сильно світиться і потім гасне.


Цигарка. Хтось палить на даху.


Я беззвучно виймаю Вільгельміну і змушую Х'юго підстрибувати на долоні.


Тепер я перебуваю за камінною трубою, з підвітряного боку від цієї людини, і відчуваю різкий запах його поганої сигарети, змішаний із запахом поту.


З нескінченною повільністю я підповзаю до кута каміна, беру камінчик і кидаю його в центр даху, де він приземляється з невеликим, майже непомітним «так».


Чоловік із глибоким вдихом ковтає дим, потім постать, озброєна автоматом і одягнена в чорне бурнус, ходить навколо каміна, повернувшись до мене спиною.


Я говорю тихо:


- Ненависть!


Він дивиться на мене за чверть секунди. Коли дуло його пістолета-кулемета піднімається до мене, Хьюго встромляється йому в горло до упору.


Різким ривком я перевертаю лезо з боку на бік, і чоловік падає до моїх ніг з приглушеним стогом. Спочатку з його перерізаного горла хльостає сильними поштовхами кров, а потім потік стихає, коли серце перестає битися.


Я переконуюсь, що він мертвий, витираю кинджал про його одяг і кладу його назад у замшевий футляр. Швидкий обшук вартового дозволяє мені виявити ідентифікаційні таблички нічних бійців ліванської армії та конверт, що містить тисячу ліванських фунтів.


Чому у цієї людини така сума?


Я довго залишаюся біля трупа, шукаючи пояснення. Але, не знайшовши нічого, кладу конверт та табличку до кишені. Я гадки не маю, з чим зіткнуся, але все може бути добре, щоб отримати хоча б кілька секунд затримки, якщо хтось шукає мене.


Через дах я швидко добираюся до кінця глухого кута. Там я знаходжу з'їдений хробаками дерев'яний люк. Внизу я потрапляю в закритий коридор, у середині якого закінчуються гвинтові сходи. Чотири двері відчиняються на сходовий майданчик.


Зсередини кімнат не чути помітного шуму. Дві скляні рами, розташовані навпроти люка, тьмяно освітлюють територію.


Мабуть, мій напад залишився непоміченим. Жодного турбуючого шуму. Поступово я відчуваю неприємний, невизначений запах, який мене відштовхує.


Я швидко відкриваю сумку та дістаю лічильник Гейгера. Стрілка залишається на нулі. Невеликий динамік іноді видає легке клацання.


Але Philips пояснив мені, що це відбувається через природну радіоактивність навколишнього середовища.


Щоб бути обережнішим, я беру камеру на відстані витягнутої руки і змушую її описувати повне коло, послідовно спрямовуючи її на двері чотирьох квартир. Жодної реакції.


Якщо чоловік на ім'я Херміл Захле мав спільні справи з мертвою кувейтською жінкою, очевидно, це не мало відношення до поводження зі Стронцієм-90.


Прибравши лічильник Гейгера, я оголив свій Люгер. Я крадькома йду до першої квартири, коли раптово відкривається одне з дверей праворуч.


Переді мною стоїть атлетичний чоловік у солідному сірому костюмі з автоматом у руці. Ми тупо дивимось один на одного частку секунди. Він піднімає автомат.


Мій постріл завдає першого удару, за яким швидко слідує другий, який виштовхує його в квартиру. Я цілився спочатку в обличчя, а потім у груди.


Сходами луною лунали квапливі кроки. Швидким бігом я перетинаю кінець коридору, що відокремлює мене від дверей, перестрибую через труп і прямую до маленької квартири.


У коридорі лунає крик:


– Вікторе! Вікторе!


Засідка на порозі, бачу голову і плечі людини, що піднімається сходами.


Він помічає мене в останню мить і дозволяє собі відступити. Занадто пізно. Вільгельміна сухо гавкає, і моя куля попадає йому в лоба, прискорюючи його падіння.


Хто ці чоловіки? У мене мало часу, щоб дізнатися: за хвилину чи дві до того, як у будівлі з'явилися мусульманські солдати.


У куртці мерця я знаходжу гаманець. Усередині – стандартне посвідчення особи радянського посольства: КДБ.


Раптом загадка купи грошей, знайдених біля вартового, якого я вбив на даху, прояснилася. Цій людині заплатили за вахту.


Я обертаюсь і заходжу до хати. У вітальні все перевернуто. Диван перевернутий, розірваний та обдертий. Здирали шпалери і навіть протикали штукатурку у стіні. У спальні лежать чоловік і жінка, оголені та безнадійно мертві.


На їхніх тілах видно сліди звірячих тортур. На зап'ястях були порізані вени.


У моїй голові крутяться три літери. Три знайомі і дуже грізні літери: КДБ ...


Вийшовши з кімнати, я повертаюся до трупа біля дверей, щоб методично обшукати його кишені. Оскільки він збирався йти, йому логічно було знайти те, що він шукав.


Мені трапився конверт із пухирчастої плівки: там різні папери, на перший погляд схожі на військові перепустки.


Підносячи їх до світла скляної рами, я одразу їх впізнаю. Це перепустка на ядерний склад у Беер-Шеві, Ізраїль.


Так в ізраїльтян вкрали діжку зі стронцієм. Але чому ці пасажі цікавлять КДБ?


Звісно, радянське втручання. Але чого вони хочуть? Навіщо красти стронцій-90, виймати його із захисного покриття і, ймовірно, поміщати на борт «Ака Мару»? Це не витримує критики.


Гучний шум двигуна, можливо, відповідний двом вантажівкам, змушує старе каміння будівлі вібрувати. Незабаром у глухий кут під'їжджають машини з шинами, що завивали. Потім пролунали голоси. Принаймні дюжина солдатів щойно висадилася в провулку.


Я засунув ізраїльські документи до кишені комбінезону. Я перестрибую через тіло на майданчик. Коли я нахиляюся через поруччя, щоб заглянути вниз, двері нижнього поверху з силою відчиняються. Загін солдатів, одягнених у форму християнської міліції, кидається в коридор.


Стискаючи Вільгельміну, я балансую на рампі. Я розслабляюсь, як пружина, і стрибаю, ледве встигаючи захопити кінчиками пальців раму люка.


Протягом довгої секунди мук я відчуваю, що скочуюсь вниз, потім примудряюся вивести ліву руку назовні і схопитися за виступ. З нелюдським зусиллям я повністю піднімаюсь на дах.


Я кладу дерев'яну панель на місце і мовчки підповзаю до однієї з віконних рам, коли солдати вриваються на майданчик. Вони відмахуються від трупа співробітника КДБ та входять до квартири.


За кілька секунд вони виходять.


Можливо, вони не запідозрять мого втручання. Якщо пощастить, вони вважатимуть, що Ради звели свої рахунки між собою та обидва загинули. Якщо пощастить ...


Спустившись униз, я повертаюся до металевих дверей і спускаюся до магазину. За дві хвилини я вже на головному проспекті, на повній швидкості біжу до порту.


РОЗДІЛ V


Сховавшись у тіні складу, я спостерігаю за дерев'яним причалом. Шість мусульманських солдатів несуть мій човен суходолом.


Мабуть, мене помітили, коли я гріб. Але на той час, як за мною послали загін на перехоплення, я вже був на землі і зник.


Мій єдиний спосіб спілкуватися з Whiteshark - на борту цього човна. Несподіваний удар.


Спробувати знищити всіх шістьох? Це можна здійснити. Моя добра Вільгельміна дозволяє мені стріляти зі швидкістю та точністю навіть на такій відстані. Проблема не в цьому. Але вбити шістьох солдатів і сподіватися піти, не спіймавши... утопія. Навіть за підтримки моєї щасливої зірки ніколи цього не зроблю.


Вони знайшли передавач. Один із них довго вивчає його, потім кидає на землю і методично тисне черевиками. У цей час двоє його товаришів різають гуму мого човна багнетами.


З розпачом чую, як із гумового кожуха виходить газ. У самому центрі міста все ще вирують бої. Безпорадний, я дивлюся, як вони знищують моє обладнання, гарячково думаючи, що робити.


Їхати до аеропорту? Це надто далеко на схід, щоб йти туди. Крім того, навіть якщо я дістануся до нього, немає жодних доказів, що я знайду там відповідний пристрій.


Пройти узбережжям і спробувати перетнути кордон з Ізраїлем? Ще немислимо. Сто кілометрів. І мені довелося б спочатку перетнути мусульманські райони, а потім християнські. Не говорячи вже про те, що ізраїльтяни повинні негайно стріляти у все, що намагається проникнути до них із Лівану.


Так що в мене є одне рішення: знайти інший човен, відійти на милю або два від берега і постаратися, щоб екіпаж підводного човна впізнав мене.


Я обертаюсь, обіймаючи стіну. Досягши невеликої вулички, яка проходить приблизно вздовж набережної, я відчуваю, що між мною та солдатами досить відстань, і, як божевільний, починаю рухатися до іншого кінця порту.


Чим більше я біжу, тим більше здається, що алея віддаляється від берега, і тим сильніше посилюється луна боротьби.


За триста метрів алея різко повертає ліворуч і переходить у широкий проспект, перекритий мішками з піском. Близько сотні солдатів-християн, що засіли за барикадою, явно чекають на прибуття ворога.


Я кинувся у пастку. Занадто пізно. Коли я вивалююсь на тротуар, дюжина автоматів відкриває вогонь. Навколо мене свистить град снарядів, потріскуючи тротуаром або дряпаючи фасади будинків.


Коли я відступаю до провулку, за кілька десятків ярдів від мене пробиваються крізь темряву два ліхтарі. До мене під'їжджає на повному ходу машина.


Я опускаюсь на одне коліно, витягаю Вільгельміну і, міцно тримаючи її двома руками, швидко стріляю тричі. Один із світлових променів гасне. За півсекунди другий круто повернув дорогою під прямим кутом. Автомобіль виїжджає на лівий тротуар і врізається у будинок.


Негайно відстиковую рюкзак, кручу його над головою і кидаю у бік головного проспекту з криком:


– Бомба! Бомба!


Потім, схрестивши руки на обличчі, я пірнаю головою вперед через вітрину магазину.


Якісь ганчірки пом'якшують моє падіння.


Після двох кидків я встаю і шукаю основу великої кімнати. Праворуч від мене віконна рама та частина гіпсової стіни буквально вибухають під зосередженим вогнем як мінімум двох великокаліберних кулеметів.


Я швидко відступаю і проходжу дверний отвір, прихований перловою фіранкою, в повному неврівноваженому стані. Я попадаю в невеликий коридор. На верхні поверхи ведуть сходи. Я кидаюся до нього з люгером у руці.


Вихід один: дахи. І солдатам ззовні не знадобиться сто сім років, щоби зрозуміти це. Якщо їм вдасться мене схопити, я покійник. У будь-якому разі мої шанси невеликі.


Сходи закінчуються на другому поверсі. Зліва від мене простягається вузький звивистий коридор з низькою стелею. Внизу солдати ламають двері. У мене немає вибору. Я як щур, що заблукав у лабіринті, чуючи, як за її спиною вирує потік.


Я виходжу в темряву, збираючи нерівності з кожною зміною напряму стіни.


Після декількох хвилин обмацування стає зрозуміло, що цей лабіринт з'єднує всі будівлі вздовж провулку, яким я йшов від доків. На горизонті маячить проблиск надії.


Вона швидко вмирає біля цегляної стіни: наприкінці коридору.


На кілька хвилин я відчуваю його від підлоги до стелі, шукаючи будь-який вихід. Нічого такого.


За моєю спиною, все ще на певній відстані, я чую солдатів. Не знаючи, що я приготував для них, вони просуваються обережно, не так швидко, як я. Мороз пробігає крізь мене з голови до ніг при думці, що рано чи пізно я застрягну в цій дірі, в самому серці цього міста-примари, що роздирається війною.


У пориві люті я озброююся Вільгельміною і повертаюся своїми слідами, дозволяючи лівій руці волочитися вздовж стіни, щоб орієнтувати мене.


За п'ять чи шість ярдів від цегляної стіни я відчуваю грубий дотик дерев'яних дверей під пальцями. Солдати зараз дуже близько. Через кілька секунд вони будуть наді мною. Я набираю обертів і штовхаю двері.


Тонкі дошки легко піддаються. Це невелика квартира. При світлі свічки на тумбочці я розрізняю пару старих, що лежать на ліжку. Злякавшись мого вторгнення, вони збиваються в купу, втискаючись у кут стіни. Навпроти двері вікно. Рвані штори майорять на легкому вітрі.


У два стрибки перетинаю кімнату. Я відриваю брудні фіранки та піднімаю стулку, щоб виявити, що вона відкривається у великий повітропровід.


Солдати виходять у коридор. Труба йде під кутом до найближчого даху. Я вкладаю Вільгельміну в піхви, стрибаю в трубу і за допомогою одного спускового гачка чіпляюся за жолоб, що закриває зовнішній отвір.


Стрибок, скочування і я перебуваю на даху, де після кількох більш-менш контрольованих перекатів підтягую ноги до шиї.


Як і слід було очікувати, дахи йдуть одна за одною. Я долаю кілька сотень ярдів у рекордно короткі терміни, кинувшись на звуки битви у передбачуваному напрямку набережної. Це моя остання надія.


На моєму шляху раптово встає цегляна стіна понад три метри заввишки. Я максимально прискорююся, чекаю на останній момент, щоб стрибнути, хапаюся за вершину і підтягуюсь до вершини перешкоди.


На десять метрів нижче тягнеться темний провулок, і переді мною з іншого боку ви бачите брата-близнюка стіни, якою я щойно піднявся. За щоглами у воді гойдаються кілька рибальських човнів. Я дуже близький до мети.


Я на мить присідаю, переводячи подих, гадаючи, чи можу я впевнено перестрибнути через прохід. Мої метафізичні проблеми вирішуються швидко – пострілом у спину. Цегла в стіні лопається за кілька дюймів від моєї опори.


Зосередившись на напрузі всіх м'язів, я розслабляюсь і стрибаю бездоганним плавним рухом. Коли мої ступні ударяються об протилежну стіну, я дуже правильно згинаю ноги, щоб прийняти себе. На жаль, неврівноважений, намагаюся оговтатися від втрати рівноваги, але це падіння. Перш за все, не хвилюйтеся, три метри нижче, гадаю, я знайду дах.


Прорахунок. Стіна виходить прямо на затоку. Перевернувшись на інший бік, я виявив чорні маслянисті води гавані. Понад дванадцять метрів.


Хтось кричить за моєю спиною, перед очима миготять напівзатонули уламки аварії корабля.


Як куля, я врізаюсь у поверхню води і занурююсь глибоко під хвилі.


Через кілька секунд (що мені здається вічністю) я виринаю і плаваю на місці, щоб подихати і відпочити.


Потім я прямую до обвуглених уламків рибальського човна. На мить я тримаюся за її іржавий ланцюг.


Відлуння перестрілок вже далекі. У кількох сотнях ярдів полум'я пожеж, що палають у місті, танцює на ледве хвилястій воді.


Вода тепла і трохи пахне дизельним паливом. Скільки часу знадобиться солдатам, щоб дістатися до порту від доків? Неможливо дізнатися. Але одне можна сказати напевно: якщо вони з'являться з прожекторами та автоматами, все, що їм потрібно буде зробити, це пристрелити мене як кролика.


Ось я за шість-сім метрів від стіни, де впав. На південь, метрів п'ятнадцять, є великий іржавий елінг. Внизу металевих дверцят явно просвердлено отвір приблизно в сімдесяти сантиметрах збоку.


Я мушу подивитися на це уважніше. Звільнившись від ланцюга, я повільно пливу брасом. Дуже важливо залишатися стриманим та берегти свої сили. Щось нагадує мені, що вони мені знову знадобляться.


Мені потрібно знайти спосіб дістатися до підводного човна. За умови, що ізраїльські військові документи не повністю зіпсовані морською водою, і якщо мені вдасться доставити хоча б частину з них у цілості й безпеці Хоуку, нашим службам обов'язково вдасться визначити їхнє походження. Походження, яке більше не викликає сумніву: Москва.


Я впевнений, що це все радянський проект. Але є ще багато запитань. Чому КДБ хоче надсилати радіоактивні матеріали до США? Чому замість того, щоб використати свій, росіяни вважали за краще вкрасти стронцій-90 у ізраїльтян? Це все ще набагато ризикованіше!


Що означає радіаційне зараження Кувейту? Вони ігнорували небезпеку. Інакше барило б ніколи не відкрили.


Я входжу в хлів через дірку в двері і на мить зупиняюся, висить на балці, чекаючи, поки мої очі звикнуть до темряви.


Я майже відразу помічаю великий ніс човна, що стоїть якорі на іншому кінці. Близько восьми метрів, тонкий корпус із чорного поліестеру. Фурнітура з нержавіючої сталі кидає атласні іскри в напівтемряву.


Я гадки не мав, що знайду в цьому ангарі. Човен, гоночний човен зробили б мене найщасливішим із людей. Обходячи корабель, я кажу собі, що, якщо я зможу її пустити в хід, ніякий човен не зможе мене наздогнати. Крім, можливо, судна на підводних крилах.


Смуга для змагань прикрашає корпус приблизно за два фути від ватерлінії, а на задній стороні великі літери позначають SCARAB S-TYPE. Я знаю цей човен. Вона одна з найбільших і найшвидших серійних гоночних човнів у світі.


Я хапаюся за поручень і забираюсь на кормовий планшир. У салоні встановлені два ковшеподібні сидіння. Позаду одного з них розкинулася панель приладів, що нагадує панель управління реактивного винищувача.


Між сидіннями знаходиться панель тику, яка, ймовірно, веде в кабіну внизу. За фігурним лобовим склом носова частина виглядає як високий конічний бугор, спрямований прямо на двері ангара.


Ключі на платі. Неймовірний. Коли вмикаю запалювання, спалахують вогні. Вказівник рівня палива показує повний рівень.


У моїй голові задзвонив маленький тривожний дзвінок. Хто буде настільки дурний, щоб залишити таку машину на пристані з ключами запалювання? А з повним баком… Хазяї напевно мають бути готові покинути зону бойових дій. Вони, напевно, недалеко і з'являться будь-якої секунди.


На набережній складено кілька ящиків та півдюжини валіз, готові до навантаження. На вигляд купи видно, що багаж туди кинули поспіхом. Очевидно: хтось збирається втекти.


Я порізав канат з моїм вірним Х'юго. Потім я сідаю на місце кермового. Коли я збираюся поїхати, хлопок дверей стрясає стіни ангара. Півдюжини людей, які розмовляли одночасно, увірвалися на платформу.


Немає часу впізнавати одне одного. Я повертаю ключ запалення і слабо чую протестуючий крик, що заглушається шумом двигуна.


Катер підстрибує з ревом дикого звіра. Могутнє прискорення прилипає до спинки ковшеподібного сидіння.


Болюча думка вибухає у мене в голові: двері!


Я ледве встигаю нахилити голову. Гоночна машина проходить крізь старі металеві листи, як ширму із пап'є-маше. Навколо шиплять уламки пластику та барахло.


На щастя, я досить швидко відновив рівновагу, зумів ухопитися за кермо і повернути його повністю вліво. Великий човен виконує розворот лежачи на боці, піднімаючи величезні бризки води, що піниться, ледве уникаючи скупчення уламків.


Чверть секунди по тому я повертаюся на правий борт. Катер описує букву S і огинає корпус рибальського човна. Потім виправляю курс. Рябка розбивається об ніс із прискореним тріском, коли могутній корабель набирає швидкість.


Через кілька хвилин я минаю портові маяки. Фари ще працюють. Незабаром невеликі переривчасті хвилі порту змінюються більшою хибою. Я у відкритому морі.


Бейрут уже далеко позаду. Бої вже не чути, його заглушує шум двигунів, але ніч пронизує блискавка, і в місті потріскують пожежі, освітлюючи затоку більш як на кілометр.


Знайшовши автопілот, я дозволив човну продовжити свій курс у морі.


Якщо мені пощастить натрапити на якусь радіосистему, я відправлю підводному човну невелике повідомлення, яке дозволить їй ідентифікувати мене. Я знаю від офіцера зв'язку, що "Уайтшарк", крім іншого, записує всі радіоповідомлення в цьому районі. Тож я впевнений, що він забере мою.


Раптом човен занурюється у хвилі. Мені здається, що двигуни борються як під дією навантаження. Тремор трясе корпус, коли вода проноситься по передньому планширу.


Кинувши погляд, я оглядаю циферблати. Начебто все в робочому стані. Тим не менш, у мене склалося чітке враження, що катер менш швидкий, ніж кілька хвилин тому. Він втрачає швидкість, і я хотів би знати, чому.


Я встаю зі свого місця і, міцно тримаючись за ручки, піднімаю люк. Шум водоспаду раптово наповнює темну каюту. У човен ринула вода.


Передня частина про щось ударяється. Я тримаюся щосили, але шок змушує мене відпустити. Поринаю і пірнаю у воду на кілька дюймів.


Я встаю промоклий. Ще одне різке клацання, за яким послідував поворот. Цього разу, як на мене, катер різко обрушується. На мить я переконаний, що він ніколи не випрямиться і що ми втопимося назавжди. Але, зрештою, ніс піднімається. Катер крениться до правого борту, а потім після кількох вагань відновив балансування.


Прохід через ворота, мабуть, завдав значної шкоди катеру.


Хожу кабіною, обмацую стіни.


Вода вже в мене на колінах. Я знаходжу вимикач, клацаю, але світло не горить. Батареї вже залито.


Я повертаюся на місце рулеаого і вимикаю дросельну заслінку. За кілька секунд катер зупиняється, ніби його гальмує парашут. Незабаром хвилі сліду наздоганяють нас і жбурляють, як корок. Катер повільно, невблаганно тоне.


Бейрут за моєю спиною за п'ятнадцять кілометрів. Так що підводний човен недалеко. Але як привернути його увагу? вони, мабуть, помітили мене на ехолоті раніше. Якщо човен затоне, можливо, вони швидко випливуть, щоб побачити, що відбувається.


У задній частині «Скарабея» я натикаюся на рятувальні жилети і невеликий гумовий човен, який я надуваю з вражаючою швидкістю. Передній планшир уже затоплено.


Я кидаю човен за борт майже одночасно з рятувальним жилетом і стрибаю своєю чергою. Рідко так поспішав...


Гребу як божевільний. За п'ятнадцять метрів ніс "Скарабея" повністю зник. Раптом зад піднімається нагору. Два великі гвинти світяться вночі, а потім повільно занурюються в глибину.


Мене охопило самотність. У мене на плечах величезний тягар, який заважає дихати. І раптово потужний прожектор проривається крізь темряву, ковзає поверхнею моря і зупиняється на мені. Великий двигун гуде у різкому південно-західному напрямку. На мить я запитую, чи є у Whiteshark якийсь допоміжний катер... Потім є ще один шум двигуна, цього разу південніше.


Якщо це ліванські військові кораблі, я попався як щур.


Я одягнув рятувальний жилет і дозволив собі зісковзнути у воду. З усією швидкістю я пливу на сотню ярдів від човна. Потім я залишаюсь на місці. До місця загибелі прибуває канонерський човен. Промінь його прожектора висвітлює човен. Коли я бачу ізраїльський прапор на кормі човна, я починаю пливти назад.


Коли я підходжу, я чую, як хтось кричить, перекриваючи рев двигуна. Через секунду прожектор висвітлює мене, проходить повз мене, відкочується назад і зупиняється, повністю засліплюючи мене.


Човен вирушає до мене. Двоє чоловіків у формі ізраїльського військово-морського флоту підняли мене на міст.


Тільки тоді я думаю про перепустки на ядерну базу в Беер-Шеві. Трохи запізно…


РОЗДІЛ VI.


Було близько 6-ї години ранку, коли канонерський човен причалив у гирлі Яркон, на північ від Тель-Авіва.


Молодий капітан, ім'я якого я не зміг згадати, був дуже чемний, але дуже твердий. Він піддав мене ретельному обшуку. Коли чоловіки знайшли перепустки Беер-Шеви і трьох моїх вірних товаришів - Х'юго, П'єра та Вільгельміна - вони конфіскували їх у мене, давши замість сухих армійських штанів, толстовку і пару тапок. Потім на мене вдягли наручники.


Ніхто не ставить запитань. Команда дивиться на мене з якоюсь повагою, змішаною з побоюваннями. Наче я був надзвичайно небезпечним диким звіром - дивитись цікаво, але з пристойної відстані.


Чорний «Шевроле» чекає на платформі, коли мене спустять трапом. Нам назустріч йдуть двоє чоловіків у цивільному. Капітан вручає старшому з них пакувальну сумку та конверт із пухирчастою плівкою.


«Папери були сильно пошкоджені морською водою, але вони все ще розбірливі», - сказав він.


«Я зрозумів, що він мав справжній арсенал», - сказав цивільний.


Його супутник оглядає мене з голови до ніг.


"9-міліметровий Люгер без серійного номера, якийсь самозарядний кинжал, прив'язаний до правої руки, і щось на зразок пластикового яйця в трусах", - трохи зніяковіло відповів молодий офіцер.


Той, хто дивиться на мене, повертається до капітана, очі його здивовано посмикуються:


- У трусах!


Я дуже рекомендую їх:


- На вашому місці я поставився б до нього з максимальною обережністю.


На мене дивляться троє, але ніхто з чоловіків не розплющує рота.


«Я відчуваю, що ти щойно спіймав велику рибу, Карле», - сказав нарешті вищий із двох цивільних. До речі, ти досі йдеш на вечерю з Керол сьогодні ввечері?


- Звісно. Чекайте на нас близько 8 ранку.


"Так що побачимося сьогодні ввечері", - підсумував чоловік.


Потім він бере мене за лікоть, веде до машини та пропонує сісти на заднє сидіння. Вони замикають двері зовні, рухаються вперед, і ми вирушаємо до Тель-Авіва.


- Чи можу я дізнатися, чи є у вас ім'я? - Запитує водій, коли ми залишаємо портовий район.


Зустрічаю його погляд у дзеркало заднього виду:


- Нік Картер.


Я сподіваюся, що люди Whiteshark були свідками мого арешту. Якщо так, то вони, мабуть, уже зв'язалися зі спеціальним номером Держдепартаменту, і Хок, певно, знає.


- На кого ви працюєте, містере Картер?


– На уряд США. Зокрема, для Комісії з атомної енергії. Якщо я запропоную вам зайти в моє посольство, гадаю, ви відмовитеся. Однак ми могли б трохи побалакати там.


Громадянський на пасажирському сидінні повертається до мене. Посмішка, яку він мені обдаровує, зовсім позбавлена гумору:


- Трохи побалакати, спочатку ми хотіли б поговорити з вами, містере Картер. Нам дуже цікаво, що ви робили у Бейруті і чому у вас були ізраїльські військові документи.


– Це все природно. Фактично, ваша цікавість щодо цих паперів відповідає лише інтересу мого уряду до вашої діяльності в Беер-Шеві.


Я більш-менш очікував на його реакцію. Його рука йде, але я вже опустив голову.


Не можу не іронізувати:


- Хочеш спробувати зняти з мене кайданки?


Чоловік відповів зі скреготом зубів. - Ви побачите, як ми тут ставимося до шпигунів!


- Я у вас не шпигунів!


– У вас були ізраїльські військові документи! Але не хвилюйтеся, ви скоро втратите гордість і дасте нам відповіді, яких ми очікуємо. У нас є все!


Я говорю кисло, щоб заспокоїтися. - Гумова кийок чи електричні зонди під нігтями?


- Анітрохи. Просто укол, і ти станеш балакучим, як сорока.


Це єдине, чого я боюсь. Це має бути видно на моєму обличчі, тому що чоловік задоволено хихикає. Якщо вони введуть мені свою чортову сироватку правди, вони дізнаються, хто я насправді. Я розповім їм про AХ, існування Хоука, надам докладну схему організації обслуговування… Вони всі знатимуть. Ми повинні запобігти цьому за будь-яку ціну. Отже, я оголошую тихим голосом:


– Їдемо на вулицю Білу, будинок 24.


Мій співрозмовник приголомшений. Водій повертається до мене з широко розплющеними очима. Він узяв себе до рук якраз вчасно, щоб не дати машині з'їхати з дороги.


Це адреса секретної штаб-квартири ізраїльської розвідки Мосад.


- Але ... але ... що за ... - починає запинатися той, хто більший.


Я його перебиваю.


- Мені треба поговорити з Дов Хачерутом.


Він є лідером Моссада. Мало хто у світі знає його особистість.


Який ефект! На губах мого гіда немає і сліду посмішки. Він свідомо повертається до мене спиною і поринає у споглядання дороги. Коли ми під'їхали до вулиці Біла, за триповерховий будинок, ми не обмінялися жодним словом.


Мене проводять через чорний перебіг. Мої охоронці підписують форму, подану охоронцем, і проводять мене на третій поверх. Там вони залишають мене одного у звуконепроникній кімнаті для допитів. У кімнаті немає вікна, є металевий стіл та три стільці.


Через п'ять хвилин один із двох чоловіків повертається, запитує мої мірки і йде.


Він з'являється ще раз, приблизно за дві хвилини, знімає мої наручники, кидає на стіл пачку «Тайм» з фільтром і коробку сірників, потім вислизає, не кажучи ні слова. Вони справді небалакучі, ці ізраїльтяни.


Я відкидаюся на спинку стільця, розтираю зап'ястя, щоб відновити кровообіг, і закурюю цигарку. Перший з тих пір, як я приземлився у Бейруті вісім годин раніше. Це майже божественно.


Прямо зараз в інших частинах будівлі заплановано позачергові збори. Час від часу вони повідомлятимуть свого прем'єр-міністра, що я тут, відправивши повідомлення до Державного департаменту.


Запитання: що цей американець робить у Бейруті? Чому має пропуск на ядерну базу Беер-Шева? Звідки він знає адресу Секретної служби та ім'я його лідера?


Коли вони дізнаються, що перепустки – підроблені, зроблені в Росії, це стане головною подією шоу! Мабуть, була велика паніка, коли вони помітили зникнення бочки зі стронцієм-90. І тепер у них на руках американець. Американець із фальшивими документами, зробленими російськими.


Є ще питання про Акай Мару. На щастя, рішення повідомляти їм цю інформацію чи ні буде ухвалено на дипломатичному рівні. Але якщо мене швидко не витягнуть звідси, доведеться вжити інших кроків. Радикальні заходи, які можуть підштовхнути викрадачів стронцію-90 викинути його в море.


*


* *


Дов Хачерут – високий атлетичний чоловік років шістдесяти. Її сиві волосся розпатлане. Його краватка розпущена, і, дивлячись на його костюм, схоже, що він проспав повністю одягненим протягом тижня.


Він входить один, навантажений невеликою полотняною сумкою, яку ставить на стіл. Вираз його обличчя не особливо відбиває гарний настрій.


- Здрастуйте, - кажу я, встаючи і туша сигарету в попільничці.


Він кидає на мене вбивчий погляд і відкриває сумку, в якій знаходяться костюм, сорочка, краватка, шкарпетки, туфлі та різні папери.


- Щось свіже, - каже він гортанним голосом. Також є новий дипломатичний паспорт, ваш гаманець, документи та квиток на літак. Квиток в один бік до Афін.


- Моя зброя?


- Ми надішлемо його вам.


- Перепустки на Беер-Шеву?


Спалах блискавки миготить у погляді Хачерута:


– Вони належать Державі Ізраїль.


Він відсуває сумку і, згорбившись, кладе руки на стіл, спираючись на кісточки зігнутих пальців.


- Вас оголосили персоною нон грата, містере Картер. І в мене є дві поради. По-перше, щоб не потрапити в біду в найближчі кілька годин, коли ви будете тут. По-друге, щоб у майбутньому не ступати на нашу територію.


– Ми дружні країни.


- Я досить ясно висловився? - коротко питає Хачерут.


Я квапливо киваю. Ця людина має перевагу. Не треба завдавати мені неприємностей.


*


* *


В Афінах після проходження митниці в аеропорту Хеллінікон на мене чекає командир Боб Джордан. Наразі 15:00 за місцевим часом. Джордан набагато менш елегантний, ніж коли ми вперше зустрілися, і це добре. Я втомився і не хочу миритися з його жартами.


Такий поворот подій не змушує моє серце битися. З погляду обачності, рекомендованої Хоуком, це було невдачею після кувейтського інциденту. І тепер ізраїльтяни знають, що ми знаємо про їхнє ядерне сховище. Надзвичайно делікатна для них ситуація. Але Хоук також сказав мені нікого не підштовхувати. Знову ж таки, це був провал.


Хачерута, мабуть, намилили на висотах, звідси і його погане ставлення до мене. Дипломатичні телеграми між Тель-Авівом і Вашингтоном, мабуть, сповнені повідомлень про цей «тихий» інцидент, як кажуть у Держдепартаменті. Насправді нічого з цього в пресі не з'являється.


«Зовні на вас чекають машина і водій, - сказав Джордан.


Я йду за ним у переповненій залі. За дверима припаркована така сама сіра військово-морська машина.


Сідаємо ззаду. Мені потрібно відправити Хоуку повідомлення, щоб дізнатися, чи хоче він відправити мене, як і раніше, на Акай Мару. Якщо так, я можу розпочати операцію на флоті.


- Відвези мене до посольства.


- Ні, втручається Джордан. Ми їдемо на 101.


Він виглядав стурбованим. Він повертається до мене і пояснює:


- Мені наказали відвести вас до ангару, сер.


– Хто?


-Я не знаю, сер. Накази було відправлено прямо з Вашингтона.


- Де "Біла акула"?


Джордан виглядає здивованим.


"Приблизно в тому ж місці, що і минулого разу", - відповідає він.


Потім він поспішає додати:


- Жодних радянських кораблів поблизу немає.


Він справді виявляє добру волю. Цікаво, чи не перепрацював я минулого разу. Я посміхаюся йому і говорю:


- Дякую за співпрацю, командире.


- Будь ласка.


Завершуємо подорож мовчанням. Машина заїжджає до такого ж великого ангару. На мене чекає той же вертоліт Сікорського.


Я відчиняю двері і, вийшовши, тисну Джордану руку.


- Дякую за допомогу, командире. Сподіваюся, ти не звинувачуєш мене в тому, що днями я трохи погарячив. Я був під тиском.


«Я розумію, сер, – відповідає Джордан.


Я сідаю у вертоліт. Сюрприз: у сидінні поруч Хоук. За мною зачиняються двері, і важкий вертоліт кермує у бік злітного майданчика.


Через дві хвилини заревів головний двигун. Лопаті починають рухатися, і ми відриваємося від землі. Важко говорити через гамір.


Хоук нахиляється до мене.


Він кричить. - Як ви себе почуваєте ?


- Втомився. І був уражений, побачивши тебе тут. Сер.


Неможливо від нього подоби посмішки.


"Це біда", - сказав він. Треба за будь-яку ціну працювати!


- Акаї Мару?


- Так. Він спливає з Гібралтару за кілька годин, сказав мені Хоук, все ще кричачи, щоб перекричати двигун. Ми зустрінемося з ним завтра близько півночі. Це дає вам достатньо часу для відпочинку.


- Так сер.


Декілька секунд Хоук дивиться на мене, не кажучи ні слова. На його обличчі з'явився дивний, незрозумілий вираз. Нарешті він підходить трохи ближче і кричить:


- Брідлі та Маккуїн мертві.


– Як?


У моєму животі утворюється куля.


- Брідлі-молодший помер до евакуації. Батько втратив свідомість. Він узяв пістолет, пішов стріляти в Маккуїна, а потім вибив собі мізки.


Я влаштовуюсь на своєму місці.


Мені з'являється все ще дуже яскравий образ: Брідлі, що сидить за своїм столом перед пляшкою Chivas Régal. Він розповідав мені про свого сина.


Скільки людей уже загинуло від початку цієї справи? Чоловіка знайшли біля дверей посольства у Кувейті. Морський піхотинець, що підійшов до нього. Жінка та двоє чоловіків з квартири Дасми. Молодий Бридлі та морський піхотинець, який супроводжував його туди за наказом Маккуїна. Якщо Джон Брідлі мертвий, немає сумнівів, що його товариш незабаром піде тим же шляхом.


Потім був Бейрут. Мусульманську охорону вбив на даху. Два трупи я знайшов у маленькій квартирці. Агенти КДБ.


А тепер Ховард Маккуїн та Пол Брідлі...


Скільки ще буде додано до цього і так важкого списку? І, перш за все, чому?


Ми тримаємо мовчання до кінця польоту. Приблизно через сорок п'ять хвилин другий пілот повідомив, що ми знаходимося над підводним човном.


"Він з'явиться незабаром, сер", - сказав він Хоуку. Все ще сповнені рішучості вийти?


- Звичайно, хлопчику мій, - відповідає він. Я піду першим.


"Дуже добре, сер", - сказав молодик, фаталістично знизавши плечима.


Він допомагає Хоуку пристебнутись ременями безпеки. Ремінь прикріплений до троса, що обертається навколо великого храпового шківа.


Підійшовши до вихідної панелі, він одягає гарнітуру та каже кілька слів у мікрофон. Коли він відкривається, всередині гелікоптера миттєво лунає сильний шум і пориви вітру. Потім він блокує шків і допомагає Хоуку наблизитися до зяючої дірки.


- Удачі, сер! - кричить він, коли Яструб стрибає у порожнечу.


Бос залишається у підвішеному стані протягом кількох секунд, його підкидає вітер. Потім молодий лейтенант включає мотор шківа, і Хоук повільно зникає з поля зору.


За п'ять хвилин ремені повернулися. Я ретельно запрягаю себе і перед стрибком кричу другому пілоту:


- Дякую за екскурсію!


Я «приземляюся» на палубу субмарини за двадцять п'ять метрів нижче. Мене швидко заводять усередину та пірнають під воду.


Коли я відчиняю двері кают-компанії, я бачу там Хоука, який сидить за чашкою кави з капітаном Фармінгтоном.


Він встає, щоб привітати мене, потім повертається до Яструба:


- Побачимося на палубі, коли ви закінчите, сер.


- Добре, Ньютоне. І зробіть все можливе, щоб дістатися до мети якнайшвидше.


«Добре, сер, – відповідає Фармінгтон.


У Хоука червоні щоки. Він усе ще розпатланий. Але, крім цих деталей, він чудово виглядає.


Я наливаю собі чашку кави і сідаю до неї обличчям.


«Звучить смішно, – сказав він.


- Безперечно, сер.


- Капітан Фармінгтон попросив мене передати вибачення за те, що не зміг повернути вас у Бейруті. Вони помітили катер, але коли зрозуміли, що ви за кермом, прийшли ізраїльтяни. Не можна було вийти на поверхню.


- Я розумію, - говорю. Проблема в тому, що моє перебування в Тель-Авіві, мабуть, було схоже на вибух бомби.


– Це найменше, що ми можемо сказати.


Яструб витягує сигару, запалює її і робить довгу затяжку, здатну викликати блювоту у сміттяра.


«Президент, мабуть, зізнався Бегіну, що ми знали про існування реактора в Беер-Шеві», - продовжує він. Настрій з жодного боку був веселим.


- Чи була згадка про Акай Мару?


- На щастя ні. Але президент був готовий поставити питання на стіл, якщо Бегін підніме його. З іншого боку, ізраїльтяни говорили про певні військові документи, і це, здавалося, їх хвилювало набагато більше, ніж наша інформація про їхній реактор.


- І вони ще не закінчили свої сюрпризи, сер. Вони дуже здивуються, коли дізнаються, що перепустки - фальшивки російського виробництва.


– Як! - вигукує Хоук, майже лягаючи на стіл.


Я швидко повідомляю йому про свої пригоди у Бейруті. Коли я розповідаю про зустріч із двома агентами КДБ, його червоні щоки стають зеленувато-сірими.


Він шепоче собі під ніс. - Кобелєв!


- Вибачте?


Нема відповіді. Він залишається надовго з нерухомим і неуважним поглядом, очевидно відрізаним від зовнішнього світу. Нарешті він кліпає і дивиться на мене.


- Миколо Федоровичу Кобелєву, - сказав він. Півроку тому його призначили начальником оперативно-оперативного управління ГУ КДБ. Його кодове ім'я - Черевомовник.


- А ви думаєте, він стоїть за цією справою?


- Я не знаю. Але, якщо удар завдасть він, справа, ймовірно, буде набагато серйознішою, ніж ми могли б уявити.


Хоук розчавлює свою огидну сигару в попільничці. Занадто пізно. Він уже забруднив замкнуту атмосферу підводного апарату щонайменше на шість місяців.


"Мені потрібно негайно зв'язатися з президентом", - сказав він, встаючи. Ізраїльтяни виявлять, що перепустки підроблені. Вони повірять, що ми їх зробили. Ви повинні сказати їм, що це росіяни.


- А хто цей Кобелєв, пане?


- Дуже сильна людина, Нік. Але, безумовно, найантизахідніший із тих, хто зараз перебуває при владі в Кремлі. З В'єтнаму він робить все, щоб переконати поради, що вони можуть вийти переможцями з тотальної ядерної війни проти нас. І він набирає очки щодня. На щастя, поміркованих ще достатньо, щоб його нейтралізувати. Шість місяців тому, коли ми дізналися про його призначення головою оперативно-оперативного відділу, ми всі впевнені, що він збирається відкрити свій новий офіс, завдавши сильного удару по нам. Нічого не сталося. Кобелєв має приберегти себе на потім. На сьогодні, можливо ...


- Але навіщо вантажити радіоактивні матеріали на танкер?


- Я не знаю. Це те, що вам потрібно дізнатися, коли ви ступите на борт Akai Maru.


Він іде до дверей, але, перш ніж піти, повертається до мене з тривогою в очах:


- Я не можу порадити тобі бути обережним, Нік. Цей Кобелєв – дуже небезпечний. Найкращий. Якщо він дізнається, що ви перебуваєте на Акай Мару, він спробує дістати вас будь-якими способами. У розроблених ним операціях ніколи не було промахів. Він дуже сильний. А жалість – це те, чого він не знає.


- Мені знадобиться нова зброя та ще один лічильник Гейгера.


- Вашу зброю нам повернуто. У нас призначено зустріч біля узбережжя Гібралтару з кораблем постачання. В цей час ви отримаєте свій матеріал. А тепер іди відпочивай. Вам потрібно буде повністю володіти своїми коштами.


*


* *


Вже за північ. Приглушене червоне світло бойових вогнів освітлює місток "Уайтшарк". Тримаючи руки на важелях фокусування та напрямки, капітан Фармінгтон уважно дивиться в перископ.


"Руль напряму вперед, на два градуси правого борту", - спокійно сказав він.


Ми з Хоуком чекаємо на панель карти, щоб не заважати маневру. Вдень ми зустріли корабель постачання, котрий привіз мені мою зброю, новий лічильник Гейгера та великий пакет документів зі штаб-квартири AХ. Обладнання було зібрано у Вашингтоні на базі Ендрюса винищувачем ВПС США, який скинув його в Середземному морі на авіаносці. Звідти його на гелікоптері доставили до катера постачання, і він приєднався до нас відразу після переходу через Гібралтарську протоку, коли ми ввійшли до Атлантики.


Документи включають інформацію про Кобелєва, а також файли та фотографії щодо підозрюваних членів ліванської терористичної організації Червоний Листопад.


Шейла Шабах аш-Шабат, мертва жінка з Кувейту, і Герміл Захле, її кореспондент з Бейрута, входять до керівників організації. Протягом двох годин я докладно вивчав різні файли, зафіксувавши у пам'яті обличчя на фотографіях.


"Вони цілком можуть працювати на Кобелєва", - сказав мені Хоук. Якщо це так і один або кілька з них знаходяться на Ака Мару, їм буде наказано усунути будь-кого, хто спробує їм перешкодити.


Файл Кобелєва містить величезну кількість інформації, але здебільшого це просто припущення, передані AХ та відділеннями ЦРУ за кордоном. Хоча Кобелєв дійсно несе відповідальність хоча б за половину дій, що приписуються йому, ясно, що ця людина зла і не поважає людське життя.


- Відстань до мети, - запитує Фармінгтон. Комп'ютер?


- Сто вісімдесят два метри. Поступове узгодження, – відповідає оператор.


- Сонар?


- Він має двадцять два з половиною вузли. Наші відносні швидкості стають дедалі ближчими.


"Дайте мені два відсотки на середні танки", - наказує Фармінгтон.


"Добре, сер," сказав керманич. Він додає, що це вісімнадцятифутова позначка.


- Комп'ютер?


– Сто тридцять сім метрів. Зближення продовжується.


- Сонар?


- однакові відносні швидкості. Різниця лише у вугіллі траєкторії.


Фармінгтон сідає і питає мене:


- Ви готові, містере Картер?


- Так капітане.


Я беру рюкзак і завантажую його, перевіряючи, що ремені затягнуті на моїх плечах. Моє обличчя почорнене, і я вже вдягнув чорний комбінезон спецназу ВМФ. Я вдягнув шкіряні рукавички.


«Джейкобс на палубі біля швартування», - каже Фармінгтон із внутрішнього зв'язку.


Потім він повертається до перископа і запитує:


- Сонар?


- Постійна позиція. Сер.


- Комп'ютер?


- Шістдесят вісім метрів п'ятдесят. Зближення продовжується.


"Зробіть співвідношення п'ять до п'яти", - наказує Фармінгтон.


- Зрозуміло, сер, - відповідає оператор.


Тепер напруга на мосту максимальна. Усі на борту підводного човна чують, як хвилі б'ють об металевий лист величезного танкера. Найменший прорахунок, прорахунок титанічного всмоктування, що виробляється вирами, і це зіткнення з металевим монстром.


Фармінгтон залишає перископ, щоб наказати:


- Повернися на п'ятдесят футів. Комп'ютер постійно стежить за відстанню до об'єктива.


Капітан підходить до мене:


- Є хвилі заввишки два з половиною метри та вітер силою 5, - оголошує він. Ви все ще готові, містере Картер?


- Так капітане.


Арнольд Джейкобс, начальник відділу обслуговування, виходить на міст. Чоловік, невисокий і жилистий, приносить метальник волосіні та альпіністське спорядження. Ми обговорили деталі операції і він знає свою справу.


- Чи готові, містере Картер? - Запитує він з усмішкою.


- Коли хочеш, - говорю я.


«А тепер послухайте мене», - каже Фармінгтон чоловікам, які зібралися на мосту. Як тільки ми спливемо на поверхню, я вимагатиму ще суворішої дисципліни, ніж зазвичай. Я віддаватиму накази зверху. Як тільки містер Картер піде, ми попливемо. Ми близькі до нафтоналивного танкера, і я хочу, щоб усі виявили максимальну пильність.


- Успіхів, - бажає Яструб.


Фармінгтон наказує. - Повернися на п'ятнадцять метрів!


Всі очі прикуті до електронного циферблата, на якому цифри, що світяться, зупиняються на позначці 15.


"Зелене світло на знаку, сер", - оголошує вахтовий офіцер.


- Ходімо, - вирішує Фармінгтон.


Він першим піднімається сходами, що ведуть до вежі. За кілька секунд запах йоду наповнює наші ніздрі, і ми чуємо шум хвиль, що розбиваються носом великого танкера.


Джейкобс піднявся сходами на друге місце. Я.


Менш ніж у п'ятдесяти ярдах фланг Акай Мару нависає над хвилями, як неприступний вал. Піна, що піниться навколо його носа утворює світиться біла пляма на чорному тлі океану.


Фармінгтон одягає шолом і дає кілька команд у мікрофон. Шум такий, що нічого не чую.


За кілька хвилин ми підійшли до великого судна. І знову розрив стабілізується. Фармінгтон дивиться на мене:


– Двадцять вісім метрів. Це найкраще, що ми можемо зробити в цих умовах, містере Картер. Це досі так?


Я відповідаю кивком.


Він довго розглядає мене, потім киває своєю чергою.


- Добре, - сказав він. Хай щастить. І, звертаючись до Джейкобса: Вперед!


Чоловік встромляє потужну рушницю у вигин плеча і стріляє. Звук вибуху губиться в гуркітливих хвилях.


Котушка з запаморочливою швидкістю розмотує трос, потім поступово сповільнюється та зупиняється. Джейкобс прикріплює щелепи до дроту, перевіряє свою роботу та передає мені ручки.


- Вибачте мені за відвертість, містере Картер, - сказав він, - але я думаю, що ви трохи божевільний. У будь-якому разі удачі!


- Спасибі за відвертість.


Я перевіряю натяг ременів рюкзака востаннє, намацую мотузку, щоб переконатися, що вона надійно закріплена, і підіймаюсь по поруччях. Джейкобс допомагає мені зберігати рівновагу, оскільки я піднімаю ручки якомога вище. Все нормально. Я роблю глибокий вдих і підстрибую.


РОЗДІЛ VII.


Ми не передбачали всього: комбінованої дії хвилі носа Акай Мару та двох п'ятдесятифутових хвиль.


Я, мов таран, попрямував до корпусу танкера і просуваюся прямо вгору гребенем хвилі довжиною майже чотири метри. Стиснувши руки в залізних захопленнях, я згортаюся в клубок, готуючись до шоку.


Гора води набігає, наполовину розриваючи мене частини. Титанічна сила тягне мене за ноги. Якщо так продовжуватиметься, мої розтягнуті суглоби змістяться. Я збираюся відпустити, але хвіст хвилі нарешті минає. Я одразу ж ловлю себе на мотузці. Запаморочливим рухом мене відкидає назад до судна. На щастя моя сумка частково поглинає удар.


Передня частина піднімається. Як божевільний, я намагаюся набрати якнайбільше висоти, перш ніж судно підніметься.


Наступний кидок приходить надто рано. На цей раз рахунок у мене хороший. Але все одно минає. Судно переходить на новий гребінь. Я гойдаюся на кінці свого троса, як маятник, описуючи дуги кола п'ятнадцять метрів. Чудо триває, і я проходжу верхню частину коливання.


Я встигаю побачити, що підводний човен уже пірнув. Зараз Фармінгтон, мабуть, спостерігає за мною в перископ, коментуючи моє просування Хоуку.


Поруччя все ще здаються мені милями над моєю головою, і я не бачу вогнів. Як і багато інших кораблів у відкритому морі, і всупереч міжнародним правилам, Akai Maru плаває з вимкненим світлом.


Я досить поновився, щоб продовжити сходження. Тепер прогрес йде повільно, і ви повинні переконатися, що щелепи правильно прикусують трос, перш ніж переносити вагу мого тіла на верхні ручки.


Я більше не боюся хвиль, але що вище я піднімаюся на борт корабля, то сильніше зростає сила вітру. Це змушує мене розгойдуватися не так повним ходом, але швидше, ніж раніше.


Мої руки і ноги покалічені судомами і практично позбавлені будь-якої сили. Я вживаю тисячу запобіжних заходів, перш ніж підняти верх, щоб набрати кілька дюймів. Це не заважає мені кілька разів послизнутися і в останній момент надолужити втрачене. Якщо я відпущу трос, це вірна смерть, або я потону, або розіб'юся об корпус, або розірваний лопатями гігантських гребних гвинтів.


Я втратив рахунок часу. Щоразу, коли я дивлюся на поручні, мені завжди здається, що це так далеко.


Відпочиваю кілька миттєвостей, потім відновлюю підйом, ноги та руки впираються в метал ручок.


Через вічність, коли я впевнений, що не зможу пройти зайвий дюйм, верхня ручка блокується. Я підводжу голову. Троса більше нема. Тупо дивлюсь на ручку: куди пропав трос? Чому я не падаю в океан? Ось і все я зрозумів: великий стрижень рейки. Це те, що утримує мою хватку від подальшого збільшення. Неймовірно… Я витримав це надлюдське випробування. Я дістався до палуби Акай Мару!


Навіть не переконавшись, що мене ніхто не помітив, я незграбно підіймаюсь на перила, перевертаюсь нагору і падаю на носову частину. Я залишаюся там, довгу мить нерухомо, задихаючись. Спазматичне тремтіння трясе мене як реакція на надмірне зусилля, яке я щойно доклав.


Незважаючи на сильний запах сирої нафти, прохолодний вітерець, який хльостає мене, подібний до цілющого бальзаму. Поступово моє серцебиття приходить у норму. Не можу повірити, що це зробив. Виграно ще одну важку гру. Раптом я чую наполегливий рефрен, який, як механічний гул, мучить мій затуманений мозок:


«Щойно ви перейдете через поручень, позбавтеся захоплення і троса, потім дістаньтеся до упорів, перш ніж вас помітять». "


Рекомендації Хок продовжував говорити мені, поки ми вивчали плани Акай Мару, дзвеніли у мене у вухах, як би він був там, поруч зі мною:


«Позбудься грейфера і троса... займися черевиками...»


Раптом розплющую очі: лежачи на спині метрів за двадцять за брашпилем, бачу над собою вісім поверхів надбудови, освітлені білим свіченням. У найвищій точці цієї дивовижної будівлі за ілюмінаторами світиться приглушене червоне сяйво. Командний місток. Хтось бачив мене звідти?


Поступово приходжу до тями, встаю і повертаюся до поручнів. Я відчепив захоплення і кинув його в потік, що вирував борти корабля.


Потім обережно підповзаю до бака. Люк знайти нескладно; відкриття – це зовсім інша історія… Але трюм плаваючого мастодонту – мій єдиний шанс знайти безпечний притулок.


Я оглядаю низку освітлених ілюмінаторів. Нічого підозрілого. Керую відкриваючим колесом. Панель не чинить опору. Я піднімаю його настільки, щоб швидко прослизнути всередину, а потім закриваю його за собою.


Тут непроглядна темрява, але за кресленнями я знаю, що на вузькій платформі. Металеві сходи метрів двадцяти спускаються у широку галерею, що утворює головний міст.


З кермової палуби є доступ до нескінченної кількості відсіків для обладнання та, серед іншого, до ящика з передніми пристроями виявлення. Він також виходить у власне передній трюм, де зберігається обладнання та матеріали для технічного обслуговування: аварійні насоси, прокладки, листи даху та фальшбортів, комплект для автогенного зварювання для тимчасового ремонту тощо.


Якщо не виникне серйозна проблема або пошкодження, ніхто не спуститься в цей темний, холодний і сирий трюм, розташований над баком.


Починаючи з трюму, все, що вам потрібно зробити, це перетнути міст, щоб дістатися до відсіків з обладнанням і проходів, що ведуть до трюмів. Завдяки цій плутанині вузьких кишок я зможу вдень і вночі отримувати доступ майже до всіх точок корабля.


Через кілька секунд прислухаючись до звуків, я дістаю ліхтарик. Тонкий пальчик світла не світить нижче за перші дві сходинки, але поки цього достатньо.


Ідеться про те, щоб робити це повільно. Навколо все з металу, і, взявши на себе стільки ризиків, щоб потрапити на борт, я не хочу закінчувати свої дні з розбитою головою об сталеву пластину.


У мене є ще один високочастотний передавальний пристрій, і Whiteshark супроводжує Акай Мару за кілька миль, щоб вона могла втрутитися, якщо щось піде не так. Вирішальним питанням, звичайно ж, є стронцій 90. Він був витягнутий з барила, і, якщо він не буде поміщений назад у запечатаний контейнер, я не зможу забрати його один для його переправки на "Whiteshark". Радіоактивні викиди були б надто небезпечними.


Перший крок, який потрібно зробити зараз: розбити бивак. Потім обшукати судно метр за метром. Коли я знайду стронцій-90, мені доведеться вигадати, як доставити його на борт підводного човна.


Раптом, замість того, щоб торкнутися круглої перекладини, моя ступня торкнулася плоскої поверхні. Подорож по горизонті з моїм ліхтариком: я дістався штурманського трапу. Я позбавляюся рюкзака, щоб взяти ліхтарик побільше.


Штурманський трап перетинає судно у поздовжньому напрямку. Над моєю головою сходи піднімаються по під'їзній трубі діаметром три метри. Під моїми ногами, крізь ґратчасту підлогу, валяється нагромадження труб, клапанів та насосів. Ліворуч від мене зварені сталеві пластини: перебирання бункера, що містить понад двадцять тисяч тонн сирої нафти. Праворуч, вирівняні по вигину, який слідує вигину носової частини, тягнеться серія невеликих овальних панелей, ймовірно, тих, які відкривають доступ до різних ремонтних майстерень.


Несучи великий рюкзак в одній руці та потужний ліхтар в іншій, я йду праворуч. Опустивши голову, щоб пройти через низьку балку, я опиняюся у великому відсіку, повному труб, з'єднаних із бюветом. З іншого боку – великий люк, що виходить на передню противідкатну опору.


Я проходжу через клубок труб і відчиняю панель. Зупинившись на порозі, я проводжу промінь моєї лампи по трюму: там купи ящиків, купи металевих листів і снігу і щось на кшталт якірного ланцюга з величезними ланками. Завершивши огляд, я повністю входжу та закриваю за собою панель. Приміщення відносно велике, розміром близько сорока квадратних метрів.


Воно сире, холодне і просякнуте стійким запахом вуглеводнів. Якщо я хочу залишитися на борту, нам доведеться упокоритися з цією брудною обстановкою.


У пошуках затишного місця, щоб заховати своє обладнання, відкриття буквально заморожує мене на місці.


Спальний мішок розкладено на підлозі одразу за ящиками. Поруч із спальним мішком великий ліхтар на батарейках, рюкзак та картонна коробка з пайками вказують на те, що на Akai Maru є ще один безквитковий пасажир!


Я починаю ретельно обшукувати речі незнайомця. Нічого такого, що дозволило б мені ідентифікувати їхнього власника. Пайки, я знаю. Це військові американські військові. Але отримати їх із надлишків у всьому світі може будь-хто. Також є запас батарей французького виробництва та два ящики італійських боєприпасів.


І, дивний, темний одяг невеликого розміру... Японець? Але навіщо японцеві таємно сідати на нафтовий танкер зі своєї країни?


Асортимент акумуляторів напрочуд різноманітний. Це мене теж зацікавило. Деякі дуже маленькі, але дуже сильні. Однак ніде я не знайшов електронного пристрою, який виправдав би наявність такого типу батарей. Радіопередавач? Можливо. Як щодо лічильника Гейгера?


Взявши сумку, я сховаюся ліворуч від мобільної панелі між двома рамками. Я присідаю, витягаю свій люгер та тушу ліхтарик.


Я абсолютно нічого не бачу в темряві, але я чудово бачу положення знімної панелі.


Циферблат мого годинника показує 3:30 ранку. Скоро світанок. Мені доведеться залишитися там до наступної ночі. Неможливо вирушити на прогулянку кораблем, поки не розгадуєш таємницю цього несподіваного попутника. Я думаю, що незабаром він обов'язково повернеться на свій бівалок до того, як ранкова команда приступить до чергування.


Раптом із панелі лунає невеликий шум. Тихо зрушую запобіжник Вільгельміни.


Панель відкрилася: промінь світла пронизав темряву. Хтось заходить у трюм, закриває люк та опускає клямку.


Я можу розгледіти темну фігуру за променем ліхтаря. Новачок обходить стопку коробок, нахиляється і на мить зникає з мого поля зору.


Великий ліхтар спалахує, освітлюючи половину трюму. Людина встає і знімає свою чорну в'язану шапку. У мене на очах розпускається довге волосся гарної блондинки.


Жінка ... Я дивлюся на її обличчя на довгу мить заціпеніння. Вона не бачить мене, бо я все ще захований у тіні між двома виступами.


Вона розстібає блискавку на грудях і виходить із чорного комбінезону. Загалом, вона носить трусики та бюстгальтер. Я знаю, що поводжуся як вуайєрист, але не можу відірвати очей від цього стрункого, пропорційного тіла, якому легка засмага надає бурштинового відтінку.


- Чудово! - Сказав я, виходячи з тіні.


Вона стрибає, повертає до мене голову і кидається за шухляди в пошуках укриття. Через секунду вона погасила лампу.


Миттєво роблю два повороти вліво. Лунає постріл, що заглушується глушником. Куля потрапляє у брезент між двома шпангоутами, де я ховався моментом раніше, і кілька разів зрикошетить між перебірками трюму.


- Попереджаю! Ви ризикуєте вбити нас обох!


Говорячи, я знову пірнаю вліво, щоб мене не помітили по голосу.


Є другий приглушений постріл. Снаряд свистить десь праворуч від мене і знову небезпечно сліпо рикошетить між стінками відсіку.


Після пострілу настає довга тиша, що порушується лише віддаленим гулом двигунів. Повільно, дуже спокійними рухами витягаю ліхтарик із кишені. Темна маса ящиків стоїть переді мною, метрів за три. Я не чув галасу. Вона, мабуть, не рушила з місця.


З особливою обережністю я сів, заблокував запобіжник свого люгера та спокійно дію.


Я роблю глибокий вдих, потім тим самим рухом вмикаю свою маленьку лампу, кидаю її вліво і пірнаю вперед.


Під ударами куль ліхтарик здійснює серію безглуздих рухів, кидаючи спалахи світла в усі куточки трюму. Один із них дозволяє мені на мить миттю побачити молоду жінку, яка стоїть у бездоганній позиції для стрілянини.


А через півсекунди я вдарив її головою, поваливши її спальний мішок у неймовірній мішанині рук та ніг.


Вона непогана, люба, але у мене безперечно є перевага у вазі. Після кількох миттєвостей шаленої боротьби та позування її притискають до землі. Лівою рукою я хапаю її за горло, а іншою сильно повертаю її праве зап'ястя, бо вона не випустила свого пістолета. При цьому я повинен тримати голову максимально закинутою. Чарівне створіння справді намагається виколоти мені очі нігтями вільної руки. Як тільки не прийнято, я вирішую відійти від своєї звичайної галантності:


- Негайно заспокойся, де я зламаю тобі зап'ястя!


Маленька леді наполегливо відмовляється підкорятися. Її гарне зап'ястя затискається... Вона корчить сильніше. Я хотів би уникнути жорстокості. Але вона не лишає мені вибору. Терзаючись докорами совісті, тисну ще трохи. Небагато. Вона видає крик болю. На щастя, вона перестає чинити опір і безвольно падає на спальний мішок.


- Добре, вона цурається престолу. - Ти найсильніший.


Вона каже м'яким голосом англійською з дуже легким акцентом. Ізраїльтянин?


Вона кидає пістолет, і я трохи послаблюю поворот, не відпускаючи її зап'ястя.


- Хто ти ?


Вона скаржиться. - Ти робиш мені боляче!


- Скажи, ти намагалася мене вбити! До речі, ти просто сумувала за мною. Тож тепер ви мені дуже відповісте. Ви з Моссаду?


Його тіло стискується. Впевнена, вона спробує, я стискаю хватку. Вона знову скрикнула.


- Боже! Я друг! Ви повинні вірити мені! Я зустрічався з Хачерутом менше сорока восьмої години тому. Я тут із тієї ж причини, що й ти. Ви ж бачите, що я не з екіпажу, зрештою!


Вона видає жалібний стогін. Цього разу я справді відчуваю, що вона відмовляється від протестів.


- Ти робиш мені боляче, - наполегливо повторює вона.


Я розслабляю пальці і піднімаю ліву ногу, яку простяг через його тіло. Це місце, куди вона відправляє мене вальсувати великим ривком. Я відходжу назад і притискаюсь до ящиків.


Коли я з гідністю встаю, мене б'є у скроню обпалюючий удар. Я бачу тридцять шість свічок і хитаюся на ногах, але я маю інстинкт, щоб випадково вдарити в темряві. Здивований, я не виміряв силу мого прямого удару, який потрапив їй у щелепу. Цього разу вона падає непритомною.


Я довго стою, притулившись до стопки коробок, перш ніж узяти лампу.


Дівчина лежить на спині. Її порваний бюстгальтер оголює чудові груди. Його щока, з іншого боку, має вигляд не з приємних. На ньому відбиток мого суглоба зображений посеред великого синця.


Приступ болю скручує мій живіт. Чорт, я ж не вбив її! Я підходжу до неї. Вона регулярно дихає. Її повіки тремтять: вона прийде до тями.


Я розстилаю на підлозі спальний мішок і кладу в нього нерухоме тіло дівчини. Потім я складаю інший бік і повністю витягаю блискавку. Я спокійний. Сплетене таким чином кошеня не зможе застати мене зненацька, коли я прокинуся. Більше того, враховуючи сильний мороз і легкість її одягу, цей запобіжний захід не дозволить їй підхопити ще й сильну застуду.


Вона розплющує очі. На секунду чи дві вона задається питанням, що вона робить, а потім, коли вона бачить мене, вона як чорт звивається у своєму мішку.


"У мене немає звички бити представниць слабкої статі", - сказав я їй. Але, якщо ти одразу не заспокоїшся, я дам тобі урок у твоєму житті.


Вона дивиться на мене, але кориться і падає на спину. За мить вона простягає руку через шию знизу і третю щоку.


Я не дуже пишаюся собою:


- Мені хотілося б цього уникнути, але у вас не було особливого вибору.


- Хто ти ? Що ти робиш на цьому танкері? – кисло запитала вона.


- Привіт, моя красуня! Ви сприймаєте сценарій з ніг на голову. Я ставлю запитання. Хто ти ?


- Шерон Нойман.


- Нік Картер. Приємно з вами познайомитися. Добре. Тепер ти розповіси мені, що ти робиш на цьому судні, як ти сюди потрапила і на кого ви працюєте.


Його ніздрі тремтять від люті. Вона не відповідає.


Я беру маленький рюкзак, який вона несла дорогою. Вона знову починає корчитися у спальному мішку. Вона вже звільнила верхню частину тіла, коли я вказую Вільгельмін їй під ніс. Вона повертається до своєї упаковки та мудро лягає спати.


Я відкриваю сумку однією рукою, а іншою намагаюся утримати бранця на відстані. Стріляти, звісно, не хочу, але якщо вона мене змусить...


Дістаю невеликий радіоприймач, схожий на мій, та лічильник Гейгера у шкіряному футлярі. Безперечно, саме заради стронцію робить цю подорож ця жінка на ім'я Шарон Нойманн. Я кладу обладнання в невелику сумку і беру слово:


- Я так розумію, що ви працюєте або на ізраїльські спецслужби, або на Червоний кулак листопада. Отже, ви оголошуєте себе?


У її очах спалахує яскравий спалах:


- Я ізраїльтянинка.


- Моссад?


Вона нерішуче киває.


- Хто твій бос?


- Хачерут.


Я не можу втриматись від сміху.


- Занадто просто. Це я прошепотів тобі це ім'я раніше. Доведеться знайти для мене ще щось. Щодо мене, то я працюю в Комісії з атомної енергії США. Як я вже казав, я бачив вашого боса трохи менше сорока восьмої години тому. Я знаю його ім'я, але я також знаю адресу його офісу.


- Дов Хачерут. - Вулиця Білу в Тель-Авіві, - уточнює вона після хвилинного роздуму.


Мені підходить. - Я розслабляюся, і закурюю цигарку, яку вручаю їй.


Вона цінує смак CN, створених для мене вручну на основі дуже популярної суміші турецького тютюну. Я запалю ще одну, сідаю перед нею на ящик і продовжую:


«Отже, ми обидва тут, щоб знайти стронцій-90, викрадений з вашого сховища в Беер-Шеві «Листопадовим Червоним кулаком».


- Це належить Ізраїлю!


- Можливо, але він їде до США.


- Звідки ви про це дізналися?


Я коротко розповів йому про події в Кувейті, не розповівши про свої негаразди в Бейруті.


– А як ви потрапили на борт? - Запитує вона, кидаючи на мене гострий погляд.


- Я прийшов морем і піднявся на борт корабля тросом.


Вона хитає головою, готова щось сказати, але зрештою закушує губу і мовчить. Вона на мить затримується у своїх думках, а потім вигукує:


- Це неймовірно !


"Ні, це звичайна операція", - скромно сказав я.


Вона невдоволено знизує плечима:


- Але немає. Чудово, що я тобі вірю.


- Добре, - кажу я, намагаючись не сміятися. Тепер твоя черга. Як ви дізналися, що на цьому танкері стронцій-90 і як ви потрапили на борт?


- Не знаю, як було виявлено слід від бочки, але відразу після справи Беер-Шеви всім агентам у цьому районі було наказано уважно стежити за діями Листопадового Червоного Кулака. У нас були люди в Бейруті, але вони зникли з обігу три дні тому.


- Ви працювали у Кувейті?


Вона киває.


- А ви потрапили до Кувейту до того, як корабель пішов?


- Це воно.


- Але чому ?


– Три тижні тому двох членів «Червоного кулака» найняли моряками. Я відповідала за їхнє спостереження майже весь час. Коли наші служби дізналися, що їхня організація була причетна до крадіжки бета-бочки, я надіслала звіт. Мені надіслали рацію, лічильник Гейгера і наказали пробратися на борт, щоб стежити за двома підозрюваними.


– І знайти стронцій 90. Що з ним робити?


Це питання явно завдає їй дискомфорту. Відповідаю за нього:


- За нами йде корабель ізраїльського флоту?


- Ні, - каже вона. Завдяки дуже точному часу ми забезпечуємо регулярні перельоти вантажних та магістральних літаків.


Не знаю чому, але це останнє одкровення змушує мене здригатися. Я їй не вірю. Але чому вона бреше про це, коли розповідала мені правду про все інше?


– Ви знайшли стронцій?


- Ні, - після довгих вагань зізнається Шерон. Я думаю мій лічильник


Гейгер несправний.


- Це так ! Що змушує вас так думати?


- Куди б я не пішла, біля вантажних трюмів, це говорить про низький рівень радіації. Ніколи нема нічого небезпечного. Стрілка завжди залишається у постійному положенні за низького рівня радіоактивності. Якщо барило десь тут, воно має піднятися у бік червоної зони, коли я підійду до нього.


- Барило, - сказала вона. Але барило я знайшла в квартирі Дасми. Я раптово відчув, що мене вдарили кулаком під живіт. Я тільки-но здогадався, де знаходиться стронцій 90. Але чому там? Це незрозуміло.


Я сказав. - Одягайся швидше!


Я повертаюся до того місця, де залишив свій рюкзак і лічильник Гейгера, коли прямо над нашими головами лунає клацання, наче щось упало на підлогу.


Я машинально дивлюся в стелю і, затамувавши подих, уважно слухаю. Хтось підкрадається до містка.


Приєднуюсь до молодої ізраїльтянки. Вона також чула. Зі зброєю в руках вона слухає звуки вгорі.


- Залишайся тут, - тихо говорю я. Я подивлюся.


Вона вимикає світло, і я підходжу до панелі доступу.


Через хвилину мої очі звикають до темряви, а потім я дуже обережно піднімаю клямку і відсуваю панель убік.


Відображення приглушеного світла слабко висвітлює прохід моста. Коли я проходжу через відсік паливопроводу, я бачу, як він хитається, а потім зникає зліва.


Хтось іде наді мною мостом з ліхтариком. Можливо, мене помітили...


Приклеївшись спиною до перебирання, я йду в коридор. На під'їзній доріжці світить світло. Не можна знайти мене на шляху члена екіпажу. Мене цікавлять лише два терористи з листопадового Червоного Кулака, найняті трьома тижнями раніше. Тільки, якщо хтось вискочить і спробує втриматися заздалегідь, я маю його зупинити, хто б це не був, і якими б не були наслідки.


Тихо виходжу в коридор і повертаю праворуч. Я збираюся сховатися за однією з величезних труб, що йдуть до основних вантажних трюмів, коли одержую удар молота по скроні, прямо там, де мене вдарила Шерон хвилину тому.


Занадто багато за такий короткий час. Мільйон зірок спалахує перед моїми очима, моргає на кілька миттєвостей, потім гасне, і це чорна пелена.


РОЗДІЛ VIII.


Боляче повертаюся в реальність. Мене поклали на щось тверде та незручне. Сильне світло мучить мої очі. Голоси, що говорять японською. Голка попадає мені у скроню прямо в тому місці, де я був поранений, і змушує мене підстрибувати від болю. Відразу дві потужні руки, просочені огидним запахом кориці, схопили мене за голову і різко підняли вбік. Нова голка встромляється в мою скроню, посилаючи ударну хвилю по моєму тілу, яка вигинається вгору. Незважаючи на світло, що обпалює мене, мої очі напіввідкриті.


"Мені залишилося зробити ще один шов", - сказав чоловік із сильним японським акцентом. Але якщо ти не мовчатимеш, я ніколи цього не зроблю.


- Зрозуміло, - сказав я, намагаючись розслабитись.


- Ви розмовляєте англійською ? питає лікар.


Через секунду голка знову встромилася в моє тіло. На цей раз я не рухаюся. Я розумію, що зі мною роблять.


– Готово. Ви можете відпустити його, каже лікар, японською.


Кілька місій в Імперії сонця, що сходить, дали мені можливість попрактикуватися в мові. До того ж я все ще у чудових стосунках із молодою жінкою, яка очолює філію AХ у Токіо. (Його ім'я було обрано як пароль в Афінах, коли я вперше зустрів Йордані.)


Чоловік, який тримає мою голову, послаблює тиск і робить крок назад. Він невисокий і масивний, складний як бик і одягнений у все біле. Лікар, теж японець, прибирає інструменти.


Він запитує. - Як ви почуваєтеся, сер, еээ…?


- Приголомшений.


- Не дивно. Розвідний ключ Tomiko значний.


Коли я намагаюся підвестися, то виявляю, що прив'язаний до столу міцними ременями. Це засмучує:


- Це справді необхідно?


- Ні, - сказав лікар. За інших обставин це було б зайвим. Я маю на увазі, якби ви були безквитковим пасажиром.


Тільки ти був озброєний, і після того, що капітан виявляє таких на борту, я майже певен, що він тебе застрелить і кине в море.


З цими зворушливими словами він проходить через лікарняне крило і бере телефонну трубку у своєму офісі.


Що вони впізнали? Мій мізинець підказує мені, що це якось пов'язане з гарненькою Шерон Нойман.


- Я з ним покінчив, - каже лікар, все ще японською.


Він мовчки слухає відповідь співрозмовника і додає:


- Добре, капітане. Він у мене під наглядом Сакаї.


Він повертається до мене і починає позбавлятися моїх ременів, повідомляючи:


- Невелика порада, мосьє таємничий мандрівник: будьте слухняні. Сакаї напрочуд сильний і швидкий. Він здатний вбити людину простою ляпасом. Перед вступом до Торгового флоту його прозвали… Як би ви сказали? Жахливий… І це через його подвиги у караті. У нього лише одна вада: деяка складність управління ударами. Його аматорська ліцензія була відкликана після смерті двох його супротивників. Думаю, ви мене зрозуміли.


- Добре, - говорю я.


Він допомагає мені підвестися з високого столу. У мене паморочиться в голові, мене сильно нудить. Лікар дає мені костюм та кросівки.


- Можливо, вам буде трохи тісно, але це найбільший розмір, який ми маємо на складі.


Я вдягся. Ноги та рукави дійсно надто короткі. З іншого боку, я майже пливу на рівні плечей та талії. Коли я одягаю кросівки, Сакаї проводить мене до дверей. Я звертаюся, щоб сказати:


- Дякую за лікування, док!


Він відповідає збентеженим гарчанням, потім продовжує:


- Мені б не хотілося починати все спочатку, тож будьте обережні з капітаном. Він не ніжний!


Беремо широку палубу, потім три сходові прольоти, що ведуть до командного містка. Я поверну праворуч до подіуму, але бик, що супроводжує мене, закликає мене повернути ліворуч. Підійшовши до блискучих лакованих дерев'яних дверей, він стукає, відчиняє і потім відступає, щоб пропустити мене.


Капітан, маленький і кремезний, міг бути братом-близнюком Сакаї. Він стоїть за великим столом. Перед ним стоять три чоловіки. Вираз чотирьох осіб далекий від серцевого.


- На цьому все, - сказав капітан японською.


У нього величезний голос.


Сакаї кланяється, вислизає і тихо зачиняє за собою двері.


Капітан надовго замовкає, дивлячись на мене з палаючим гнівом.


- Чому ти хочеш знищити мій корабель? - нарешті питає він.


- Мені! Знищити свій корабель? Виникла помилка ...


Він перервав мене сильним ударом по столу.


- Жодної комерційної пропозиції! – кричить він. Ми знайшли вашу бомбу у машинному відділенні! Як тобі це вдалося, і хто ти?


Ну, це все. Шерон заклала на борт бомбу. Але з якою метою? Відправивши Акай Мару на дно, це спровокує безпрецедентну міжнародну катастрофу. Як би вони не були засмучені крадіжкою стронцію-90, я не думаю, що ізраїльтяни можуть піти на такі крайнощі, щоби стерти всі сліди. Я роблю крок уперед, намагаючись переконати:


- Я не мінував це судно, капітане.


Один із офіцерів підхоплюється зі свого місця, витягає пістолет і спрямовує його мені в живіт.


Він заревів. - Стоп!


Я завмираю на місці. Очевидно, у цієї людини мало досвіду у поводженні зі зброєю, і я не маю бажання бути безрозсудно застреленою збудженою людиною. Отже, лагідність та переконаність:


- Послухайте, капітане, я не завдаю вам шкоди. Ні тобі, ні твоєму човні.


- То що ти робиш на борту зі зброєю?


- Дозвольте мені пояснити і...


Оглушливий вибух луною пролунав над нашими головами. Ривок уклав усіх на підлогу.


Погрозливий мені молодий офіцер упав поряд зі мною. Я помічаю його пістолет, швидко підповзаю до нього та хапаю його. На палубі починає вити сирена. Капітан уже розмовляє телефоном, щось кричить про детектори пошкоджень.


Якщо Шарон почала підривати танкер, я мушу її зупинити якнайшвидше. Я кажу, задкуючи до дверей:


- Я не завдаю тобі шкоди. Це не я закладав бомби на цей корабель.


Приклеївши трубку до вуха, капітан повертається до мене, здивовано роззявивши рота. Троє його офіцерів піднялися на ноги. Але за спалахами блискавок у їхніх очах я розумію, що вони готові накинутися на мене. З серцем, що колотиться, я опускаю важіль, штовхаю двері, дотримуючись тисячі запобіжних заходів, і виходжу на подіум. Рев сирени заглушає решту шумів. Раптом титанічний удар вихоплює мій пістолет, що летить у повітрі.


Неврівноважений, я відступаю щонайменше на три метри. Я беру себе в руки якраз вчасно, щоб побачити, як на мене накинулася ступня в кросівках і нахилилася в останню мить.


Сакаї стоїть переді мною у класичній позі каратека.


У цей момент капітан і троє офіцерів виходять із кабіни з криком, що це відбувається у радіорубці. Абстрактний їх вторгненням, японський бик частку секунди відвертається. Я схоплююсь і викидаю ноги йому прямо в груди. Рівність.


У супроводі своїх офіцерів капітан прямує вниз металевими перекладинами. Зважаючи на все, він цілком впевнений у результаті поєдинку. Хотів би я довести, що він неправий, але Сакаї справді дуже великий шматок. У нього непохитна основа. Його груди: справжній нагрудник. Мій удар майже не зрушив його. Він просто робить невеликий крок назад і відводить пильність.


Ясно, що я не можу залишитись рівним клієнту такого рівня. У мене помилкова атака зліва. Японець намагається відбити напад. Спустившись униз, йду праворуч трапом.


Піднявшись сходами, я бачу лікаря і двох чоловіків, що біжать нагору. Я тримаюся за поручні, щоб дозволити їм пройти. Лікар обертається та вигукує мені фразу, яку я не розумію. У той же час Сака з'являється з трапу, як гарматне ядро. Ефектне зіткнення! Краєм ока я бачу клубок тіл, що кричать і жестикулюють.


Я негайно спускаюся семи сходами. Коли мене доставили в лазарет, капітан, мабуть, наказав ретельно оглянути нижню палубу. Але, якби вони знайшли дівчину чи якийсь наш матеріал, вони, мабуть, розповіли б мені про це. Отже, Шерон більше немає у трюмі.


Але чому вона підірвала бомбу? А де вона зараз? Якщо вона не залишила мені повідомлення чи підказку десь у трюмі, я ніколи не зможу знайти її на цьому величезному кораблі.


Я дістався останнього майданчика, коли півдюжини матросів, навантажених смолоскипами та ломами, увірвалися в клітку. Я блефую, кричачи їм японською:


- Вас питає по рації капітан! Поспішайте!


Для будь-якого гарного моряка наказ є наказом. Ми не дивимося, хто це дає, ми підкоряємося і, якщо є питання, задаємо їх потім.


Вони добрі моряки. На щастя. Не довго думаючи, вони прямують вниз сходами. Це дозволяє мені дістатися мосту лівим бортом.


На всіх мостах є консолі, на яких встановлені великі акумуляторні лампи, які є аварійними вогнями у разі відмови генератора.


Є одна біля дверей порту. Я хапаю її, не зупиняючись, відриваючи невеликий трос, що тримає її за опору.


Здійнявся сильний вітер. Холодно, і море стає дедалі більше. Небо темне та низьке. Проте навряд чи це має бути більше 9:30 чи 10 ранку. Необов'язково бути синоптиком, щоб зрозуміти, що назріває серйозний шторм.


Міст порожній. Пляма жиру змушує мене послизнутися, і я опиняюся рачки. Лампа вислизає від мене і з металевим скреготом обертається прямо в одну з великих лопаток. Швидким стрибком я наздоганяю її якраз перед тим, як вона впала в океан.


Висота звуку збільшується з кожною хвилиною. Незабаром стояти на мосту стане зовсім неможливо. Вже кожного разу, коли ніс поринає в порожнину між хвилями, на півбак обрушується злива з бризок.


Щоб дістатися люка, у мене йде майже десять хвилин. Спереду рух корабля набагато різкіший, ніж у середній частині.


Побіжний погляд на збитки, завдані вибухом. У верхній частині надбудови є велика чорна діра з нерівними краями. Декілька антен, які не були повністю відрізані, погнуті та непридатні для використання. Навіть антена радара, майже зігнута навпіл, звисає убік.


Спуск небезпечний як через удар японця-каратиста, який знерухомлює мою руку, ніж від поштовхів корабля, які стають дедалі сильнішими.


Прямо зараз у мене немає нікого, хто йде слідом, але їм не знадобиться багато часу, щоб з'ясувати, в який бік я втік. Це точно.


Двічі мало не загинув, але зменшувати оберти нікуди. Я повинен за всяку ціну знайти ізраїльтянку і не дати їй затопити корабель. Вона не знає, що стронцію-90 більше немає в її бочці. Тепер я впевнений, що злодії кинули його в бункери посеред двадцяти трьох тисяч тонн нафти. Чому росіяни хочуть відправити до моєї країни радіоактивну нафту? Первинне питання. Але ми повинні насамперед не допустити, щоб будинок хтось затопив. Атлантичному океану знадобиться щонайменше століття, щоб оговтатися від радіоактивного розливу нафти.


Прийшовши на місток, спрямовую промінь свого ліхтаря у відсік із трубами. З іншого боку, передня панель доступу до трюмів. Жодних підозрілих ознак. Чути тільки рев машин у трьохстах ярдах за моєю спиною та удари лез по пластинах цибулі.


Я обережно перетинаю прохід, входжу до відсіку для труб і підходжу до знаку. Як і раніше, нічого ненормального. Піднімаю засувку, відкриваю та висвітлюю внутрішню частину трюму.


Нічого не змінилось. Дерев'яні ящики, якірний ланцюг, листи з металу знаходяться в тому самому положенні. За касами, де Шерон залишила своє обладнання, нічого не лишилося. Вона взяла все. Навіть мій рюкзак.


Ось я, без зброї, без лічильника Гейгера, у незручному одязі. Радіо також більше немає. І до того ж пекельний голод, моя остання трапеза напередодні на борту підводного човна.


Після цього вибуху в радіостанції, який знищив усі засоби зв'язку та радіолокаційного стеження, капітан відмовиться слухати мої пояснення. Крім того, без засобів зв'язку я не можу довести йому, що говорю правду.


Шерон не залишила повідомлення. Куди вона могла зникнути?


Я намагаюся поставити себе на його місце. Вона бачила, як мене забрали, тому знає, що вони повернуться, щоби обшукати місце події.


Вона, мабуть, десь ховається. Якщо вона дійсно має намір потопити човен, вона повинна бути поряд із рятувальними шлюпками, поряд із місцями екіпажу.


Це недобре, але вибору немає: треба піти та оглянути тил, щоб спробувати знайти її.


Коли я повертаюся до знаку, на мене чекає неприємний сюрприз: Сакаї там, на порозі. Маленька посмішка, що скручує її рота, не обіцяє нічого доброго. Чесно кажучи, я йому говорю:


- Я не завдаю тобі шкоди. Я не хочу сваритися з тобою!


Я роблю крок праворуч до кас. Він майже одночасно рухається до мене обличчям.


Ящики знаходяться приблизно за п'ять футів від мене, трохи правіше, і Сакаї з іншого боку, на такій самій відстані. Він іде вперед. Тепер, простягши руку, він міг торкнутися ящиків. Якщо мені вдасться зробити фінт, то він заплутається в ящиках, можливо, я зможу обійти перешкоду і добратися до знака. Потім спробую заблокувати клямку зовні. Я намагаюся відволіктися, повторюючи:


– Не я закладав бомби на борт. Ви повинні вірити мені! Я шукаю диверсантів!


Користуючись нагодою, підходжу до купи ящиків, але Сакаї стрибає із дивовижною гнучкістю та швидкістю. Він іде в атаку правого кулака.


Я відстрибую, натикаюся на ящик і падаю на інший бік. Замість того, щоб досягти мого горла, його грізний удар ударив по кришці.


Великі дошки риплять, і величезні ланки ланцюга падають на землю. Вони більше п'ятнадцяти сантиметрів у діаметрі та двох з половиною сантиметрів у перерізі. Кожен із них має важити не менше чотирьох з половиною кілограмів.


Вистачаю важку муфту і роблю два відкати. Коли я встаю, Сакаї прибирає з себе ланцюг із ящика, як прибирає муху, що вас турбує. Потім він кидається на мене.


Зробивши крок назад, я щосили кидаю муфту. Снаряд потрапляє Сакаї у середину чола. Його голова відкидається назад, але він лишається стояти. Я на межі паніки: японський бик просто пирхає. Цей удар убив би будь-кого. Але врешті-решт його погляд скліється, і він падає навколішки.


Підбираючи велику лампу, що покотилася по підлозі, я біжу до виходу. Але там, охоплений каяттю, я зупиняюся і розвертаюсь.


Я не можу кинути Сакаї у такому стані. Зрештою, він просто хоче захистити свій корабель. Він думає, що робить правильно. Він не має жодного відношення ні до стронцію-90, ні до капітана, ні до членів екіпажу. Відповідальність у цій справі несуть лише двоє терористів, найнятих моряками.


Залишившись там, він має всі шанси померти. Але якщо я затягну його в лікарняне крило, це ризикуватиме мені.


Після довгого вагання між бомбами та пораненим, моє добре серце нарешті перемагає, і я повертаюся до задубілого чоловічка. Досі стоячи на колінах, він дивиться на мене приголомшеними очима. Величезна опухла шишка на лобі змушує мене думати, що він перетворюється на людину-слона.


Я допомагаю йому встати. Але він важить багато, чемпіон з карате. Обійнявши його за плечі, я беру лампу вільною рукою і з великими труднощами допомагаю японцеві, що ослабів, пройти через панель у відсік для трубок.


Качати стало ще гірше. Такий вантаж не піднімеш сходами на міст.


Вихід один: протягнути його по довжині будівлі коридорами техобслуговування в машинне відділення. Звідти мені буде легко підняти його в лікарняне крило.


Пройшовши відсік із трубами, ви потрапляєте у міжпалубний простір, а потім повертаєте праворуч у прохід. Тут мій череп вибухає. Декілька зірок танцюють перед моїми очима, потім все стає чорним.


*


* *


Свідомість повертається до мене поступово. Вони несуть мене… Сильний запах сирої нафти… Яскраво освітлена кімната, мене кладуть на ліжко, і я віддаюся сну з єдиною думкою: уникнути пекучого болю, що пронизує мою голову з кожним ударом мого серця. .


На кілька секунд перед моїми очима проходить дуже чітке бачення: три оголені тіла, страшенно роз'їдені радіацією. Ті жінки та двох чоловіків, яких я знайшов у квартирі Дасми. Тоді я мрію. Я на американських гірках. Я лазжу, пірнаю, повертаю з дедалі більшою швидкістю. У вухах свистить вітер.


Нарешті, я відкриваю очі, і мій погляд падає на безіменну металеву стелю. Я відчуваю все своє тіло, намагаючись оцінити шкоду.


Зовні в надбудові завиває вітер, і танкер котиться бурхливими хвилями. Ми знаходимося в епіцентрі бурі, яка була на підході, коли я залишив передній трюм.


Коли я сідаю, у мене болісно болить шия ззаду.


Лампа, поставлена на невеликий стіл у дальньому кінці кімнати, тьмяно висвітлює це місце. Я піднімаю ковдри, потім повільно розтягуюсь, щоб привести м'язи в робочий стан.


Це невелика каюта з двоярусним ліжком, письмовим столом, двома закритими шторами шафами та шафою. Фото висить на стіні над столом. На ньому зображено молоду японку в квітковому кімоно з немовлям на руках. Злегка розсунуті штори туалету відкривають ретельно випрасувану уніформу. Я застряг у каюті молодого офіцера.


Будильник стоїть на столі. Не в силах утримати погляд на голках, я перетинаю кабіну на ниючих і задубілих ногах.


Прийшовши в офіс, беру будильник і щосили намагаюся зосередитися на циферблаті. Коли я впевнений, що у мене немає галюцинацій, я підношу годинник до вуха, щоб перевірити, чи вони цокають. Воно працює. Неймовірно зараз 4.30. Я повертаюся до вікна, незважаючи на сильний біль. Зовні темно-темно. Зараз 4:30 ранку!


Я досі ношу форму. Мої кросівки лежать біля ліжка. З болем йду назад по кабіні, сідаю і взути. Шнурки – дуже велика проблема.


Раптом лунає шум. Хтось входить із коридору. Двері відчиняються, і мені в очі світить потужний промінь.


– Стою! наказує чоловікові з дивним акцентом, можливо, французьким.


- Що відбувається ?


Я впізнаю металеве клацання. Чоловік зводить пістолет.


- Вставай, а то я тебе одразу ж пристрелю!


Ліванська. Це ліванський наголос. Я починаю розуміти. Червоний кулак листопада. Один із двох терористів. Ноги все ще хитаються, я встаю з ліжка і питаю:


- Чому ви вкрали стронцій-90?


Мій голос звучить слабко навіть для моїх вух.


– Давай! боягузливий шакал.


Через світло неможливо розрізнити риси обличчя, але чіткий силует.


Чоловік маленький. Трохи вище за більшість японців на борту.


- Ви знаєте, що ваші друзі в Кувейті мертві? Радіоактивне забруднення ...


Терорист не відповідає. Промінь його лампи залишається зовсім нерухомим. Я продовжую :


- КДБ убив ваших друзів у Бейруті. Я це все бачив, я був там.


– Ми виходимо в коридор. Поверніть праворуч і пройдете мостом через ліві двері. Найменший рух - і я одразу пристрелю тебе.


У будь-якому разі він має намір убити мене. Але, враховуючи мій стан і вузькість місця, я не маю шансів обеззброїти його. Слухняно виходжу в коридор і повертаю праворуч.


Я кажу. - Я знаю, що ви додали до нафти стронцій-90, . Чому?


Мій гід люб'язно відповідає. - Замовчи!


- Він ніколи не дістанеться США. Це судно пронизане бомбами. Одна з них висадила в повітря радіостанцію. У машинному відділенні є ще одна ...


- Знаю, - посміхається чоловік. Я поставив їх.


– Ти!


Я здивовано зупинився.


- Давай, бо я тебе сюди заведу!


Я негайно виходжу, незграбно йду до дверей і виходжу на місток. Пориви дощу б'ють мене по обличчю. Бурхливий вітер з ревом дикого звіра обносить корабель. Деколи гігантські хвилі піднімають ніс на двадцять метрів.


Ми знаходимося трохи більше двох метрів від поручнів.


Мій чарівний товариш наказує. - Стривай!


- Ні, почекай… - сказав я, щоб не дати розмові затихнути.


- Стривай! Ти маєш вибір: або ви скористаєтеся своїм шансом, або я пристрелю тебе і викину сам.


РОЗДІЛ IX.


- Ти не маєш рятувального жилета? — сказав я, дивлячись на бурхливе море метрів за двадцять унизу.


Якщо мені вдасться відвернути його увагу хоча б на секунду, я постараюся зробити все це, стрибнувши на нього.


Він зло сміється, піднімаючи пістолет:


- Швидко йди! Пірнай!


Я роблю невеликий крок вліво, очікуючи, що постріл розірветься будь-якої миті. Але раптом терорист широко розплющує очі, відкриваючи непропорційно великий рот. Він злісно стогне і падає біля моїх ніг, рукоять кинджала стирчить трохи нижче за його ліву лопатку.


Приблизно за десять метрів з тіні з'являється силует Шарон Нойманн. Його обличчя трохи спотворене. Ніколи в житті я не був таким щасливим, коли хтось несподівано прибув.


Вона питає. - Все нормально ?


- Тепер набагато краще.


Вона нахиляється над трупом, дістає кинджал і, витираючи його за сорочку своєї жертви, згадує його. Потім вона перекочує тіло на бік і, утримуючи його однією рукою в цьому положенні, відкриває перед сорочки і показує мені маленьку чорну емблему, витатуйовану під лівими грудьми.


"Листопадовий Червоний Кулак", - каже вона, дивлячись на мене.


Тепер, коли я ясно бачу обличчя цієї людини, я впізнаю її. Він був на фотографіях, які Хоук приніс зі штабу АХ. Одним менше. Є ще один, який потрібно нейтралізувати.


Намагаючись не перевернути мертву людину, щоб її кров не стікала по палубі, ми піднімаємо її через перила і кидаємо в океан.


- Вони підірвали радіо, - говорю я Шерон. І ще як мінімум одна бомба у машинному відділенні.


- Я знаю. Я знайшла ще дві, приклеєні до стін основних вантажних трюмів. Вони оснащені радіокерованими детонаторами та вакуумними капсулями.


Я думаю про свої проблеми.


– Куди ви перенесли нашу техніку?


Незадовго до світанку, і ми повинні ховатися в безпечному місці до наступної ночі.


- У тунелі карданного валу. – відповідає молода жінка. За машинним відділенням. Він великий та дуже тихий. Є тільки велика вісь валу, що проходить через відсік перед виходом через сальник та кормову стійку.


Вона мовчить, розвертається і швидко йде у бік корми. Я йду за нею. З того, що я пам'ятаю по кресленнях танкера, єдиний спосіб дістатися тунелю карданного валу - це через величезний простір це машинне відділення, яке завжди знаходиться під наглядом. Цікаво, як ми можемо зробити це. Якщо вона не знайшла інший спосіб.


Шерон зупиняється майже на кормі між рубкою та кормою, притискається обличчям до ілюмінатора, потім маневрує штурвалом люка.


Ми входимо, і вона веде мене широким коридором, який повинен простягатися нижче кормової палуби. Раптом до мене доходять вигуки, що перемежовуються вибухами сміху.


«Камора та їдальня», - тихо пояснює вона мені.


Сходи, що ведуть у машинне відділення, ведуть до люка праворуч від нас. Не довго думаючи, Шарон відчиняє її, починає спускатися. Я йду за нею та обережно закриваю люк. Відлуння величезних дизельних двигунів вдарилося з дивовижними резонансами між стінками вузького повітроводу.


Ми пройшли через три проходи, коли Шарон зупиняється, повертається і махає мені, щоб я прислухався. Звичайно, можна почути, як хтось піднімається сходами.


Я приєднуюсь до Шерон і заманюю її в крихітний отвір, завалений трубами та дивними пристроями. Завмерши за кілька метрів від спускної труби, чекаємо, пригнувшись у темряві.


Через дві хвилини двоє чоловіків проходять повз отвори шланга і продовжують рух до мосту. Ми вважаємо за краще трохи почекати. Гарний вибір. Кілька миттєвостей через третій чоловік слідує стопами першого.


Ми повертаємося до сходів і спускаємось ще на чотири поверхи, перш ніж виходимо у великий коридор з дуже високою стелею. Підлога під нашими ногами є ґратчастою підлогою, через яку ми можемо бачити лабіринт із труб і різних інструментів управління.


Ми пройшли метрів п'ятнадцять, коли я побачив перед собою великі відчинені двері, за якими горіли вогні.


- Це машинне відділення, - сказала мені Шерон. Ви повинні пройти через ці двері.


Один за одним ми входимо до нього. Шерон вказує вниз. Машинне відділення знаходиться на шість метрів нижче, але гігантські двигуни височіють над підлогою, якою ми йдемо.


Внизу півдюжини моряків базікають під гуркіт приголомшливої механіки. Вони відвертаються від нас. За кілька кроків ми перетинаємо пішохідний міст. Але мене це не заспокоює:


- Як ви плануєте перетнути кімнату з чоловіками всередині?


– Я знайшла інший спосіб, – відповідає дівчина.


Вона пропонує мені слідувати за нею ще 15 ярдів, потім стає на коліна і піднімає сітчасту панель завширшки близько ярду.


Я утримую її на місці, поки вона стрибає у дірку. Я стрибаю у свою чергу і опиняюся у вузькому проході під подіумом. Гратчаста підлога знаходиться на висоті трохи менше трьох футів, що змушує нас рухатися вперед, зігнувши спину.


Шерон тільки-но пройшла через отвір, через який прохід з'єднується з машинним відділенням. Вона різко зупиняється. Через кілька хвилин чоловік виходить зі сходів і ступає на подіум. Завмерши на місці, я бачу, як його ноги проходять над моєю головою, потім повертають праворуч і спускаються в моторний відсік.


Як тільки він іде, Шерон йде, незабаром вона досягає спуску сходами і вривається в неї.


Приблизно за десять метрів нижче я чую легкий плескіт. Потім спалахує світло. Шерон, її ліва рука все ще висить на перекладині, у правій руці вона тримає великий смолоскип. Вода досягає їй майже по коліна.


Коли я поряд з нею, стоячи ногами в крижаній воді, я питаю:


- Де ми?


- Це найнижча точка корабля. Відсік для валу знаходиться нагорі, навпроти машинного відділення. Ідемо туди.


- Після тебе, - сказав я.


Ці двадцять хвилин гімнастики сильно розпалили у мене біль у черепі. Голова трохи крутиться, мене нудить. Але зараз не час здаватися...


Іноді промінь ліхтарів піднімається вгору, коли Шерон проходить через балки, які мають бути поверхами танкера.


Вона продовжує так ще добрих двадцять метрів, зупиняється, спрямовує промінь нагору і шукає кілька миттєвостей. Вона робить ще два чи три кроки та піднімає невеликий люк, який закриває прохід у низькій стелі. Через секунду вона підтягується до отвору.


"Давай", - сказала вона, освітлюючи мене зверху.


Я приєднуюсь до неї. Ми у великому відсіку, прямо під карданним валом,


який крутиться з маслянистими мерехтіннями під жовтим світлом лампи.


Шум набагато терпиміший, ніж ви думаєте. З іншого боку, у відсіку сиро та холодно. Зрозуміло, що майбутній день не буде втішним.


Шерон піднімається сходами і перевіряє комунікаційну панель машинного відділення, яку вона заблокувала металевим стрижнем.


"Ніхто не приходив", - задоволено оголошує вона, повертаючись униз.


Вона світить променем ліхтарика в далекий від валу кут відсіку. Два спальних мішка розкладені поряд. Також на моєму є вміст моєї посилки… без мого радіопередавача та пістолета-кулемета Узі.


— Де моє радіо?


– У морі, – відповідає молода жінка. Ця справа стосується ізраїльтян. Я не хочу, щоб ви втручалися.


Радіостанція Акай Мару повністю не працює. Мій передавач зник, тому все, що залишилося, – це один спосіб спілкуватися із зовнішнім світом. Я повинен знати:


- Ви зв'язуєтесь з одним із ваших човнів, що плавають у цьому районі?


Моя голова все важча і важча. Раптом наче хтось повертає ручку звуку. Шум двигунів перетворюється на оглушливий шум, який болісно проникає в мої барабанні перетинки і луною відгукується в моїй голові, як стукіт гонгу. Я почуваюся відстороненою від усього цього, відчуваючи себе за склом, спостерігаючи, як Нік Картер і Шерон Нойманн зводять свої рахунки. Але десь далеко мені почувся голосок: Ти тут. Щось треба робити! Ви повинні завадити терористу, що залишився, підірвати бомби і, при необхідності, нейтралізувати цю дівчину.


- Я вже сказала тобі, що…, - починає Шерон.


Я змушую її замовкнути, змахнувши рукою.


Раптом рука, яку я підняв, падає, наче заряджена свинцем. Я закінчується силами, але все ще можу сформулювати:


- Ви не отримаєте назад стронцій-90, він у нафті.


- Я знаю, - відповідає Шерон голосом, що звучить у моїх вухах як глухе гарчання. Перед від'їздом вони кинули його у вантажні трюми. Тепер я певна.


- Які у вас накази?


- Знайти членів «Червоного кулака листопада» та знищити їх.


– Потім?


- Тоді або не дайте цьому танкеру досягти США або потопіть його.


- Ні! Ви не зрозуміли.


Я намагаюся зробити крок уперед, але падаю навколішки.


Дівчина кидається до мене:


- Що відбувається ?


Здається, її голос долинає з кінця великого коридору. Я хочу похитати головою, але не можу. Повторюю слабо:


- Ні ні…


Не впевнений, що вона чула. І все-таки вона повинна зрозуміти за всяку ціну. Повідомити, що стронцію більше немає в її бочці. Що терористи кинули його прямо у трюм. Що двадцять три тисячі тонн нафти забруднено.


Але наступного моменту я лежу на підлозі, притулившись щокою до холодної сталевої пластини. Руки Шерон намацують дві рани на моїй голові. Вона щось сказала, але неможливо зрозуміти що.


Потім вона тягне мене через купе до кута, де вона влаштувала наш бівок. Я на мить приходжу до тями, щоб відчути, як вона мене роздягає, а потім уже відключаюсь на всю ніч.


*


* *


Через невизначений час я прокидаюсь, довго не рухаючись у своєму спальному мішку, слухаючи звуки корабля, намагаючись оцінити свій фізичний стан. Кожен мій м'яз жорсткий і болючий. Щодо голови, то там ще гірше. Ковзанка пройшла прямо по моєму тілу.


У відсіку панує темрява і, як і раніше, дуже холодно. Навіть у спальному мішку я тремчу, напевно, від слабкості. Я тихенько кличу:


- Шерон?


Нема відповіді. З великим зусиллям сідаю і покликаю знову, трохи голосніше.


Жодної відповіді. Єдині звуки, які можна почути у відсіку, – це налагоджене обертання валу та гуркіт механізмів трохи далі за перебиранням.


Я вилазю зі спального мішка і вирушаю в пригоду рачки в темряві. Майже відразу мій лоб потрапляє у великий пакунок. Рюкзак. Швидкий пошук дозволяє мені знайти ліхтарик.


Шерон відсутня. На стелі панель, як і раніше, заблокована металевою планкою. Люк на місці. Я не знаю часу, але майже певен, що не спав цілий день. Куди дівчисько могло подітися серед білого дня?


Її сумка лежить на спальному мішку менш ніж за ярд від мене. Після нетривалої конфронтації з ремінцями відчиняю сумку. Він містить ізраїльський лічильник Гейгера, високочастотний передавач та невеликий пристрій, оснащений кількома кнопками, клавішним перемикачем та короткою телескопічною антеною.


Я вивчаю його на мить, запитуючи, для чого його можна використовувати. Коли я розумію, я боюсь. Детонатор. Все просто: моя маленька супутниця заклала на борт свої бомби. Звичайно, вона переконана, що стронцій-90 все ще безпечний у бета-барабан.


Ізраїльтяни готові піти на ризик розливу нафти, щоб позбавитися радіоактивного матеріалу. Можливо, вони планують пізніше забрати діжку за допомогою батискафа.


Задня кришка детонатора закріплена шістьма гвинтами Parker. Я кладу його поруч із радіо на спальний мішок Шерон, беру її сумку знизу і повністю випорожнюю.


У купі речей, де знаходяться її особисті речі, мій автомат і запасні магазини, я знаходжу набір інструментів. Хрестоподібна викрутка дозволяє мені через дві хвилини від'єднати задню пластину детонатора. Витягаю батарейки, відриваю якнайбільше проводів і колупаю залишки ручкою викрутки. Якою б стійкою вона не була, дівчина ніколи не зможе навести лад у своїй машинці.


Залишається радіо. Якщо корабель ізраїльського флоту переслідує нас, вона може надіслати повідомлення з проханням про допомогу. Знищити її радіо - значить знищити останні засоби зв'язку на «Акаі Мару», але якими б не були наслідки, я не можу дозволити їй покликати на допомогу. Радіопередавач спіткає доля детонатора.


Від холоду я замерзаю до кісток, шум машин знову починає зростати. Я знову заплющив очі. Коли трохи прийшов до тями, я поспішно прикрутив пластини передавача і детонатора і поклав все назад у сумку Шерон.


Потім я збираю обірвані дроти, тягнуся до люка і кидаю їх у трюмну воду.


Якщо Шерон не перевірить роботу своїх пристроїв, вона помітить пошкодження лише тоді, коли буде готова їх використати. «Сподіваюся, тоді буде надто пізно», - сказав я собі, насилу повзаючи назад у свій спальний мішок.


Я тремчу, як лист, коли забираюсь у спальний мішок. Закрившись шнуром на шиї, я знову здаюся в обіймах Морфеуса.


*


* *


Мене розбудив теплий і нескінченно м'який дотик: Шерон лежить навпроти мене в спальному мішку. Її руки обвиті довкола мене, її ноги пов'язані з моїми. Вона оголена, і тиск її грудей на мою шкіру чудово.


Нерухливий у темряві, я хтиво насолоджуюся теплом її тіла.


Потім я ніжно гладжу Шерон по щоці. - Вона миттєво напружилася.


- Ти прокинувся? - Вона дихає за кілька дюймів від мого вуха.


- Ех так. Як довго я був у відключенні?


- Більшу частину дня.


Вона трохи відсувається, але я притискаю її до себе.


- Не рухайся, побачимо.


Вона трохи захищає себе, а потім нарешті дозволяє мені це зробити.


"Ти замерз", - пояснює вона мені. Це найкраще, що я вигадала, щоб зігріти тебе. Як ти себе почуваєш зараз ?


- Набагато краще, дякую, - сказав я, перш ніж торкнутися її губами.


Після хвилинного вагання вона вирішує відповісти на мій поцілунок, обійнявши мене.


- Мені було дуже страшно, - зізнається вона. Я думав, що ти помреш у мене на руках.


У відповідь я дозволив своїй руці ковзнути її спиною, в поперек, а потім по округлості її сідниць. Вона вся тремтить.


Стронцій-90, "Червоний кулак листопада", радіоактивна нафта... все це мені здається дуже далеким. Я обережно поклав його на спину. Вона більше не чинить опір. Я гладжу її груди, що вже набрякли від бажання. Потім кінчиками пальців проводжу по лінії її плоского пружного живота, потім торкаюся її шовковистої вовни, перш ніж перейти до інтимніших пестощів.


Шерон видає невеликий жалібний хрип. Вона повертається


відштовхується і вигинає мою спину, дозволяючи проникнути в себе. Не перестаючи цілувати її шию та груди, я беру її повільно, ніжно. Незабаром її ноги обв'язують мене навколо талії, і ми неквапливо кохаємося, вагаючись піаніссімо, ніби попереду у нас вічність.


Шерон, розслабившись, палить цигарку. Вона усміхається, але в її очах світиться проблиск занепокоєння. Вона робить довгу затягування і простягає мені сигарету. Дим кружляє мені голову на кілька секунд.


"Це було дуже добре", - кажу я, коли вона лягає поруч зі мною в теплий спальний мішок.


Вона шепоче, сміючись. - Ти зараз розігрівся?


- Абсолютно. На жаль, я не думаю, що це триватиме довго.


Вона знову сміється, забираючи в мене цигарку.


– Куди ви ходили раніше?


– Що?


- Я прокинувся. Тебе тут не було. Де ти була ?


Вона вагається:


- Я пішов подивитися на подіум у машинному відділенні.


- Чому?


- Я хотів знати, чи шукали вони тебе тут. Мабуть, вони усвідомили ваше зникнення.


- Так? Вони мене шукають?


- Не маю уявлення, - тихо сказала вона.


Вона бреше, я знаю це. Простягаючи руку, я намацую речі, які вона залишила на підлозі, роздягаючись. Я знаходжу її ліхтар.


- Що робиш ? - сказала вона стурбовано.


Включаю лампу і сухим голосом говорю:


- Ви брешете мені!


Вона різко сідає. Спальний мішок спускається до її талії, дозволяючи мені милуватися її прекрасними грудьми. Шерон повертає голову і дивиться у бік свого рюкзака.


- Так, знайшов. Я знаю, що це детонатор. Скільки бомб ви встановили?


Два очі, які дивляться на мене, більше не мають жодного виразу ніжності.


- Я вже казала тобі, Нік, це стосується лише ізраїльтян. Я не дозволю тобі втручатися. Саме тому я викинула твоє радіо.


- І ви також збираєтеся знищити цей танкер, якщо не зможете повернути стронцій.


- Точно. Це мої накази.


- Чого ви не знаєте, так це те, що стронцій був затоплений у бункерах.


- Так, тепер я так вважаю. Я взяла твій лічильник Гейгера та пішла перевірити. Я не можу його точно визначити, але знаю, що він там.


- Ви неправильно зрозуміли, Шерон. Коли я говорю, що стронцій знаходиться в бункерах, я маю на увазі стронцій, а не бета-барабан.


Вона широко розплющує очі, відкриває рота, щоб щось сказати, але, нарешті, мовчить. Я продовжую :


- Я знайшов діжку в Кувейті, у квартирі. На ньому були написи депо в Беер-Шеві, і він був порожнім.


- Це не правда!


- Так, Шерон. Мене послали туди, щоб забрати матеріал, і я тут, щоби не дати нікому потопити цей корабель. Якщо нафтовий вантаж розіллється у воді, це може бути смерть Атлантичного океану.


- Тут, тут... - сказала вона. Якби ви знали, що стронцію більше немає в бочці, як ви думали, що маєте намір його повернути?


Вираз її обличчя був тріумфуючий.


- Є ще одна нагода: переклали в іншу запечатану тару. Я знайшов трьох мертвих у квартирі у Кувейті. Опромінені усі троє. Це означає, що вони розібралися з бочкою. Я подумав, можливо вони помістили стронцій у більш непомітний контейнер, ніж бета-бочка. Наприклад, бочка з етильованим бензином. Це був добрий спосіб пройти портовий контроль, не викликаючи підозр.


- Розумієте, - наполягає Шарон, - ми повертаємось до вихідної точки. Стронцій-90 знаходиться на дні бункерів, але в іншому контейнері.


Я був змушений позбавити її ілюзій:


- На жаль немає. І ви щойно перевірили це на собі.


- Що означає, я щойно перевірила?


Вона різко зупиняється, на мить хмуриться, потім вигукує:


- Чорт, звісно! Ти правий ! Мій лічильник Гейгера працює нормально. Я отримала такі самі результати з вашим!


- Ех так. Низький рівень радіації повсюди біля бункерів.


- Його кинули прямо в нафту... А навіщо?


"От чого я не знаю", - зізнався я. У будь-якому разі, хоч би якими були причини, факт залишається фактом: це судно везе на нафтопереробні заводи двадцять три тисячі тонн радіоактивної сирої нафти, це в Бейкерсфілд, Каліфорнія.


Після довгого мовчання Шарон каже мені:


- Я поставила шість бомб...


- Хлопець із Червоного Кулака поставив щонайменше дві. Чи можемо ми знешкодити твою?


- Неможливо, - відповідає вона, хитаючи головою, вони оснащені надчутливими п'єзо-капсюлями, як і дві інші, які я знайшла вздовж бункерів.


- У всякому разі, проблема лише у бомбах терориста. Я поламав ваш детонатор. Якщо їх ніхто не чіпатиме, ваші навряд чи вибухнуть.


На обличчі Шарон з'являється нерозбірливий вираз. Зрештою вона посміхається і каже:


- Я не наважилася взяти його із собою. Я недооцінила тебе. Я бачу, я мав це зробити.


- Вітання ! Хіба ти не збираєшся сказати мені, що все ще збираєшся підірвати Акай Мару?


– Ні. Не після того, що ти мені щойно сказав. Так що не має значення, чи ви знищили мій детонатор. У мене ще є час до 3-х годин.


Вона вилізе зі спального мішка. Я хапаю її за руку. Я відчуваю, як по горлу і в живіт спускається велика шишка.


- Що означає 3 години? Ви встановили систему таймера?


- Зовсім ні, але в іншому ви мали рацію. Я трохи збрехала тобі. Крейсер слідує за нами, і у них на борту ще один детонатор. Якщо я не підірву бомби до 3 години ночі, їм накажуть це зробити. Але я збираюся надіслати їм повідомлення по радіо, щоб пояснити їм ситуацію.


Здивування має бути прочитане на моєму обличчі, бо я бачу, як вона блідне під своєю засмагою.


- О ні ! Ти також знищив мій передавач?


РОЗДІЛ X


У костюмі Єви Шерон Нойман випромінює чарівну жіночність. Одягнена у свій костюм коммандос, з почорнілим обличчям, кинджалом на стегні і кобурою, обтяженою великим пістолетом з глушником під пахвою, вона, звичайно, не відчуває браку краси, але мені це здається зовсім іншим. Тепер вона зразковий, цілеспрямований і, безумовно, дуже здатний секретний агент.


Трохи пізніше за 6 ранку. Ми тільки-но проковтнули несмачну їжу з пайків і збираємося залишити тунель карданного валу.


Після довгих роздумів ми дійшли висновку, що навіть після обшуку радіостанція Акай Мару, як і раніше, є наш найкращий шанс зменшити збитки. Навіть невеликий позиційний маяк, якщо він залишиться недоторканим, може дозволити нам надіслати повідомлення ізраїльському крейсеру.


«Проте, - сказав я, - я не розумію, чому вам було віддано наказ про вбивство капітана і матросів».


Це турбує мене. Звичайно ізраїльтяни жорстокі, але звідки бажання знищити цілу команду.


- Ну нарешті то ! За кого ви нас приймаєте? – обурено запускає вона.


- Гей, ти заклала на борт вибухівку... У тебе був детонатор... Добре було все висадити в повітря, так?


- Очевидно. Ми збиралися потопити танкер, але після висадки людей. Тоді ми думали, що отримаємо бета-барель із дна океану.


- А як ви подумали, що підштовхнули капітана та його матросів покинути корабель?


- Зробивши так, щоб вони знайшли бомби, щоб вони схопили мене та вважали мене за терориста.


- Дуже ризиковано. Тим більше, що двоє членів Листопадового Червоного Кулака зробили б усе, щоб убити вас і завадити вам діяти.


- Мені наказали спершу їх усунути.


– Зрозуміло… Значить, ваш крейсер начебто випадково пройшов у цьому районі, щоб забрати капітана та його команду.


- Точно.


Це мене дуже спантеличує.


- Але тоді боятися нема чого. Капітан крейсера не збирається підривати бомби, доки команда не покине корабель.


- Він може це зробити, Нік. Якщо я не дам відповіді до третьої ночі, для них це означатиме, що мене вбили. У цьому випадку очікується, що вони відправлять по радіо повідомлення із закликом до капітана залишити Ака Мару.


- Звичайно, бортова рація навряд чи вловить його повідомлення... Але, не отримавши відповіді та побачивши, що всі залишились на борту, капітан крейсера все одно не дійде до потоплення корабля?


- Я не впевнена, Нік, - зніяковіло заперечила Шерон. Ми не знали, що ви на борту, і не думали, що Червоний Кулак теж заклав бомби. На мене, коли він зрозуміє, що радіо перестало працювати, капітан крейсера підійде до «Ака Мара» і дасть світлове повідомлення азбукою Морзе.


- А якщо він це зробить, терорист негайно потопить танкер.


- Без сумніву. Ось чому нам потрібно відправити повідомлення крейсеру, щоб вони почекали хоча б, поки ми не зв'яжемося з капітаном і все пояснимо.


Зв'язатися із капітаном, так… Але що це дасть? По-перше, він переконаний, що це я заклав бомби і, отже, підірвав його радіо. Якщо під час вибуху там знаходилися матроси – а, за логікою, вони мали бути – вони, мабуть, мертві. По-друге, я сильно поранив Сакаї. По-третє, капітан, мабуть, приписав мені зникнення терориста, вбитого Шароном. У цих умовах можна припустити, що він не дасть мені і слова сказати фу.


Шарон нічого не знає про підводний човен "Whiteshark", який напевно виявив ізраїльський крейсер. Як Фармінгтон інтерпретує цю присутність? Чим він пояснює моє мовчання? На ці два питання поки що немає відповіді.


І знову на думку спадає рекомендація Хока: «Прихованість. "Поки що я зміг знайти можливості поговорити про цю місію, але обачність не в нормі. І тепер будь-яка відкрита дія з боку Шарон і мене, ізраїльського корабля або "Whiteshark" обов'язково змусить Листопадовий Червоний Кулак підірвати свої бомби.


Я кладу в рюкзак один із запасних костюмів. Мій пістолет-кулемет Узі прив'язаний до моєї спини, а в моїх кишенях на блискавці є кілька магазинів, які, сподіваюся, мені не доведеться використовувати.


- Вперед, - говорю я.


- Мені дуже шкода, що ми дійшли до цього, - несміливо сказала Шерон.


Я думаю про росіян у Бейруті та про підозри Хоука щодо Кобелєва. Вона, як і раніше, ігнорує багато речей, гарна ізраїльтянка. У будь-якому разі, хоч би що спровокувало цю ситуацію прямо зараз, ми в ній влипли по шию. Обидва.


Шерон відкриває люк, запалює її ліхтар і прослизає у відсік валу. Я вимикаю ліхтар, йду своєю чергою і закриваю за собою люк. Пробираючись крижаною, смердючої води, ми попрямували до трапу машинного відділення.


Підійшовши до сходів, Шерон зупиняється, щоб на мене почекати. Жовте сяйво падає з подіуму метрів за десять над нашими головами.


- На мій погляд, зміна команди мала відбутися і ...


- Надто небезпечно, Шерон. Будь-хто може побачити нас, виходячи чи входячи до машинного відділення.


За планами, між зовнішньою стінкою трюмів та внутрішньою перебиранням корпусу прокладено безліч труб. Сходи піднімаються від вартового на головну палубу за корпусом. Ці труби призначені для аварійних насосних операцій.


- Ви не збираєтесь пробувати насосні колодязі?


- Так, так ми зможемо дістатися радіостанції ззовні. Ми матимемо набагато менше шансів бути поміченими.


Шарон протестує. - Ви розумієте, що зовні шторм? Нас понесе, як листя.


– Це ризик. Якщо нас виявить екіпаж і впізнає терорист, він підірве бомби.


- Ти правий.


Вона оминає сходи і продовжує йти вперед.


Наскільки пам'ятаю, вертикаль найближчої оглядової панелі опускається приблизно 30 метрів перед надбудовою, поруч із завантажувальним патрубком. Це означає, що нам доведеться пройти близько тридцяти метрів відкритою палубою, залізти на надбудову на даху кают, а потім увійти в радіостанцію через вибуховий отвір.


За будь-яких обставин це буде складною справою, але у розпал шторму він обов'язково буде захоплюючим.


Що далі ми просуваємося вперед, то різкішими стають рухи танкера і тим менше я впевнений у наших шансах на успіх.


Шерон повинна розділити мою невпевненість. Вона звертається до мене:


- Нік, ми ніколи цього не досягнемо.


- Ти маєш спробувати.


Я не хочу проходити через машинне відділення. Якщо зустрінемо моряка, доведеться його вбивати. У крайньому випадку можливе вбивство невинної людини у разі нагальної потреби або для порятунку моєї шкіри. Але свідомо поставити себе в ситуацію, коли маю всі шанси вбити, для мене неможливо.


Шерон має читати мої думки.


Знизавши плечима, вона повертається і знову йде. Вона не пройшла й трьох метрів, як скрикнула та побігла.


Перетинаючи веранду, вона зупиняється на місці, освітлюючи ліхтариком сірий пакунок, прикріплений до даху, приблизно на рівні грудей. Я просто за нею.


- Що ти знайшла, Шерон?


Непотрібне питання, одразу бачу що це. Пластикова бомба досить потужна, щоб зробити отвір діаметром не менше п'яти метрів не тільки в облицювання, але і в самому корпусі.


- Це твоя робота?


- Ні звичайно. Як бачите, я щойно це знайшла.


Я беру в нього ліхтарик, щоб уважно його оглянути. На пластиковій буханці закріплений невеликий детонатор, у центрі якого крихітна антена кілька сантиметрів. Два інших дроти, підключених до детонатора, оточують заряд, щоб приєднатися, ймовірно, до надчутливого п'єзоелектричного пристрою. Якщо ми хочемо перемістити бомбу або навіть спробувати її знешкодити, все вибухне. Цілком просто, але смертельно.


Побачивши на власні очі бомбу, закладену в трюмах Акай Мару, я ще чіткіше усвідомив, у якій делікатній ситуації ми опинилися. Будь-якої миті терорист може вирішити підірвати свої бомби. З моменту зникнення його спільника він має бути по зубах.


Не кажучи жодного слова, вирушаємо на пошуки нашої панелі.


Пройшовши тридцять метрів, промінь лампи виявляє ще один пакет, що прилип до підкладки, як бруд. Потім ще один, тридцять метрів далі.


- Боже! - похмуро вигукує Шерон. Він набив їм танкер!


- Якщо він усе підірве одночасно, танкер потоне одразу. Це нікому не зійде з рук.


Незабаром після того, як ми натрапили на останню бомбу, ми досягаємо сходів, які з'єднуються з люком на носі, приблизно за двадцять метрів вище.


Я проходжу повз Шарон. За три метри зупиняюся:


-Надто складно піднятися нагору з ліхтариком в одній руці. Вимикаю і кладу до кишені. Доведеться шукати у темряві. Піклуйся про себе.


Вона довго і пильно дивиться на мене:


- Ти теж, будь обережний, Нік.


Тепер нас огортає чорнильна темрява. Повільно, дотримуючись тисячі застережень, я продовжую сходження, сходинка за сходинкою.


Сходи холодні та слизькі. І рух корабля не сприяє нашому просуванню.


Двічі Шерон зупиняється в дорозі, щоб відпочити. Щоразу виймаю з кишені ліхтарик і вмикаю його. Світло нас втішає.


На те, щоб дістатися до проходу, який проходить на два метри нижче за кришку люка, у нас йде не менше півгодини. Там я можу знову посвітити.


Шерон приєднується до мене на вузькій платформі, і ми відпочиваємо добрих п'ять хвилин.


- Ось, говорю. Ми зробили найпростіше.


- Знаю, - з натягнутою усмішкою відповідає вона.


Вона дивиться на годинник і додає:


- Майже 7 годин.


- Так, більше восьмої години... Це не залишає нам багато часу.


Похитування корабля змушує нас чіплятися за низькі перила, що обмежують невеликий трап. Шерон дивиться на кришку люка. Зовні виє вітер.


- Чи готова?


Вона киває і підходить до мене поцілувати:


- Нік, я рада, що ти тут.


Я піднімаюсь на останню секцію сходів та відкриваю панель. Він одразу ж вислизає з моїх рук, упіймана поривом вітру, і вислизає з величезним металевим тріском.


Вітер мчить через отвір. Тріск дощу та ревіння поривів вітру настільки гучні, що ми навіть не чуємо один одного.


Я хапаюся за комінгс і піднімаюсь на носову частину. Вона чорна, як смоль. Все, що ви можете побачити в надбудові - це розсіяне світло кількох вогнів за вікнами.


Я допомагаю Шерон вибратися з люка. На щастя, я не один закриваю панель. Вона така важка, що ми довго валяємось на палубі, тримаючись обома руками за штурвал клапана. Шерон щось кричить. Вона всього за кілька дюймів від мене, але її голос губиться в штормі. Я хитаю головою, щоб показати, що не зрозумів, а потім показую пальцем на задню частину цистерни.


Шерон киває. Я залишаю відносну безпеку керма і починаю повзти рачки в бік надбудови. Я роблю це дуже повільно, намагаючись зробити кожен прийом якнайкраще. Моє поле зору обмежене кількома футами сталевого листа, що простягся переді мною.


Через вічність я торкаюся нижньої частини надбудови ліворуч від воріт доступу. Танкер йде проти вітру, а величезний восьмиповерховий корпус не захищає від негоди.


Шерон показує ліворуч, і після кількох миттєвостей перепочинку я завжди йду в цьому напрямку рачки. Наприкінці шляху я знаходжу двадцятип'ятиметрові сходи, що примикають до надбудови.


Вгорі періодично чути клацання, схожі на постріли. Морякам довелося прикрити дірку в радіостанції брезентом, що розвівається на вітрі.


Я хапаю першу планку, показуючи Шерон, що мені потрібний її кинджал. Я кладу його за пояс і починаю лізти. Дощ, що барабанить по металевій конструкції, і вітер, що хльостав мене, як батіг, мало не зривали мене зі сходів.


Кожен рух підвищення ступеня - це вихід чи дубль. Чим більше я рухаюся, тим сильніше брезент б'є мені у вуха.


Я відпустив його двічі, але якимось дивом мені вдалося в останню мить утриматися на кінчиках пальців. Мої онімілі руки більше нічого не відчувають. Після кожного з цих ударів я чекаю, поки мій пульс повернеться в норму, потім дивлюсь на Шерон. Обидва рази вона посміхається мені.


Зрештою, ось воно: брезент там, у мене під очима, дірка у стіні стовпа.


Одна з пошкоджених антен відкидається приблизно на два фути від мого правого плеча. Вибух зруйнував усю передню частину рації і просвердлив величезну дірку в даху. Навпроти сходів відірвався кут брезента, і він зривається.


Взявши останню поперечину лівою рукою, я беру кинджал, простягаю руку через передній лонжерон і розрізаю тканину, яка миттєво рветься по всій її довжині.


Стрибаючи верхи на лонжероні, я просунув руку в проріз у брезенті і зачепився за край нерівної дірки.


Я залишаюся так на мить, моя права рука тримається за стінку стовпа, а ліва за сходи, намагаючись знайти рівновагу з рухами корабля. Акай Мару піднімається на гребінь хвилі, а потім знову занурюється в лощину. Я чекаю, коли він знову почне підніматися, і тут я даю твердий поштовх, який просуває мене до стійки. Я важко приземляюся, кілька разів перекочуюсь по землі, порізаю руки уламками скла, потім закінчую рух на твердій перешкоді.


Кабіна занурена у темряву, вітер, що дме під брезентом, піднімає хмари пилу та всіляких частинок.


Я встаю і, просунувши голову в отвір, бачу Шерон, яка щойно досягла вершини. Вона обережно відпускає поперечину сходів і бере мене за руку.


На той час, коли вона повинна стрибнути, обидві її ноги послизнулися. Вона повертається у повітрі, потім зупиняється, звисаючи з моєї руки. Шок серйозний. Стискаючи край ями якнайкраще, я відчуваю, як тріскається мій плечовий суглоб.


Зусилля надлюдські. Я знаю, що довго не протягну. Я відпущу будь-якої секунди, і Шерон звалиться на палубу танкера. Ніс Акай Мару починає рухатися вгору, перетинаючи велику хвилю. Зараз або ніколи. Збираю останні сили і смикаю, як божевільний. Наче виштовхнута пружиною. Шерон підстрибує та балансує на передньому лонжероні кабіни.


На жахливу секунду його тіло розгойдується, коливаючись між падінням уперед і падінням назад. З останнім припливом енергії я нахиляю її усередину. Піднявшись у повітря, ми падаємо, зчепивши руки та ноги, на підлозі радіо.


Ми залишаємося так довгий час, щасливі, що уникнули найгіршого. Як і я, Шерон повинна внутрішньо поклястись не починати знову йти тим же шляхом.


Нарешті ми розійшлися. Я запалюю ліхтар. Видовище, відкрите нам світлом, позбавляє мене дару мови.


Таких збитків ніхто не очікував. Тут ми не знайдемо жодного працюючого пристрою. Це нагромадження осколків скла, розірваного дроту, пластикових уламків, скрученого брухту, поцяткованого плямами, і червонувато-коричневих плям. Хтось чергував на станції під час вибуху, це доводить, що для терористів Червоного Кулака людське життя не має значення.


Це не те місце, де ми знайдемо спосіб зв'язатися із ізраїльським крейсером. Проте о 3 годині ночі, коли він наблизиться до Акай Мара, терорист натисне кнопку свого детонатора. Для мене це більше не викликає сумнівів.


На совість проведено фінальний огляд приміщення. Шерон дивиться, як я проводжу промінь моєї лампи по залишках обладнання.


«Це марно, – сказала вона. Все скінчено.


- Хто другий терорист? Ви знаєте його ім'я?


- Його звуть Сал'Фіт Куанрум. Я бачив його в Кувейті зі своїм спільником. Їх обох найняли простими моряками.


- Значить, їхня каюта має бути ззаду, біля моста?


- Ймовірно. Чим ти плануєш зайнятися? - стурбовано запитує Шерон.


- Знайдіть його ліжко і забрати його детонатор, перш ніж він зможе його використати.


– Це не вплине на бомби, які я заклала. Капітан крейсер також має детонатора.


- Я знаю. Це не заважає нам усунути одну із двох небезпек. Крім того, я не думаю, що ваш офіцер затопить «Ака Мару» без евакуації команди.


"Знаходження крейсера не буде виправдання", - зауважує Шарон. За планом, я зобразила терориста в очах капітана «Акаї Мару». Коли він почув, що я заклала на борту бомби, він, за логікою, мав подати сигнал лиха. За збігом наш крейсер був би найближчим кораблем. Зараз без радіо неможливо дотримуватися цього сценарію.


- Ви повинні піти до капітана і все йому розповісти.


Голос Шарон різання:


- Ні!


Вона усувається. За крижаним виразом її обличчя я пам'ятаю, як закохана жінка стала безжальним і рішучим бійцем. Перш ніж я встигаю щось зробити, вона дістає пістолет і спрямовує його на мене.


Вона оголошує. - Ніхто не повинен дізнаватися про існування стронцію 90!


– Слухай. Я вже знаю про це. І тоді ми не маємо тридцяти шести можливостей. Або ми погоджуємося з тим, що цей танкер і його вантаж тонуть, або розкриваємо капітанові.


- Ні! Я не можу припустити, щоб таке сталося! Росіяни одразу дізнаються, що ми маємо атомні установки. Їхнім першим кроком буде надання ядерної зброї сирійцям та іншим країнам. В нас більше не буде шансів.


Я збираюся сказати їй, що Поради вже знають і навіть стоять за цією справою, але двері в коридор відчиняються.


На тлі освітленої рами виділяється силует невисокого стрункого чоловіка. Світло, що падає на його спину, заважає нам чітко розрізнити його риси.


Він видає здивований вигук, відстрибує і грюкає дверима, перш ніж ми встигаємо зреагувати.


- Це він ! крикнула Шарон. Це Куанрум!


РОЗДІЛ XI.


– Детонатор!


Стрибаючи до дверей, я штовхаю її плечем. Занадто пізно. Куанрум зникає за рогом.


Шарон приєдналася до мене, і, опустивши голову, ми рушили за терористом. Якщо він дістанеться місця, де сховав свій детонатор, все буде закінчено.


Капітан і офіцер піднімаються на місток. Побачивши нас, вони засунули руку в кишеню куртки.


Не зупиняючись, я схопив «узі» за спини, підштовхнув запобіжник і зробив коротку чергу над їхніми головами. Двоє чоловіків нахиляються, швидко виходять через двері, які вони щойно минули, і зачиняють за собою. За кілька секунд ми проходимо ворота і прямуємо до трапу.


Ми досягаємо першого майданчика, коли нагорі гримить постріл. Куля небезпечно зрикошетила між стінами сходової клітки.


Миттєво ми повертаємо за кут і стрибаємо коридором нагорі з центру кадру.


Я кладу голову на поріг і кричу:


- Залишайтеся на місці!


Відповідь – чотири постріли. Просуваючи гармату ПМ до кута коридору, я стріляю в стелю. Вибух на сходовій клітці приголомшливий.


Ми втратили багато часу. Терорист має серйозну зачіпку. Крім того, ми не знаю точно, де знаходиться його каюта, і навіть якщо саме там він сховав свого детонатора.


Після моєї відповіді настає тиша за кілька секунд.


Я киваю Шерон. Раптом ми збігаємо зі сходів.


Безпосередньо перед виходом до рівня головної палуби кілька чоловіків збігають сходами позаду нас. У той же час пожежний дзвін пролунав по всьому кораблю.


Ми виходимо в коридор мосту і бачимо півдюжини матросів, що вибігають із трапезної. Як тільки вони бачать нас, вони завмирають на місці. Я жестом пропоную їм підняти руки і питати японською:


- Де ліжко Куанрума?


Один із чоловіків вказує на лівий борт, показуючи відчинені двері.


Дійшовши до відчинених дверей, ми завмерли. Закутаний у величезний рятувальний жилет, Куанрам встає, взявши щось із коробки під своїм сидінням. Я стою на порозі з пістолетом біля стегна.


Він розвертається. В одній руці він тримає пістолет, а в іншій - маленький чорний ящик з короткою антеною, що стирчить. У її погляді сяє блиск жорстокого божевілля.


- Не підходьте! - кричить він, тримаючи чорну скриньку над головою. Має великий палець на кнопці.


Я відпускаю вказівний палець на спусковому гачку пістолета-кулемета. Перед смертю його останнім інстинктом напевно натисне кнопку. І в цьому випадку Akai Maru загине.


Я намагаюся говорити рівним голосом, але досить сильним, щоб заглушити ревіння пожежної сирени.


– Слухай. Якщо ви дасте нам цей детонатор, ми вас відпустимо.


У каюті чотири спальних місця: дві внизу та дві вгорі. Наприкінці вузького центрального відсіку відчиняються другі двері, які, очевидно, ведуть у прохід на задній палубі. Куанрум повільно відступає.


- Ти не хочеш вмирати! - сказав я, обережно входячи.


- Не підходь! - повторює він тремтячим голосом. Я підірву танкер!


Зробивши невеликий крок назад, він підходить до дверей. У коридорі лунає вибух.


- Нік! - кричить Шерон, стрибаючи до каюти.


- Ні! - заревів Куанрум.


Його великий палець натискає кнопку детонатора, а вказівний палець правої руки натискає на гачок пістолета. Куля потрапила мені нижче лівого коліна. Я розвертаюсь на місці, як дзига, і падаю.


Нас підстрілили з коридору, і, перш ніж я зміг підвестися і повернути свій MP у бойову позицію, Куанрум кинув детонатор і помчав через задні двері.


Вибуху не було. Дуже геніально. Бомби оснащені пристроєм затримки часу, що дозволяє терористу покинути корабель.


Я тягнуся до дверей і захлопую їх. Через секунду Шерон замикає клямку і допомагає мені встати.


Біль починає відчуватися ривками. Але, зважаючи на все, куля пройшла тільки через поверхневі тканини, не пошкодивши м'язи. У мене мало кровотеч, і я можу ходити. Але Шерон збожеволів і кидається до ліжка, відриває простирадло і починає рвати смугу.


- Це не найсерйозніше. Він натиснув детонатор!


- Неможливо. "Нічого не сталося", - сказала Шерон, перев'язавши мою ногу після того, як розрізала тканину мого костюма кинджалом.


- Бомби оснащені капсулями часу.


- Ви їх бачили так само добре, як і я. Нема ніяких.


Коли вона закінчила, я спираюся на її руку, щоб підняти чорну скриньку, яку залишив Куанрум. Якщо таймер не на бомбах, він має бути всередині детонатора.


- Я брала уроки електроніки, - сказала Шерон, забираючи це в мене.


Звук поспішних кроків долинає до заднього проходу. Через відчинені двері я висовую дуло своєї зброї. У наш бік йдуть троє чоловіків із гвинтівками.


Виходжу в коридор із криком:


- Стоп!


Троє з них зупиняються після промаху.


- Киньте зброю!


Вони довго дивилися на мене в нерішучості. Потім вони поволі опустили рушниці на землю.


- А тепер іди скажи вашому капітанові, що судно вибухне будь-якої хвилини.


Спускайте рятувальні човни в море та швидко!


Ніхто не рухається. Я погрожую їм своїм автоматом.


Вони розвертаються і зникають, тікаючи до дверей порту. Я приєднуюсь до Шарон, яка розкрила детонатор і досліджує його компоненти.


- Чи можна вийняти батареї або вимкнути ланцюг таймера, не вибухаючи бомби?


Вона дивно дивиться на мене.


– Там немає таймера.


– Які? Зрештою, він обов'язково має бути!


- Подивіться на себе.


Насправді, я не можу знайти нічого, що близько чи віддалено нагадувало б систему таймера. Схема, не більша і не менша, схожа на мініатюрний передавач. Натискання кнопки просто надсилає сигнал через антену.


– Це просто високочастотний передавач, – каже Шарон. Може бути детонатором, але таймера немає взагалі.


– Як ви кажете, дуже просто… А ще він може просто служити передавачем. І нічого більше.


Вона схвалює, мабуть, не розуміючи. Щодо мене, я тільки-но зробив дуже простий висновок, який також дуже складно зібрати. Якщо не помиляюся, проблеми попереду будуть навіть серйознішими, ніж очікувалося.


- Ми маємо повернутися на командний місток.


– Як! - вигукує Шерон, виглядаючи спантеличеним. Я не розумію ! А що щодо бомб? А Кванрум?


– Бомби там не для вибуху. Принаймні не Кванрум і не з цією машиною.


- Але хто тоді і з чим?


- Ти правий. Це не що інше, як передавач. Ідея була проста: якщо на борту буде настільки погано, що терористи відчують необхідність висадити в повітря корабель, вони повинні натиснути цю кнопку. Це те, що зробив Кванрум. Але замість того, щоб потопити «Ака Мару», як він думав, він просто послав сигнал.


– Але кому? - схвильовано питає Шерон, майже кричачи мені у вуха.


- Я не знаю. Напевно, комусь, хто теж слідкує за нами.


З огляду на її панічний страх, що росіяни можуть дізнатися про ядерний потенціал Ізраїлю, я не дуже хочу ділитися з ним тим, що я знаю.


І підроблений детонатор допоміг мені ще щось зрозуміти: Поради хочуть, щоб радіоактивна нафта досягла Сполучених Штатів. Очевидно, що розміщені на борту бомби слід використовувати лише у крайньому випадку. Що стосується того, чому вони хочуть відправити цю нафту в Бейкерсфілд ... знак питання.


Якщо радянське судно пливе навколо, воно отримало сигнал Кванрума і, мабуть, уже вирушило в плавання до Акаї Мару. З іншого боку, капітан ізраїльського крейсера все ще має детонатора для вибуху бомб Шарон.


Так що я бачу тільки одне рішення: стати за штурвал танкера і зробити відволікаючі маневри, щоб уникнути радянського корабля і привернути увагу "Whiteshark".


Ми з Шерон виходимо на подіум. Моє коліно болить. Раптом вона зупиняється і каже мені:


- Гей, Кванрум все ще може підірвати бодай одну бомбу! Із системою заправки все, що йому потрібно зробити, це спуститися в трюм і закласти її... Вона вибухне.


- Я знаю. Але на ньому був рятувальний жилет. Б'юся об заклад, він уже зійшов з корабля.


- Нік, - продовжує Шерон, - позаду нас американський підводний човен, чи не так?


Я дивлюсь на нього якийсь час, а потім киваю. Вона продовжує:


- Не ті, хто мав отримати сигнал із Кванрума...


На це немає відповіді. Крім того, мою ногу щойно пронизав тупий біль.


Пожежний дзвін припиняє дзвеніти. Передні двері відчиняються і вдаряються об капот збоку. Я наводжу пістолет-кулемет «Узі», готовий вітати прибулих, але «Акаї Мару» встромляється в хвилю, і двері зачиняються. Нікого. У мене тривожне відчуття, що корабель кинутий, що на борту залишилися лише ми.


Якось я пробираюся до дверей, відчиняючи їх поштовхом зброї. У коридорі немає нікого. Я входжу в супроводі Шерон, зачиняю двері і замикаю її за нами.


Ми чуємо тільки рев двигунів. Танкер продовжує розтинати воду, мабуть, самостійно. Вітер знову стих, і виття в надбудові теж стих.


- Куди вони поділися? - Запитує Шерон.


- Я не знаю.


. Корабель виглядає по-справжньому покинутим.


Ми піднімаємося сходами так швидко, як можемо, але беззвучно. На кожному майданчику ми зупиняємось, щоб заглянути в коридор нагору. Нікого. І жодного іншого шуму, окрім шуму двигунів.


Рінгтон спочатку спрацьовує, а потім зупиняється, залишається загадкою. На пожежній частині можна зібрати весь екіпаж. Але де, чорт забирай, він може бути на гігантському танкері?


Я виходжу на палубу командного містка на верхньому поверсі. Двері прочинені.


Коли я починаю бігати, я розблокую запобіжник свого Узі. Радіостанція також відкрита. Вітер, який на такій висоті дме трохи сильніше, змушує двері ляскати.


Ми вже на півдорозі подіумом, і тут за нами лунають швидкі кроки. Я повертаюся і бачу масивну фігуру Сакаї в отворі, за Шароном. Його голова обмотана великою білою пов'язкою, він кидається на нас, як розлючений буйвол. Дуже швидко Шерон розвертається на місці та стріляє. Він поранений у плече, але, щоб зупинити Сакаї, потрібно більше. Це його навіть не сповільнює.


Перш, ніж вона зробить ще один постріл, японець виявляється зверху і б'є її про перебирання потужним ударом зліва.


Я відстрибую і, натискаючи пальцем на спусковий гачок, спрямовую «узі» в груди нашого нападника. Я не хочу стріляти в нього, але якщо він не залишить мені вибору, для нього погано.


Рішучість має читатись у моїх очах, бо каратист стоїть на місці, ноги злегка зігнуті.


Шерон, яка знепритомніла, починає рухатися. Її пістолет знаходиться на землі менш ніж у ярді від її руки.


Я завжди шанував Сакаї.


Я говорю японською. - Я не хочу тебе образити. Не примушуйте мене!


стріляти.


Сакаї не здригається. Він залишається там, на варті, очевидно, очікуючи, що я викину свій автомат, щоб зустрітися з ним, як із чоловіком, на рівних. За інших обставин я б з радістю доставив йому це невелике задоволення, навіть якби не мав ілюзій щодо результату зустрічі. Але я тут не для того, щоб балуватись.


Це приблизно за три метри. Раптом він робить крок уперед.


- Досить! Якщо ти примусиш мене пристрелити, я без вагань!


Шерон стоїть навколішки, потираючи шишку на лобі. Я роблю крок назад і неприємний сюрприз. Відчуваю, як моя шия стикається з циліндром із холодного металу. Мабуть, із командного містка вийшов чоловік.


Він наказує мені. - Опусти автомат!


У цей момент до мене кидається Сакаї. Але Шерон сцену не втрачає. Швидким жестом вона дістає автомат і, схопивши його обома руками, спрямовує його на голову японця, кричачи:


- Стій, чи ти мертвий!


І знову Сакаї завмирає, все ще настороже.


"Якщо ви цінуєте своє життя, попросіть свою дівчину кинути пістолет", - сказав чоловік за моєю спиною.


Шерон відповідає. - Мовчи чи я стрілятиму! Тоді я тебе застрелю. Я швидка.


- Я його застрелю! - Погрожує інший.


Як і раніше, застигши як стародавній мармур, я відчуваю, як дрібні краплі поту виступають у мене на лобі.


- Зважуйся, і швидко! - сухо сказала Шарон. Відступи чи стріляй! Через п'ять секунд я влучу кулею між очей твого друга!


- Ні, ні… - бурмоче людина, яка направила на мене пістолет.


В мить ока я згинаю ноги і, крутячись на місці, встромляю дуло пістолета-кулемета в западину його живота. Сакаї наступає Шарон.


- Стоп! кричить вона.


Офіцер, який напав на мене, лежить на землі. Насилу я звільнив його від пістолета. Пекучий біль пронизує мою ногу. Кров просочила імпровізовану пов'язку Шерон.


Я сказав. - Стій!


Повільно чоловік підкоряється, утримуючи живіт обома руками.


Я кладу його пістолет у кишеню і питаю:


– Хто ще на мості?


Офіцер з жахом дивиться на мене.


- Так? Хто ще ?


- Штурман і керманич.


- Де капітан та інші моряки?


Я був би здивований, якби він мені відповів. Однак, подумавши, він сказав мені:


– У пожежного депо на головній палубі. Були навчання з пожежної тривози.


- Капітан теж там?


Шерон усе ще стоїть на колінах, тримаючи пістолет обома руками, і не спускає очей із Сакаї з відстані п'яти футів від неї.


- Ти добре, Шерон?


- Все нормально. А ви ?


- Поки так.


Поради зараз обов'язково нападуть. Потрібно попередити капітана. Звертаюся до офіцера:


- Зверніть особливу увагу, що я вам скажу. Ми не хочемо завдати шкоди цьому кораблю та його команді. Ви маєте нам вірити! Але менш завзяті люди штурмуватимуть Акай Мару в спробі потопити його. Скажіть своєму капітанові, щоб він сховав своїх людей і роздав їм всю зброю, що є у вас. Особливо, коли вони займають найтемніші місця і готові покинути судно!


- Хто ти ? – протестує офіцер.


- Це не має значення. Важливо те, що ви передаєте моє повідомлення до свого капітана.


Він дивиться на мене поглядом, сповненим ненависті.


- Живий ти звідси не вийдеш! - випалив він.


- Ні я, ні хто інший, якщо ти не зробиш того, що я тобі сказав. Давай йди! І візьми Сакаї з собою.


Офіцер довго дивиться на мене, ніби хотів відобразити у своїй пам'яті всі мої риси. Потім повернувшись до Сакаї, він на повній швидкості вигукує фразу.


Каратека не рухається. Офіцер із криком підходить до нього. Нарешті, неохоче, інший послаблює пильність і слідує за своїм босом, кинувши на мене жорстокий погляд через його плече. Вони проходять повз Шерон, навіть не дивлячись на неї, і зникають вниз сходами.


Ізраїльтянка підводиться і кидається за мною. За кілька стрибків доходимо до дверей командного містка. Беззвучно прослизаємо всередину.


Великий зал займає майже всю ширину будівлі. Ряд світильників, втоплених у стелі, заливає приміщення приглушеним червоним світлом, до якого додається мерехтіння кількох сотень світлових індикаторів та циферблатів.


Молодий чоловік у білій формі стоїть на доріжці за величезним хромованим сталевим колесом. Зліва від нього другий розмовляє телефоном, дивлячись через великі ілюмінатори.


Тихим голосом я кажу Шерон дивитись на палубу, потім повільно йду до центру стовпа.


Офіцер у дорозі бачить моє відображення в ілюмінаторі. Він обертається, втративши дар мови.


- Покласти слухавку!


Почувши мій голос, молодий керманич схоплюється на доріжку і дивиться на мене широко розплющеними очима.


- Я сказав тобі повісити слухавку!


Офіцер кладе слухавку і піднімає руки, питаючи:


- Що ти хочеш ?


- Накажіть кермо заблокувати колесо!


- Вони йдуть, - каже Шарон від дверей.


- Утримуйте їх. Накажіть заблокувати колесо! - сказав я офіцеру, явно жестикулюючи стволом свого пістолета. Він капітулює:


- Роби, що він каже.


Погляд керманича на мить блукав між його начальником і мною, потім, нарешті, він опустив великий сталевий важіль, прикріплений до основи керма. Не зводячи з них очей, я злегка повертаюся до Шерон і кричу:


- Скажи їм, що ми звільнимо двох з їхніх людей!


Я чую, як вона повторює мої інструкції на палубі.


«Ви не зможете самостійно керувати цим кораблем, – сказав помічник капітана.


Я відходжу вбік і з пістолета-кулемета показую їм дорогу.


- Ви обидва виходите.


- Але ти ніколи не зможеш...


- Виходьте!


Офіцер іде до дверей. Молодий керманич наслідує його, проходячи переді мною. Вони дуже злякані, коли проходять повз Шарон, яка тримає двері спиною до перегородки.


Як тільки вони переступають поріг, Шерон відчиняє двері ногою і швидко замикає її.


За мить вона приєдналася до мене біля керма. Ми зітхнули з полегшенням, потім вона запитала мене:


- І зараз ?


Перш ніж відповісти, я виймаю сигарету, закурюю та роблю довгу затяжку.


- Тепер ми повертаємо на правий борт три хвилини, потім три хвилини на лівий, а потім знову на правий борт.


- SOS?


Я киваю головою.


- Нік, ти скажеш мені, хто нас переслідує?


- Підводний човен ВМС США.


– Цей корабель мене це не цікавить.


Хтось ті, хто збирається атакувати нас. Хто отримав повідомлення Куанрума?


– Думаю, радянський торпедний катер. Може підводний човен.


Вона раптово блідне.


- Ти... ти маєш на увазі, що це... російські... які...


Решта його пропозиції втрачається в незрозумілому гуркоті.


Рано чи пізно я маю сказати:


- Так, Шерон. За цією справою стоять росіяни. З самого початку.


Я швидко розповідаю їй, що виявив у Кувейті, а потім у Бейруті.


– Ви впевнені, що це були агенти КДБ?


- Звісно. Вони мали картки радянських дипломатів.


- Отже, все скінчено!


- Можливо, ні…


Я піднімаю важіль блокування та повертаю штангу праворуч до упору. Перекид поступово стає більш вираженим, оскільки танкер ухиляється від хвиль при зміні курсу.


РОЗДІЛ XII.


Задню стіну займають шафи. Шерон знаходить там повну аптечку. Тремтячою рукою вона ставить портфель до моїх ніг, коли я починаю другу серію маневрів. Вона зрізає мою стару пов'язку, потім нижню частину штани комбінезону.


- Тобі боляче, Нік?


- Щойно…


Я брешу, зосереджуючись на тому, що роблю. Погодні умови набагато кращі, але море, як і раніше, бурхливе, і хвилі від п'яти до шести метрів, що розбиваються об ніс, бризкають на палубу, коли Akai Maru занурюється між ними.


Поки ні росіяни, ні ізраїльтяни не виступили вперед, і я впевнений, що з незвичайних рухів корабля на Whiteshark тепер стало зрозуміло, що щось не так.


- Обережно, це вжалить, - попереджає Шерон.


Я збирався запитати її, чи приймає вона мене за швабру, коли болісний біль скручує мені нерви. Я відчуваю, що хтось тільки-но вилив мені на ногу миску з киплячим маслом. Маленькі крапки, що світяться, танцюють у моїх очах.


Хтось кличе мене з дна довгого тунелю. Мій щільний прес штовхає мій живіт до горла. У кімнаті панує духовий жар. Піт тече по всьому тілу, просочується з-під повік і щипає очі.


- Нік! Нік!


Приходжу до тями і з подивом бачу обличчя Шарон над собою.


Я хочу спитати його, що зі мною трапилося, але можу тільки пошкрябати горло. Пекучий біль більше не пульсуючий біль. Я лежу на підіумі.


- Краще? - Запитала Шарон. Ви знепритомніли.


Вона допомагає мені сісти. Я болісно формулюю:


- Боже! але що сталося?


- Я облила твою рану спиртом, і ти знепритомнів.


Мені вдалося вичавити з архіву стару втомлену посмішку. Голова все ще паморочиться, але стає краще.


– Ви могли б попередити!


- Але я попереджала, що це вжалить, - заперечила Шарон збентежено.


- Ти говориш ! Якщо це те, що ви називаєте уколом… Я думав, мені ампутували ногу.


Потім, дивлячись на його розтрощене обличчя, я не міг не розсміятися.


– Ви втратили багато крові, – продовжує вона. Я думаю, що потрібний лікар.


Вона наклала на мою рану марлеві тампони з пов'язкою, і на бездоганній тканині вже з'явилася велика червона пляма. Я насилу встаю, спираючись на здорову ногу. Шерон допомагає мені, простягаючи руку.


- Як довго я пробув у відключенні?


- Я не знаю точно. Щонайменше п'ять хвилин. Може більше.


Протягом тривалого часу я тримаю одну руку за плече Шерон, а іншу за кермо, щоби не впасти. Зрештою, пішохідний міст, який вагається навколо мене, вирішує стабілізуватися.


Я повертаюсь до вікна зображення, щоб переглянути чорнильний обрій. Нічого не видно, це не обнадіює. У цій темряві корабель, що пливе з вимкненим світлом, може залишатися повністю невидимим, доки виявиться поряд.


Раптом я відчуваю запах гару, Шарон теж його відчула. Вона морщить ніс:


- Вогонь!


Від дверей усередину просочується невеликий струмок диму, а навколо нижньої петлі повільно рухається вишнево-червона точка.


Мені потрібно півсекунди, щоб зрозуміти: вони хочуть відчинити двері


та вирізають петлі. Враховуючи швидкість, з якою вони просуваються, їм потрібно лише кілька хвилин, щоб її зламати.


Скоро вони вирвуться на подіум, і все буде скінчено. Тому що я не зможу змусити себе холоднокровно розправлятися з людьми, які, беручи нас за диверсантів чи піратів, лише захищають свій корабель.


- Знайди мені брухт або якийсь металевий пруток, - кажу я Шерон. Щось заклинило колесо.


Вона кидається до шаф, а я крутив колесо ліворуч до упору. Якщо мені вдасться змусити її застрягти в цьому положенні, Akai Maru продовжуватиме виконувати широкі завитки, які обов'язково привернуть увагу Whiteshark.


Нижній шарнір із різким хрускотом піддається. На той час, коли Шерон повертається з вогненною сокирою, червона точка вже блукає по верхній.


Я гарячково вивчаю постамент керма у пошуках найбільш уразливого місця.


- Відійди, - сказав я Шерон.


Опускаю стопорний важіль і щосили ударяю по ньому сокирою. При першому ударі мало не скручується навпіл. Неможливо маневрувати. Я додаю другим ударом сокири. На цей раз кінчик ручки літає по кімнаті, начисто відрубаний. При цьому тріскається друга петля дверей.


Я виймаю пістолет з кишені і кладу його на підлогу, показуючи Шерон зробити те саме. Узі на картковому столі не заважає.


Відступаємо до еркера. Двері впали всередині з величезним металевим гуркотом, і півдюжини матросів вийшли на трап.


Вони стрілятимуть у нас, як у кроликів. Входить капітан з яскравими очима, розпатланим волоссям і розстебнутою курткою. Потріскуючим голосом він вимагає тиші.


Чоловіки миттєво завмирають. У кімнаті запанувала мертва тиша.


Капітан іде до нас і без попередження б'є мене кулаком у щелепу. Відкинувшись назад, я ударяюся головою об металеву раму еркера, потім хитаюся і падаю на коліна. Шерон нахиляється до мене, але чоловічок відштовхує його ударом на розмах, чому він вальсує в середину кімнати.


Я починаю вставати, коли він вистачає мене за комір і люто штовхає по пораненій нозі.


Мені раптом здається, що атмосфера в кімнаті загострюється. Звуки змішуються, все збиває з пантелику і загрожує. Я скрізь бачу зірки. Ще один удар по нозі, а потім все зупиняється, окрім ударів серця у грудях.


Я збираю всю свою силу волі, щоб не потонути, і поступово декор знову проявляється з більшою ясністю.


Капітан досі тримає мене за гору мого костюма. Він притискає мої плечі до еркера, потім, як у ефект збільшення, його обличчя наближається до мого і зупиняється за кілька сантиметрів від мого носа.


- Я вб'ю тебе ! І цю дівчину також! – кричить він. Але спершу поговоримо. Мені потрібні відповіді! В тому числі ?


Він п'яний люттю. Шалено, звичайно. Лікар попередив, що він не хворий, але, на мій погляд, це нижче за істину...


Маленький чоловічок трясе мене, як сливове дерево, б'є головою об скло. Мене охопила чорна лють. Нехай засмучується, гаразд. Ми можемо це зрозуміти. Але ми не повинні давити. Якщо я дозволю йому, він нарешті вб'є мене.


Я опускаю кулаки до його живота, а потім різким рухом нагору відпускаю мій одяг. На зворотному шляху обидва мої лікті опускаються до середини його грудей, і він падає на спину. Ніхто не мав часу здригнутися. Через секунду я вже на ньому, ліва рука за його шиєю, права долоня під його підборіддям. Я відриваю його від землі, потім дозволяю йому впасти назад, закидаючи голову, поки він не може ледве дихати.


- Якщо хтось підійме палець, я зламаю йому шию!


Капітан намагається звільнитися. Я натягаю ще трохи руки на голову.


- Кинь зброю!


Обличчя капітана стає кольором баклажану.


- Слухай, бо я дорого не дам за шкуру твого капітана!


- Роби, як він каже, волає голос.


Це лікар йде через кімнату з аптечкою в руках.


- Робіть, як він каже, дурні! він повторює. Ви бачите, він не жартує.


Один за одним моряки складають зброю на місток.


Куди поділася Шарон? Я зрештою помічаю її, притулившись до неї


. На її щоці утворилася пурпурна шишка, обрамлена бронзовим кільцем. З куточка його рота сочиться невелика цівка крові.


- Іди, принеси зброю на стіл, - сказав я.


Вона біжить до карткового столу, бере Узі і піднімає запобіжник. Це дає мені змогу відпустити голову капітана. Я починав утомлюватися.


Лікар поспішно опускається навколішки поряд з офіцером, який повільно приходить до тями. Він допомагає йому сісти, а потім, за хвилину, підвестися. Як тільки він відновлює дихання та рівновагу, капітан уважно дивиться на мене і робить крок у мій бік. Але втручається лікар.


"Я просто не міг дозволити йому забити мене до смерті", - сказав я все ще невпевненим голосом.


- Скажіть, ви не збираєтесь його звинувачувати! прямо випалив лікар. Ви намагаєтесь затопити цей корабель! Ти той, хто хоче нас вбити!


– Ні, це не ми. Двоє з вашої команди – радянські агенти. Це вони вивели з ладу бортове радіо, висадивши в повітря станцію.


– Я вам не вірю… – починає лікар.


Але втручається капітан:


- Ті, кого я найняв у Аль-Кувейті?


- Точно. Один із них називається Кванрум.


- І ще один Ахмід аль-Фейс'єль, - додає Шарон.


"Ви знаєте, що він зник", - сказав капітан, звертаючись до неї.


Шерон киває:


- Я вбила його.


- Куанрум відправив повідомлення радянському кораблю, що стоїть поблизу. На цей час він, мабуть, залишив Акай Мару. Трюми забиті пластиковими бомбами.


- Він зник, - заперечив один із офіцерів. Або стрибнув у море.


Усі погляди прикуті до нього.


- Човни на місці? – твердо питає капітан.


- Так, мій капітане. Якщо Куанрум залишив берег без човна, він, мабуть, потонув.


Капітан дивиться на мене.


- Який інтерес має цей танкер в очах Рад?


Кванрум, безумовно, фанатик, але не настільки божевільний, щоб стрибати в море, просто одягнувши рятувальний жилет. Значить, він все ще на борту і, мабуть, збирається висадити в повітря одну з бомб.


- Так! - Капітан нетерплячий. Чим наш вантаж сирої нафти цікавить Радянський уряд?


- Нік! - вигукнула Шарон. Ти не підеш…


Вона робить загрозливий жест стволом свого пістолета. Чоловіки відсахуються. Спокійно наказую їй покласти зброю.


Вона здивовано дивиться на мене.


- Після того, що вони з нами щойно зробили?


– Слухати. Якщо Куанрум все ще на борту, він, ймовірно, знаходиться на дні, намагаючись знайти спосіб підірвати бомбу, не вибухнувши разом із нею. До того ж, росіяни найближчим часом обов'язково підуть в атаку. Ми не маємо часу відкладати справи на потім. Тож залиште цей пістолет!


Пот мокрий від голови до п'ят. У мене вузлики у животі, і удари від травми вдарили мене по всьому лівому боці до плеча.


На подіумі настає мертва тиша. Повільно, неохоче, Шарон повертається і кладе Узі на картковий стіл. Потім вона повертається до нас.


І знову капітан підходить до мене з загрозливим виглядом. Лікар зупиняє його.


- Зі зброєю чи без неї не рекомендую торкатися до мене. Цього разу я тебе вбиваю. Вас попередили, капітане!


Жоден з матросів не спробував забрати свою зброю, але я знаю, що за найменшого знака капітана вони розірвуть нас на шматки.


- Я розумію, що час минає, - сказав лікар.


- Ти правий. Я скажу вам щиру правду. Сподіваюся, всі мені повірять.


– Ми вас слухаємо.


- Дуже хороший. Групі ліванських терористів, які назвали себе «Червоним кулаком листопада», вдалося вкрасти бочку зі Стронцієм-90. Це надзвичайно небезпечний радіоактивний матеріал.


- Знаю, - перебиває лікар.


- Де вони взяли? - питає капітан недовірливо скрипучим голосом.


Шерон у кутку кімнати скам'яніла і біла як полотно. Я продовжую:


- Це не має значення. Важливо те, що я маю докази того, що терористи захопили матеріали. І це за допомогою Рад.


- І до чого тут усе це? - все ще скептично запитує капітан.


Я коротко пояснюю їм, але, не упускаючи жодних деталей, мої


докази та висновки, які я зробив із них.


- У цьому немає сенсу, - дивується лікар. Якщо поради заразили нашу партію нафти, чому вони прийдуть і нападуть на нас зараз?


- Маю сказати, я знаю про це не більше, ніж ви. Я навіть не знаю, з якою метою заразили цю нафту. Однак я впевнений, що вони ніколи не мали наміру потопити «Акаї Мару», побоюючись розливу радіоактивної нафти.


"Це означає, що вони хочуть, щоб забруднена нафта надходила на нафтопереробні заводи Бейкерсфілда", - сказав капітан. Ви намагаєтеся змусити нас повірити у це?


Чорт! Але він має рацію! Його підступне маленьке питання просто прояснило все в моїй голові. Здивування має читатись на моєму обличчі.


- Ви щойно зрозуміли їхній план, - зауважує лікар.


- Думаю, так, - киваю я.


- Отже, Нік? - тривожно й нетерпляче питає Шерон. Що вони хочуть робити?


- Нафта радіоактивна. Але його недостатньо, щоб убити будь-кого, хто підійде до неї. Принаймні, не одразу.


- Зрозуміло, - глухо продовжує лікар. Лейкемія та ще дюжина інших злоякісних захворювань.


- Це воно. Нафта вивантажуватиметься на Бейкерсфілді. Коли він залишає нафтопереробний завод, він по суті перетворюється на пальне. Бензин спалюватиметься машинами на всьому нашому західному узбережжі.


– Вихлопні гази теж будуть трохи радіоактивними, – продовжує лікар. Потрібно багато часу, можливо, років двадцять, щоб побачити результат: різке збільшення смертності від раку. Не кажучи вже про вади розвитку новонароджених. Буде вже пізно. Ніхто більше не зможе зупинити зло.


Капітан втручається. - Якщо Поради хочуть, щоб ця нафта була доставлена до Бейкерсфілда, чому вони заклали бомби в трюмах і навіщо їм нападати на цей корабель?


"Ймовірно, вибухівка - це просто поступка терористам, які скинули стронцій-90 у бункери", - сказав я.


Я раптом зрозумів. У моїй голові складаються фрагменти плану Макіавеллі.


- Що б сталося? - вигукує Шерон.


- Це не все. Стронцій-90 потрібно було спочатку занурити в бункери. Успішна операція. Потім Файзел і Куанрам мали замінувати корабель так, щоб він затонув відразу після вибуху. І там їм це вдалося...


- Але детонатор Кванрума був підробкою, Нік.


- Стеж за мною добре. Якби ми не втрутилися, «Акаї Мару» мирно прийшов до Бейкерсфілда, спустошив свої бункери і знову рушив у дорогу. По дорозі назад російські планували підірвати бомби. Танкер поринув на дно. Більше жодних слідів.


- А як щодо чорної скриньки Куанрума? Шерон наполягає.


– Йому наказали натиснути кнопку, якщо щось пішло не так. Росіяни були б попереджені, штурмували корабель і доставили нафту. По дорозі назад сценарій трохи змінили: від нього відмовилися, перш ніж затопити. Звертаючись до капітана, додаю:


- Що відбувається у Бейкерсфілді? Ви знаєте когось особисто?


Він похитав головою. Очевидно, він ще не переконаний.


– Немає митного контролю. Нафта відкачується на морській станції.


– І ось так.


Капітан суне кулаки в кишені і знову завзято хитає головою.


- І ти думаєш, я проковтну це?


Я знаю, що він має в кишені пістолет. Узі стоїть на столі позаду Шарон, а пістолет, який я покинув, усе ще лежить на землі за два метри ліворуч від мене. Нічого робити…


Навіть якщо росіяни не нападуть на нас і ізраїльтяни не запустять свого власного детонатора, Quanrum все одно підірве одну з бомб. Жодна із цих трьох формул мені не подобається. Whiteshark – наша єдина надія, але вона ще не з'явилася.


«Витягніть пістолет із кишені, капітане», - сказав я. Покажи нам, що ти за чоловік. Коли росіяни стануть на борт, вам буде достатньо часу, щоб передумати.


У його погляді промайнула ненависть, він повільно дістає пістолет Police Special 38 і цілиться в мене.


Лікар втручається:


- Я знаю, що збирається сказати капітан, і поділяю його думку.


Звертаюся до нього з легкою посмішкою:


- Ви думаєте, що ми хочемо викрасти цей корабель та його вантаж?


- Так. Є такі за доволі комфортну суму.


– Нам ще потрібно мати можливість його продати. Але, якщо вам сподобалося моє невелике оповідання про стронцію-90, то зачекайте, поки я не розповім вам про свої плани захопити Акай Мару на десятиметровому рибальському човні.


- Капітане! - заревів чоловік.


Усі звертаються до нього. Його очі розширилися від жаху, він показує тремтячим пальцем у бік ілюмінатора.


Півдюжини штурмових гелікоптерів нерухомо ширяють у повітрі над головною палубою. На оливковому фюзеляжі намальовано величезну червону зірку.


РОЗДІЛ XIII.


- Так? Як ви вважаєте, це мої люди?


Стоячи біля вікна, він спостерігає, як радянські солдати штурмують його такер. Скам'янілі моряки чекають, не знаючи, що їм робити. Видаю накази:


- Розбийте всі вікна!


- Але ж ми не можемо з ними боротися! - Заперечує лікар. Це було б самогубством!


«Послухайте мене, лікарю, - сказав я, повертаючись до нього. Росіяни тут, щоб захопити корабель. Вони уб'ють вас одного за одним! Пам'ятайте, їхня місія – доставити нафту до Бейкерсфілда. Якщо танкер несправний, вони цього не зможуть зробити.


Шерон вистачає автомат на столі і підходить до нас. Я кричу:


- Опусти вікна і відкривай вогонь!


Капітан усе ще завмер перед вікном. Його автомат звисає зі стегна з кінця нерухомої руки.


- Знищте все, що можете тут! Чим більше втрат, тим менше шансів на успіх!


- А ти чим займаєшся ? питає лікар.


- Постараємося дістатися машинного відділення. Якщо ми зможемо їх саботувати, вони ніколи не досягнуть Бейкерсфілда.


- Ні! – раптом кричить капітан.


Ми обертаємось. Його пістолет націлений на нас із Шерон.


– Ви не знищите цей корабель! він заревів. Я не дозволю тобі цього зробити!


«Це радянські ударні війська, які щойно висадилися на містку, капітан», - говорю я з терпінням, яке мене вражає. Ці люди тут, щоб убити вас та всю вашу команду!


- Я тобі не дозволю! він починає знову гавкаючим голосом.


Куля з порожнистою головкою свистить через кімнату і врізається в груди. Вирок капітана закінчується стогін, і він відсахується від удару, все ще намагаючись підняти пістолет. Але, зрештою, він згортається калачиком і беззвучно падає.


Сакаї переступила поріг, її лоб і плече були забинтовані. Миттєво наставляю на нього пістолет. Він піднімає руку, щоб зупинити мій жест.


«Я прийшов допомогти вам», - сказав він чудовою англійською.


Сам його акцент свідчить про певну культуру.


– Ти знаєш, що відбувається? – здивувався я.


– Про це на борту всі знають. Мікрофон залишився увімкненим, і ми вас почули.


"Візьми командування, медик", - сказав я. Зламайте якнайбільше речей.


Сакаї виходить на місток і стає навколішки поруч зі своїм капітаном.


- Бідолашний псих, тихо кидає він.


Лікар, здається, наляканий і глибоко зворушений убивством капітана, але він вселяє в мене впевненість. Він зробить усе, що може.


За мить на палубі з'являється Сакаї. Ми з Шерон, йдучи за ним по п'ятах, мчимося вгору сходами. З головної палуби до нас долинають відлуння бою.


«Я поставив дюжину чоловіків перед кожною брамою», - сказав він нам.


Капот трапу машинного відділення знаходиться на кормовій палубі, і щоб дістатися до нього, потрібно пройти головним проходом. Якщо люди Сакаї не зможуть чинити опір досить довго – у чому я сумніваюся – ми не зможемо отримати до нього доступ. Не зупиняючись, кричу:


- А звідси є інший спосіб спуститися до машинного відділення?


- Так, - відповідає Сакаї. Труба доступу, що веде до кормової рубки, та насосні лінії, що ведуть до носової палуби.


Не можна пройти з носової частини: там уже приземлилися радянські солдати. Отже, залишається капот кормової палуби чи рубки, якщо ми зможемо до них дістатися.


Приходимо на другий поверх надбудови. Звуки бою набагато жорстокіші. Шерон і Сакаї залишаються позаду, а я йду до кута під'їзду


. Проходячи повз рог, я бачу, як на палубу падає матрос, зрешічений кулями. За дві секунди біля підніжжя сходів з'явився радянський десантник. Дві кулі з мого пістолета – і він падає. Але через контрольно-пропускний пункт уже перейшли росіяни. Взявши «узі» з повним магазином, я повертаюся до сходової клітки. Прямо до нас йдуть двоє російських солдатів.


Поливаю їх вогнем із "Узі". Вони відкочуються назад і падають мертво на палубу разом зі своїм товаришем та матросом.


Я швидко повертаюся:


- Неможливо пройти основним коридором.


"Я не бачу іншого шляху", - задумливо коментує Сакаї.


Раптом він морщить лоб і продовжує:


- Стривай. Можлива можливість.


Димова шашка, кинута знизу, зі звуком казанка впала на майданчик. Відразу огортає густий задушливий туман.


- Сюди! - кричить Сакаї, на повній швидкості спускаючись коридором нагорі.


Після приблизно тридцяти метрів забігу він досяг кінця коридору. Він відчиняє двері. Прямуємо за ним у велику кімнату. Я закриваюся за собою та блокую всі важелі закривання.


Ряди ящиків зі свіжими фруктами та овочами або банок передують значній черзі холодильників та морозильників.


- Це один із звичайних відведень вентиляції, - каже нам Сакаї.


Він встає рачки біля того, що мені здається появою повітроводу з нижнього рівня. Підходимо до нього, коли він відкриває великий оглядовий люк збоку труби.


Унизу великий електродвигун. Сакаї просовує голову в отвір, щось вивчає і з'являється знову.


- Це веде на камбуз, прямо над піччю, - пояснює він. Фільтр капота розташований приблизно за шістдесят сантиметрів нижче двигуна.


Він дозволяє мені дивитися по черзі. Я залишаюся скептично налаштованим:


– Це буде непросто. Нам знадобляться інструменти, щоби розібрати вентилятор.


Японець з усмішкою обережно відводить мене вбік і занурює руки у трубу. Він якийсь час колупає і зрештою знаходить хороше зчеплення з двигуном.


Я розумію, що хоче робити. Але я в це не вірю. На перший погляд, двигун важить сто кілограм. Навіть важкоатлет не зможе витягнути його із кріплень.


Я збираюся сказати йому, але раптово його обличчя стає багряним. М'язи його рук і тулуба розширюються, сорочка скрипить на плечах і в середині спини. Зі скрипом понівеченого металу мотор вискакує з корпусу, Сакаї котить його поруч із собою і падає на спину, щоб перевести дух.


Шерон шепоче, зачарована. - Неймовірно!


За інших обставин я майже заздрив би цьому японцю. У будь-якому випадку, я твердо клянуся собі, що, хоч би що трапилося, я ніколи не зіткнуся з цією силою природи в єдиноборстві.


- Ти гаразд, Сакаї?


Він дивиться на мене, посміхається і болісно вимовляє:


– Все буде добре… Все гаразд. Просто питання використання важелів.


Раптом у двері комори обрушилися удари неймовірної жорстокості, стрясаючи всю перегородку.


- Що це таке ? кричить Шерон.


- Не знаю, але якщо вони так і продовжать, то будуть тут менше, ніж за дві хвилини.


Знову лунають удари. На цей раз я зрозумів: відбійний молоток. Боже! Щодо інструментів, то росіяни нічого не залишили на волю випадку.


Лопаті вентилятора висять у повітроводі, як і раніше утримуються на місці кількома металевими стрічками з гвинтовою головкою. Я сідаю на край отвору і штовхаю все вниз. Потім я прослизаю всередину.


Пізніше я приземляюся на велику плиту з десятьма конфорками. Достатньо побіжного погляду, щоб побачити, що на камбузі нікого немає.


«Поспішай», - крикнув я в капот, почувши, як черговий тріск відбійного молотка вдарив по дверях.


Незабаром з'являються ноги Шерон, а за ними й інше, і я радо допомагаю їй сісти на плиту, а потім ступити на підлогу. Коли Сакаї виходить із труби, нові удари відбійного молотка луною розносяться над нашими головами, як черга з великокаліберного кулемета.


- Вони прибувають! - оголошує японець, опускаючись на ґрати печі.


Шерон вже біля задніх дверей.


Вона обережно відкриває її та дивиться.


- Це добре ! сказала вона, прослизнувши в отвір.


Прямуємо за нею в довгу кімнату. На стінах полиці, завантажені з одного боку каструлями та сковорідками, а з іншого – продуктами. Наприкінці є двері.


- Він виходить прямо на задню палубу, - сказав Сакаї. Тут проходять кухарі, щоби викинути сміття в море.


У двері є невелике віконце. Шерон дивиться.


- Нікрго, - оголошує вона, піднімаючи клямку.


Судячи зі стрілянини, попереду йде бій. Довго це не триватиме. Моряки шалено захищаються, але радянським спецназівцям їм довго не протистояти.


Хмарний шар починає розсіюватися, і маленькі шматочки неба, посипані зірками, з'являються над все ще дуже бурхливим океаном. Десь у самому серці цієї чорної хвилі пливуть кораблі: ізраїльський крейсер та "Whiteshark". Один із них може знищити нас, а інший урятувати. За кормою «Акаї Мару», наскільки вистачає око, тягнеться довгий фільйотерний слід.


Сакаї прослизає під капот і піднімає товсту металеву пластину. Шерон входить першою. Я за нею. Через секунду я чую клацання замку позаду японця, і знову він чорний як смоль.


Гуркіт двигунів посилюється, коли ми спускаємося сходами. Через десять метрів я відчуваю, як щось біжить моїм рукавом. Кров, я певен. Я підводжу голову.


- Сакаї! Все добре ?


Він бурмоче невиразна відповідь японською. Я не розумію.


- Щось не так, Нік? - Запитує Шарон.


- Я думаю так. Це Сакаї. Він поранений.


Я вмикаю ліхтарик, спрямовую його вгору.


За три метри від моєї голови японець зупиняється, чіпляючись за прути в дивному становищі. Кров струмує з його плеча. Зусилля, яке він вклав у двигун вентилятора, мабуть, знову відкрило його рану. Я знову його гукаю:


- Сакаї!


Він не рухається. Це мене турбує :


- Шерон, я подивлюся.


- Ні! Продовжуйте! - раптом кричить японець гучним голосом, схожим на голос п'яного. Ми не повинні дозволити їм забрати корабель.


Я потрапив на нього і бачу, як він починає відпускатися. Я тримаю його однією рукою, тримаючись щосили іншою.


- Стривай, Сакаї! Трохи більше. Якщо ви допоможете, я проведу вас вниз.


І знову він заїкає щось, чого я не розумію. Кров тече з його рани – і я можу бачити лише одне пояснення: щось розірвало груди раніше цим надлюдським зусиллям.


Я відпустив його на мить, щоб спробувати покласти руки по обидва боки його тіла, щоб утримати його у разі падіння. Його нога зісковзує. Я кричу :


- Обережно, Шерон!


Ліхтар вислизає і падає за Сакаї. Шерон видає пронизливий крик, потім я чую, як тіло японця б'ється об сходи і падає назад між стінками шланга. Запанувала велика тиша, що порушується лише гуркотом машин.


"Ще півсекунди", - сказав я собі, стиснувши зуби. Півсекунди і я був поруч, щоб не дати йому впасти. "


- Нік! - дзвонить Шерон.


- Так! Все нормально ?


- Ні, це вже занадто, Нік! Я… я більше не можу.


О, ні, тільки не вона! Я швидко спускаюся з поперечини, що розділяє нас, і кладу вільну руку йому на плечі.


- Нік, - простогнала вона.


Вона може вимкнутись. Вона теж не повинна впасти. Вона вже розплакалася. Я міцно тримаю, і я дозволив їй, притулившись до мого тіла, плакати. Мені здається, що ми обома століттями жили в холоді, вологості та болю. Тупий, тривалий біль б'є мене по потилиці. Кров тече з мого коліна, і вся моя ліва сторона оніміла. Я загальмований, змучений, голодний і стривожений. Що робить "Whiteshark"? Якщо Фармінгтон помітив шалені маневри Акай Мару, його люди вже повинні бути тут! Висновок: або не бачив, або зрозумів. Або його вже немає.


Я, який зазвичай так пишається тим, що працює поодинці, повинен чекати на невідкладну допомогу. Я, який завжди пишався своєю солідною підготовкою, перебуваю наприкінці можливостей.


Шерон поступово заспокоюється. Його бурмотіння переривається тихими риданнями.


- Вибачте, Нік. Я знаю, що не повинна боятися, але мені страшно.


- Мені теж.


Я ніжно цілую його, потім ми довго тиснемося в темряві. Зовні час від часу все ще лунають постріли. Але останні острови опору незабаром впадуть проти радянських десантників. Ми знаємо це і відчуваємо себе самотніми, наодинці із собою. Тільки треба триматися, щоб вивести з ладу двигуни, щоб зловмисники не змогли виконати свою злочинну місію. Я нахиляюся до Шерон:


– Ти готова йти?


- Так.


Я послаблюю хватку, і ми знову починаємо спуск. На сім чи вісім метрів нижче сходи закінчуються величезним майданчиком. Моя нога попадає в інертну масу. Це тіло Сакаї.


За мить з'являється Шерон.


- У тебе є ліхтарик?


- Так, - відповідає вона.


Вона дістає з костюма ліхтарик та запалює його.


Сакай застогнав, намагаючись сісти. Неймовірно, він ще живий! Я сиджу поруч із ним.


Уся його біла форма залита кров'ю. Він булькає у глибині його горла. Великі червоні бульбашки з'являються і лопаються між її губами.


- Ні, говорю я йому. Не говори.


«Трап…» - бурмоче він хрипким і вологим голосом. Доріжка машинного відділення… внизу…


Цій нещасній людині більше нічого робити. Навіть затягнувши його в лікарняне крило – якщо лікар ще живий – ми його не врятуємо. Його тіло повністю уражене зсередини. Але його опір, його рішучість вижити ще трохи разючі.


- Спусти мене, - продовжує він із все більш очевидними труднощами. Я все ще можу… допомогти тобі…


Він стискає мою руку. В його очах спалахнув яскравий спалах.


- Ми не можемо зрушити тебе з місця, Сакаї.


Шерон дивиться на нас галюцинованим поглядом, з виразом невимовного жаху на її обличчі.


- Я не хочу вмирати у цій норі. Не залишайте мене! - слабко благає Сакаї. Я все ще можу допомогти.


Мене охоплює той самий гнів, що й на подіумі. Мене охоплює шалене бажання вдарити, розірвати, розірвати. Готовий кинутися в машинне відділення, знищуючи все на своєму шляху. Ім'я гуде в моїй голові, нав'язливо: Кобелєв. Людина, відповідальна за цю бійню. Якщо, на щастя, я переживу це, присягаюся, я особисто повідомлю його про Ніка Картера.


– Ми вас відвеземо.


Сакай із болючим зусиллям усміхається.


Я беру смолоскип Шарон, і ми проводимо розвідку у вузькому проході з низькою стелею. Наприкінці є люк, а під ним, трохи більш як за три метри, машинне відділення. Зліва від нас піднімаються сходи, а праворуч двері, розташовані приблизно за десять метрів, ведуть у машинне відділення.


Біля підніжжя сходів лежали мертві півдюжини японських моряків і два радянські солдати.


Закінчую піднімати люк.


- Залишайся тут, - говорю я. Я піду подивлюся Сакаї.


Я швидко повертаюся на платформу. Японець зараз лежить на боці у калюжі крові.


Вставши на коліна поруч із ним, я пальпую його, перевіряючи його пульс кінчиками пальців. Я нічого не відчуваю: серце Сакаї перестало битися.


У мене знову здіймається гнів, захльостуючи мене, як приливна хвиля. Потрібно багато часу та багато зусиль, щоб відновити хоч якусь подобу спокою.


Серце все ще переповнюється безпорадною люттю, я кладу японця на спину, заплющую його очі і йду до Шарона.


- Так? вона сказала.


- Він мертвий.


Вона повертається і дивиться у прохід.


"Бої припинилися", - сказала вона.


Затамувавши подих, ми напружуємо вуха, намагаючись визначити будь-який шум, окрім шуму двигунів. Нічого такого. Росіяни захопили корабель, а це означає, що тепер весь екіпаж мертвий.


Я вимикаю ліхтарик, кладу його в кишеню, відкриваю запобіжник пістолета-кулемета і занурююсь у отвір люка. Секундою пізніше до мене приєдналася Шарон із пістолетом у руці. Мовчки, як, біжимо до дверей.


Я відкриваю її на кілька дюймів та спостерігаю за цим місцем.


Троє росіян схиляються над циферблатами та світловими індикаторами, а інший говорить у рацію. Усі четверо стоять до нас спиною. Вони озброєні автоматами Калашнікова.


Я закриваюся і сідаю.


- Їх там четверо. З цього моменту не можна бути повністю впевненим, що ми вб'ємо їх усіх відразу.


Якщо хтось спуститься сходами, ми потрапимо під перехресний вогонь. Кожна секунда, проведена біля цих дверей, – додатковий ризик. Потім встаю і шепочу:


– Дай мені свій автомат.


Шерон передає його мені. Натомість я віддаю їй Узі та запасний магазин.


Вона питає. - Чим ти плануєш зайнятися?


- Почекай п'ять хвилин. Я піду твою дорогу і пройду через тунель карданного валу. При першому ж пострілі вони всі втечуть у пастку. Ви штовхнете двері та розстріляєте їх ззаду.


Вона вагається, потім ухвалює рішення і цілує мене в щоку!


- Будь обережний.


- Ти теж, Шерон.


Четверо чоловіків, як і раніше, стоять до нас спиною. Не роздумуючи, я виходжу на подіум і поспішаю до входу в невеликий прохід, що проходить унизу. Незабаром я знову опиняюся під ногами Шарон і спускаюся сходами до вартового.


У тунелі з валом нічого не рухалося. Я знімаю планку, яку Шерон поставила, щоб заблокувати панель. Тепер мені потрібний не ліхтарик, а зброя, яку я міцно тримаю в руці. Я роблю глибокий вдих і потім, трохи прочинивши панель, смикаю її назад.


Ближнім до мене виявився росіянин, який тримав рацію.


Моя куля застрягла в його серці ще до того, як він натиснув на курок. Майже відразу над моєю головою потріскують постріли Шерон.


Менш як за десять секунд четверо росіян було вбито, не встигнувши дотягнутися до зброї.


Я виходжу з тунелю, коли Шерон виходить із подіуму. Діяти треба дуже швидко. Ті, хто вище, не змусять довго чекати, щоб подивитися, що сталося.


Я підходжу до панелі керування та перевіряю циферблати. Ми не можемо просто заглушити двигуни. У відкритому морі має бути завдано значної та непоправної шкоди.


Шерон майже на моєму рівні, коли на подіумі нагорі стріляє автоматична зброя. Я чую крик, а потім стукіт підошв по доріжці. Біля дюжини чоловіків кидаються до вхідних дверей.


Занадто пізно… Ми програли. За лічені секунди.


РОЗДІЛ XIV.


Стрибнувши, Шерон сіла за генератором. Я сів за панель керування. Вже зараз у отворі обрамлено кілька фігур у темних вбраннях. Через секунду чоловік у чорному комбінезоні штовхає двері і вбігає до кімнати.


Він кричить дуже поганою російською. - Киньте зброю! Всі твої товариші мертві чи в полоні.


Все ще сховавшись за панеллю, я кричу:


- "Біла акула"?


Настає момент тиші, що парить, потім з верхньої частини подіуму лунає голос:


- Ви Нік Картер?


Це може бути пастка, але все одно втрачати нічого:


- Так.


Жодної пастки. Арнольд Джейкобс, механік з обладнання на борту «Уайтшарк», виходить уперед, його обличчя сяє широкою посмішкою.


"Ми обов'язково повинні були знайти тебе", - сказав він, побачивши, як моя голова здалася за рядами циферблатів.


- Боже правий, Джейкобс! Не думаю, що колись був такий щасливий зустріти янкі!


Джейкобс віддає ряд наказів своїм людям, за якими майже відразу слідує друга група.


Шерон, у свою чергу, виходить зі свого укриття. Джейкобс зупиняється. Його погляд переводить погляд на неї та мене. Здається, він думає на мить, а потім питає:


- Ізраїльтянка?


- Молодець, - кажу. Девід Хок із вами?


- Так, - каже мені Джейкобс. Він там нагорі.


Тим часом його люди розбігаються по кімнаті і починають маніпулювати ручками керування та важелями.


- А як щодо екіпажу Акай Мару?


Він відповідає із фаталістичною мімікою.


- Убито до останнього. Ми мали прибути раніше, але в нас була проблема з радянським кораблем.


Шерон дивиться на нього.


- А що з нашим крейсером?


Я бачу, що Джейкобс передумав.


- Добре ?


- Затонув. - Ми не мали часу втрутитися, - тупо каже він.


- О ні... Шерон простогнала. Саймон... о ні!


- Хто?


"Саймон, мій брат", - сказала вона, кинувши на мене стривожений погляд. Він був навідником на борту.


- Чи є ті, що вижили?


- Ні, - відказує він. Поради швидко випустили дві ракети. Ізраїльський катер одразу затонув. Ми нічого не знайшли.


- Тут кричить Шерон. Її ноги підкошуються. Ми обидва кидаємося вперед, але вона непритомніє, втрачаючи свідомість на металевій підлозі машинного відділення.


Я ніжно обіймаю її. Її очі мерехтять, вона кілька разів вимовляє ім'я брата, потім знову знепритомніє.


Джейкобс бере рацію.


- Це Джейкобс. Дзвоню з машинного відділення. Негайно відправте двох медиків та ноші.


"Вона тільки знепритомніла", - сказав я.


- Я знаю. Я, як і раніше, волію, щоб її відвели в лазарет. Крім того, якщо у мене є для вас порада, ви можете наслідувати його, враховуючи ваш стан.


- Ефективно. Але спочатку зателефонуй до Хоука. Скажи йому, що я хочу поговорити з ним якнайшвидше. Це терміново.


Джейкобс рапортує: - Добре, сер!


- Щось інше…


У мене швидкоплинне запаморочення, і я глибоко дихаю.


- Так сер? - стурбовано запитує Джейкобс.


- Десь має бути список екіпажу. Проведіть точний перепис.


- Ти кого шукаєш?


- Так. Людина на ім'я Куанрум. Він не японець. Він один із терористів. Якщо ви не можете знайти його тіло, можливо він залишив корабель. Але хто знає, якщо він ще не десь у трюмах...


- Я негайно наказую, сер.


Я продовжую :


- Танкер заміновано. Пластикові бомби... п'єзо-капсюлі... Обережно! Вони знаходяться вздовж трюмів на рівні вартового. Якщо Куанрум все ще там, він може спробувати підірвати один ... щоб потопити корабель і викликати розлив нафти.


- Не хвилюйтеся, містере Картер, ми його знайдемо. Я про бомби попереджу одразу.


*


* *


У лазареті лікар сказав мені, що куля залишилася застрягла в моєму стегні і що її не можна було витягти до мого переведення на авіаносець «Рейнджер», який зараз іде у бік місця зустрічі.


Вони змінюють мені пов'язку, потім дають знеболювальне та чистий костюм. Я прибираюсь і готуюся до зустрічі з Хоуком у капітанській каюті.


Лікар дав Шерон легеню заспокійливу, і вона міцно спить на брезентовому ліжку. Вона навіть не рухається, коли я нахиляюся до неї поцілувати.


Вона повернеться до Тель-Авіва, щоб доповісти своєму начальству. Я знаю, що ми, мабуть, ніколи більше не побачимось. Але перед цим я хочу з ним поговорити. Сказати їй, що без неї ми ніколи не змогли б обійтися. Що вона врятувала мені життя?


Три великі стопки полотняних сумок розкидані коридором біля лікарняного крила. Трохи далі лежать помічені тіла членів екіпажу «Акаї Мару», за ними слідує набагато більша лінія: трупи радянських солдатів і, нарешті, кілька людей "Уайтшарк", які загинули під час атаки.


Проходячи через цей імпровізований морг, я згадую Кобелєва, його кодове ім'я - Черевомовник.


Його демонічний план дорого обійшовся багатьма людським життям. І нічого не вийшло. Раптом прояснюється ще незрозумілий момент. Я зрозумів, чому він вирішив украсти стронцій-90 в ізраїльтян. Безперечно, цей Кобелєв був навіть розумнішим, ніж я міг уявити, незважаючи на одкровення Хоука. Він думав про те, щоб прикрити спину у разі невдачі. Для нас неможливо оприлюднити це питання, не поставивши Ізраїль у критичну ситуацію щодо його ворогів.


І це лише початок. Він продовжуватиме будувати однаково макіавелістичні операції, доки його кар'єра не буде остаточно завершена.


Коли я відчиняю двері капітанської каюти, Хоук, Фармінгтон та два офіцери Whiteshark схиляються над картою. Чотири чоловіки дивляться на мій вхід. По обличчю боса читається полегшення.


- Ну, Нік, як ти почуваєшся?


- Втомилася. Ви знайшли Куанрума?


"Наскільки нам відомо, його немає на борту", - сказав Фармінгтон. Але всі бомби знешкоджені та доставлені до мосту. Зважаючи на все, чотири з них були поставлені вашим ізраїльським другом.


- Праворуч врахуйте: вони думали, що стронцій залишився в оболонці.


Він повертається до Хоука, у якого легка застигла посмішка.


«Ви мали рацію, сер, - каже він.


Хоук не коментує. Він дивиться на мене і питає:


- Як поживає молода жінка?


-Вона спить, сер. Його брат був навідником ізраїльського крейсера. Мав великий шок.


- Я розумію.


У мене щось працює:


- Вибачте, що не зміг запобігти цій бійні, сер...


"Ми поговоримо про це пізніше", - каже Хоук. Зараз ми намагаємося зрозуміти, що робитимемо з нафтою.


- Ви знаєте? - приголомшено говорю я.


- Люди Ньютона знайшли біля заправних клапанів бочку зі свинцевою оболонкою


- Порожню.


- Звісно, втручається Фармінгтон. Їхня система дуже складна. Стовбур має нагнітальний лубрикатор. Їм довелося скидати матеріал у бункери під час операцій із наповнення.


«Не переймайся, Нік, - каже Хоук. Без вас цей корабель був би потоплений. Нафта пролилася б у воду, і океан був би повністю забруднений.


Мексиканська затока омиває узбережжя США. Як вирішити проблему забруднення?


- Ви знайшли якісь рішення щодо нафти?


– Один вихід, – відповідає Яструб. Близько до узбережжя багато заток Луїзіани вкриті соляною шапкою. Один із них уже використовується для зберігання 500 мільйонів барелів нафти. Ми збираємось спустошити бункери Акай Мару в іншій. Глибина понад дев'ять тисяч п'ятсот метрів.


- Через сто років радіоактивність стронцію-90 впаде до незначного рівня, - додає Фармінгтон. Нафта знову стане нешкідливою для людини.


Тож вихід є! Я нарешті дихаю, і це має бути видно, тому що швидкоплинне посмішка висвітлює погляд Хоука.


- Панове, ця справа засекречена, - оголошує він за мить. За жодних обставин не слід нікому розповідати про це. Це зрозуміло?


"Чудово, сер", - відповідає Фармінгтон.


Інші офіцери кивнули.


- Ньют, як тільки буде встановлений радіозв'язок зі спеціальним пристроєм "Whiteshark", я хочу, щоб повідомлення було надіслано президенту.


- Дуже добре. Сер. Це триватиме близько години.


- Чудово, - каже Хоук. Я піду, як тільки ми дістанемося до місця зустрічі з "Рейнджером".


- Ти залишаєшся на борту?


- На момент. А тепер, панове, дайте нам спокій...


«Звичайно, сер, – сказав Фармінгтон.


Троє чоловіків залишають каюту. Яструб сідає і помахом руки пропонує мені теж сісти. Він дістає з-під столу пляшку коньяку та наливає. Потім він витягає з кишені пачку моїх особистих сигарет і за допомогою сірникової коробки штовхає її по карті переді мною.


«Я подумав, що у вас, мабуть, закінчилися запаси», - сказав він.


Він правий. Я повільно викурюю сигарету. Можливо, це найкраще у моєму житті. Весь цей час ми мовчимо.


Бос наливає собі другу чарку і розпалює сигару, яка не покидала кут його рота. Я порушую тишу.


- Це хід Кобелєва?


- У нас немає доказів, Нік. Але я переконаний у цьому. Такий сюжет вартий його підпису. Ти зробив хорошу роботу.


– Скільки вбитих? П'ятдесят? Шістдесят?


"Сто дванадцять", - приглушено відповідає Хоук. Але могло бути й гірше. На думку наших експертів, якби нафта розлилася в Атлантиці, кількість загиблих за перші п'ять років склала б десять мільйонів. Більшість із них померли б від радіації.


Я довго курю. Від диму паморочиться голова. Я роблю ще ковток бренді. Звичайно, алкоголь не можна змішувати з знеболюючим, але після кулі в ногу і не знаю скільки ударів по голові, втоми та сильних емоцій мого тіла більше не повинно бути гіршим після цього.


Знову тиша.


Тоді я говорю:


- Я піду та ліквідую його.


Хоук ставить склянку на столі. Його ліва брова зігнулася.


«За словами людей Фармінгтона, його більше немає на борту», - відповідає він, випускаючи цівку огидного диму.


- Я говорю про Кобелєва, а не про Кванрума. Сер.


«Неможливо, – заперечує Хоук, – і ти це знаєш.


- Хтось має його усунути. Я зроблю це.


"Ми даремно втрачаємо час", - роздратовано сказав Хоук. Він не виїжджає з Москви і мандрує лише під охороною. Ви були там раніше, ви не повернетесь.


Спокійним голосом підбираю слова:


- Сер, я рідко кидав вам виклик. З того часу, як я потрапив під ваше командування, я завжди намагався щосили. Мене вважали за гідне звання елітного вбивці N3, і я сповнений рішучості використовувати це. Я піду застрелю цього Кобелєва.


Яструб вже поступається:


- Ти божевільний, Нік. Божевільний, але здатний. Що б я не зробив чи не сказав, я знаю, що ви спробуєте це ліквідувати.


- Правильно, сер.


- У цьому випадку ви зробите це за допомогою AХ. Просто дай мені час умовити президента.


ПІСЛЯМОВА


Вирішили нічого не розголошувати власникам Akai Maru. Після того, як його бункери будуть випорожнені в солеварнях Луїзіани, танкер буде затоплено у відкритому морі.


Звичайно, Єрусалим негайно приймає цей план, але мине ще багато часу, перш ніж відносини між США та Ізраїлем знову нормалізуються.


Про існування ядерних ресурсів на Близькому Сході наразі відомо. ЦРУ буде підключено до роботи з моніторингу арабських країн та підготовки до дій у відповідь.


Протягом багатьох років Хоук заявляв, що якщо ядерна війна вибухне, вона спалахне на Близькому Сході.


– Я знаходжу цю ситуацію дуже тривожною, – зізнається він перед тим, як залишити мене на верхній палубі «Акаї Мару». Але на цьому наша роль закінчується. Тепер справа за дипломатами.


Він повертає мені зброю, яку було знайдено в задній частині ящика в кабінеті капітана.


"І перестань мучити себе без потреби, Нік", - додає він незвичайно м'яким голосом. У таких умовах краще не впоратися.


- Безперечно, але ...


Я думаю про Сакаї біля підніжжя його сходів.


«А тепер іди та відпочинь», - підсумував Хоук. Ми сядемо на «Рейнджер» за кілька годин.


Тисну йому руку:


- Так сер.


Я виходжу з кабіни і спускаюся до лазарету.


Бригада технічного обслуговування Whiteshark зафіксувала важіль стійки румпеля. Трап гуде від активності. Більшість пристроїв, пошкоджених японським лікарем та його людьми, вже відремонтовано.


Якщо не станеться ще одна катастрофа, Akai Maru прийде на узбережжя Луїзіани за кілька днів. Потім він вирушить у свою останню подорож.


На той час, як я дістаюся лазарету, Сакаї вже доставляють у тимчасовий морг. Медична бригада працює навколо нього, проводячи обов'язкові перевірки, перш ніж офіційно оголосити його мертвим. Вміст його кишень переноситься в конверт із пухирчастої плівки, потім його тіло міститься в сумку з його ім'ям. Двоє чоловіків тягнуть його поряд із його колишніми товаришами.


Я входжу до лікарняного крила. Проходячи через головну кімнату, щоб побачити Шерон, я бачу, що майже всі поранені дістали лікування і починають відновлюватися.


Медсестра відривається від перев'язаної рани і каже мені:


- Якщо ви шукаєте цю маленьку леді, її більше нема.


Я машинально штовхаю двері і дивлюся на її ліжко. Там пусто.


- Де вона ?


"Я думаю, вона сказала, що збирається забрати свої речі", - відповідає медсестра.


- А ти її випустила?


- Чому ні ? Вона не постраждала. І я не знаю, чи ви помітили це, але у нас є інші приводи для занепокоєння.


- Звісно. Вибачте… Я поверну її сюди. Дайте йому сильніше заспокійливе. Їй треба поспати.


- Добре, сер.


Я був з Хоуком вже добрі дві години, і дія знеболювального починає діяти. Коли я поспішаю в машинне відділення, я кажу собі, що, як тільки Шерон проведуть назад у лазарет, я нарешті ляжу теж відпочити.


Джейкобс усміхається до мене, коли я йду в моторний відсік.


З трьома з його людей, він сидить перед перевернутою валізою і грає в покер.


"Сьогодні ми робимо великі ставки, містере Картер", - жартує він. Бажаєте невелику гру?


Але я надто втомився:


- Дякую. Наступного разу. Ви бачили міс Нойман?


"Вона приходила сюди хвилин п'ять тому", - відповідає Джейкобс. Вона сказала, що має намір забрати свої речі знизу.


Він показує пальцем у бік відкритого люка. Я просунув голову в тунель шахти.


Сидячи на спальному мішку, Шерон тримає в руці фотографію. Я спускаюся до неї. Її обличчя залито сльозами. У її голосі ридання:


- Йому було лише дев'ятнадцять...


Я фотографую. Красивий хлопець у білій формі постановки з посмішкою.


- Я не знаю, що я скажу мамі… - починає Шерон.


Потім її очі розширюються. Вона кричить:


- Нік!


Я швидко обертаюся. Куанрум, з якого капає олію, щойно увійшов через люк. Обличчя викривилося в лютій усмішці, він дістає пістолет і двічі натискає на курок.


Миттю я стрибнув уліво, вийняв з кишені люгер, зброю, клацнув запобіжник і вистрілив.


Куля потрапила в чоло, Куанрам кидає зброю, відсахується і з гучним «сплеском» падає назад у люк.


Я збираюся сказати Шерон, але коли мій погляд падає на неї, звуки застигають у мене в горлі.


- Що відбувається ? – кричить голос Джейкобса.


Стоячи навколішки поруч із Шерон, я не відповідаю. Її білий комбінезон усипаний вишнево-червоними плямами. Одна з куль потрапила в неї трохи вище за ліві груди, а інша - під правим оком.


Вона померла миттєво.


Коли підошви Джейкобса клацнули по металевих перекладинах сходів, я обійняв її.


З першого погляду він усе розуміє.


- Боже! Але звідки він узявся?


- Він ховався у вантажних трюмах.


Він лається. - Сволота! У маслі!


Він швидко наказав одному зі своїх людей викликати групу дезактивації. Труп Кванрума має бути радіоактивним, і з ним потрібно поводитися обережно.


Я стискаю тіло Шерон, дивлячись на її понівечене обличчя. Сильний гнів пожирає мене зсередини. Ім'я крутиться у моїй голові, як побита платівка.


Кобелєв… Микола Федір Кобелєв…


Примітки.


[1] Див. Нік Картер № 1: Зв'язок з койотом.


[2] Кувейт має площу 17818 км2.


[3] 1 мільйон жителів


Картер Нік


Острів Задоволення


Нік Картер.


Оригінальна американська назва:


PLEASURE ISLAND


ОСТРІВ ЗАДОВОЛЕННЯ


переклад Льва Шкловского.


ПРОЛОГ


Чоловік, майбутня двадцять четверта жертва, озирнувся на всі боки, перш ніж перетнути темну і сиру лондонську вулицю. Він збирався зустрітися з інформатором, який мав передати йому інформацію про партію наркотиків. Вантаж у кілька мільйонів доларів, який із Лондона було відправлено до США.


Але саме з його власною смертю мав побачення. Вона чекала на нього в тихому і похмурому безвиході.


Двадцять четверта жертва мала кинджал, захований у кобурі, затягнутій його зап'ястя. Чоловік почував себе впевнено. З його зброєю він міг зіткнутися з будь-якою небезпекою. Можливо, він був надто впевнений у собі. Його спеціальністю було володіння ножем, і, коли він мав його, він нічого не боявся. У світі шпигунів він мав репутацію одного з найкращих, якщо не найкращих, мечів.


Лівою рукою він перевірив свою зброю, щоб заспокоїтись. Він ішов провулком, напружуючи вуха. Він нічого не чув, крім останніх крапель дощу, що падали з даху на тротуар, і звуку її кроків, все глибше й глибше йдучи в ніч, поки не з'явився тьмяно освітлений глухий кут.


Він обов'язково був першим.


Він був не правий.


Фігура, що причаїлась у підворітті, мовчки й нерухомо спостерігала за ним. Вона терпляче чекала. Щоб випробувати нерви своєї жертви. Людина, яка потрапила в засідку, мала намір перемогти суперника на його території. Кинджалом. Для цього можна було скористатися будь-якою перевагою. І чим більше нервує інша людина, тим краще.


Названа жертва дуже хотіла викурити цигарку, але досить добре знав свою справу, щоби не прикурювати. Без нього не обійтись. Він був вчасно, але його контакту не було видно. Він відчував подвійне роздратування: позбавлення сигарет та побачення, якого не було.


Або хтось не прийшов.


Минуло п'ять хвилин.


Чоловік у чорному вийшов з підворіття, втративши підошвою об асфальт, щоб оголосити про свою присутність.


Жертва насторожено обернулася, її очі розширились.


Він запитав. - Що ти хочеш ? Яка обачність! Ви тут уже давно?


Чоловік не відповів. Не можна було побачити його обличчя. Він був просто тінню.


- Ти не мій? - Запитав потерпілий.


«Ти мрець», - відповіла тінь.


- Що таке ...


Раптом побачив деталь. Знайомі деталі.


Він знав, як виглядає сяючий ніж у місячному світлі.


Тут же вискакує його кинджал, добре затиснутий у руці.


- Ти помилився, - сказав він чорній фігурі перед ним, - ти погано вибрав зброю.


Не відповідаючи, чоловік пішов уперед.


Міцно поставивши на ноги, він тримав ножа, не роблячи зайвих рухів. Ті, хто постійно переміщує зброю, не знають, як ним користуватися.


Фігура все ще наближалася, її зброя сяяла вночі. Очевидно, він дуже добре знав, як ним користуватися, що робило ситуацію цікавішою.


Він пообіцяв собі поратися в кишенях свого супротивника, як тільки той безперечно вийде з ладу. Але був добрий шанс, що він нічого б там не знайшов. Цей хлопець також був професіоналом.


Він не мав часу думати більше. Занадто впевнений у собі, він не помітив, як підлетів ніж свого супротивника, який устромився йому в живіт до самого кінця.


Як це сталося? -


подумав він, упавши на мокрий тротуар. Коли він цілував холодну землю, його нутрощі охопила пекучий біль. Він подумав: це те, що вони відчували, всі інші, це те, що вони відчували з його ножем у животі.


Якби він знав, наскільки це жахливо, якби він тільки знав, що означає падіння, він мав би трохи більше співчуття.


… Чорт забирай, як боляче…


... це називається ... смерть ...


… Чорт…


Гонорар за двадцять четверту жертву вбивця отримав десь на мосту в одному із найбільших міст світу.


Знову було темно. Вбивця діяв лише у темряві. Усі вбивства відбувалися також у темряві.


"У нас є ще один контракт", - сказали йому, поки він рахував гроші. На цей раз подвійна ціна.


Жоден із них не бачив обличчя іншого. Два безтілесні голоси розмовляють.


Погляд клієнта був нейтральним, без інтонацій чи особливого акценту. Безумовно, йому знадобилися роки тренувань, щоби сформувати такий голос.


Голос убивці був трохи скрипучим, немов приховуючи його справжній тон.


- Його ім'я ? - Запитав убивця. Що такого особливого, що ви подвоює плату?


Він вимовляв кожне слово і кожен склад так, що неможливо було впізнати його голос.


«Не думаю, що ви колись зустрічали такого хлопця», - пояснив клієнт.


Вбивця поклав гроші в конверт і сказав:


- Вони однакові, і всі закінчуються однаково.


"Не той", - відповів клієнт. Для нього ми хочемо, щоб це було жорстоким, радикальним, і щоб усі знали, що це ваша робота.


- Його ім'я ?


- Якщо ти найкращий у своїй справі, він найкращий у своїй. Він був зразком у цій маленькій грі, причому довше, ніж ви. У нього бездоганний послужний список та репутація. Він надто втручається у наші операції, і ми більше не можемо цього терпіти. Нам безперечно потрібно виключити це, і ми не хочемо, щоб це виглядало як випадковість.


Вбивця почав знаходити контракт дуже цікавим. Щось особливе для жертви номер двадцять п'ять, це було дуже привабливо. Останні п'ять були легкі, надто легкі, навіть останній розчарував. Ця людина теж мала репутацію. А тепер він був мертвий.


Противник його рівня – ось чого хотів убивця. І щось особливе.


Вбивця був не просто вульгарним головорізом. Він також був художником, який мав слабкість до досконалості. Коли ніж до упору увійшов у живіт жертви номер двадцять чотири, він скуштував радість досконалості.


- Добре, - сказав він, - а хто це?


Вбивця відчував, що його співрозмовник змусив його почекати, щоб позбавити його розчарування. Він був розчарований.


- Нік Картер, - сказав клієнт, - його звуть Нік Картер.


Вбивця не помилився. Це було чудово і… особливо почесно.


У того, кого називали Фахівцем, нарешті з'явився суперник.


І Майстер-фахівець із вбивць [1] був справді особливим.


ПЕРША ГЛАВА


НА Чотири роки раніше


Ще один запис! - Оголосив хронометрист, коли мій курс закінчився.


Хоча цей курс називався «Курс АХ» [2], він був відкритий для членів інших урядових агентств союзників для навчання новобранців або підготовки найстарших. Для мене це була невелика прогулянка. Як я роблю щороку і – не бажаючи голосувати за це привітання – я побив свій власний рекорд. Хороша угода.


Я витяг порожню крамницю зі свого пістолета і передав його Адамсу, щоб він міг перезарядити його і передати наступному учаснику.


Зараз я думав про білявку. Декілька агентів чекали своєї черги, щоб позмагатися, і блондинка була однією з них. Вона була молода, може, років двадцяти, і справді дуже гарненька. Вона чекала на свою чергу, дуже розслаблена. Струнка і висока, вона мала дуже горді молоді груди і довгі ноги.


Я спостерігав, як Адамс вручив їй заряджений пістолет, який видавався досить великим для її руки. Вона перевірила зброю перед тим, як дати зрозуміти Адамсу, що готова. Він подав їй знак, і вона пішла на смугу перешкод, але для комбатантів нашого виду,


а не ту, яку зазвичай використовують солдати. Вона складалася з безлічі дверей та проходів з картонними супротивниками. Електронна система обмілила всі успішні влучення, а також ті, в які ви повинні були потрапити.


Вона подорожувала по колу з разючою холоднокровністю, промахнувшись тільки по одній з цілей і ухилившись від усіх спроб противника. Її час був чудовим, найкращим після мого. На цьому етапі змагань я був єдиним, хто пробіг, не промахнувшись за жодною метою і не отримавши влучень.


Вона повернулася, щоб передати зброю Адамсу, котрий розуміє кивнув. Він ніколи не бачив, щоб жінка досягла такого результату. Очевидно, вона була незадоволена своїм виступом, і я знав, чому.


Я підійшов до неї і сказав:


- Дуже вражаюче!


Вона показала мені револьвер, який знову був заряджений, і сказала:


- Він неврівноважений. Я не повинна була прогаяти цей постріл.


І знову я був дуже вражений. Я сам помітив неврівноваженість зброї, але впорався з цим. Я знав, що саме це змусило його промастити.


"Ти повинна була врахувати це", - сказав я їй.


Вона пильно подивилася на мене, а потім на підтвердження схилила голову, розуміючи, що я мав рацію.


- Це правда, - сказала вона, - мені слід було це зробити. Ви Нік Картер, чи не так?


- До ваших послуг, - відповів я. І твоє ім'я...


- Кейсі, Кейсі Лоуренс. Я багато чула про тебе під час тренувань. Чи все про тебе сказано правдою?


- Можливо, - засміявся я, але малоймовірно. Ви новачок у цій справі?


Вона знизала плечима.


«Припустимо, ви можете думати про моє минуле як перший клас», - зізналася вона.


- До якої філії хочеш піти?


Вона пояснила мені, що тепер хоче перейти до оперативного підрозділу державної секретної служби.


Нагадавши їй маршрут, я порадив їй:


- Якщо ви знаєте, як зберігати холоднокровність під час операції, як ви тільки що зробили тут, ви покращите свій коефіцієнт безпеки. Важливо зберігати це доти, доки ви не відчуєте, що все треба покинути.


Вона спитала. - Ти зберіг його?


Я почав сміятися.


- Я давно мав піти у відставку, запас міцності в мене дорівнює нулю.


- Це так ! Але ви Нік Картер і довіряєте лише своїм критеріям, чи не так?


«Я намагаюся», - відповів я, присягнувшись собі, що знатиму, що ці молоді новачки можуть сказати про мене. Чи можу я запросити вас на вечерю сьогодні ввечері, щоб відсвяткувати ваше нове звання? – додав я, посміхаючись.


Вона збиралася відповісти, коли до неї підійшов високий хлопець і перервав її. Він був трохи вищий за мене і худий. Він рухався зі спортивною гнучкістю, але вираз його обличчя видавав надмірну зарозумілість і самовдоволення.


Цікаво, чи був я таким зарозумілим у його віці? У всякому разі, на візитівку не треба було ставити...


- Молодець, що за демонстрація, Кейсі! Що ти на це скажеш?


«Аллан, це Нік Картер, – сказала Кейсі. (Потім, повернувшись до мене, вона додала:) Нік, це Аллан Трамбол. Його також ухвалили сьогодні.


"Добре, дуже добре", - пробурмотів Трамбол, оглядаючи мене з голови до ніг. Безсмертний Нік Картер. У тебе непогано виходить для хлопця твого віку.


Я проігнорував його і, повернувшись до Кейсі, запитав:


- То добре на сьогодні?


- Гей, давай, Кейсі, я думав, нам треба піти кудись сьогодні ввечері! - вигукнув Трамбол.


– Ви так і думали, але я ніколи не казала, що це нормально.


- Ти все одно не збираєшся з ним зустрічатися? (І, повернувшись до мене, він додав:) Не зрозумій неправильно, Картер, але сьогодні ввечері вона має зустрічатися з кимось її віком. Ви розумієте, про що я ... (Він підморгнув, перш ніж продовжити:) Вона для вас трохи мала, вам не здається? І тоді, я думаю, ви не знатимете, як це робити.


Кейсі міцно стиснула кулаки на стегнах і сказала:


- А ти, ти гадаєш, знаєш. Хіба ти не схильний брати свої бажання за реальність, Аллан?


«Ні, – відповів він, – і я впевнений, що я більш здатний, ніж цей ветеран.


Я не з тих, хто легко засмучується, але я вирішив дати йому урок скромності.


Впевненість у собі – це добре, але коли її надто багато, це скорочує кар'єру в нашому бізнесі.


– Трамбол! Це ваше ! - Оголосив Адамс.


Трамбол обернувся і кивнув, що він чув. Потім він повернувся до мене і сказав:


- Подивися на це, тату.


- Послухайте, - сказав я, взявши його за руку, - хоч би який гарний маршрут, він не готує вас до серйозних справ. Це просто гонка на якийсь час, і невдача нічого не варта.


- Що ти мені пропонуєш?


- Ми пройдемо курс разом, і ми трохи позмагаємось.


- Що поставлено на карту? - спитав він, явно надто щасливий, щоб боротися з непереможним Ніком Картером. Не тільки по відношенню до Кейсі, але й тому, що він був трохи позаду неї.


Якщо Кейсі досі був з ним трохи відсторонений, він, напевно, сподівався, що я дам йому гарну можливість покращити його становище з нею.


- Як щодо того, щоб пограти сьогодні у вечерю з Кейсі?


І, думаючи, що моя пропозиція здасться Кейсі надто безцеремонною, я звернувся до неї:


- Ви б образили бути кубком переможця?


Вона збиралася заперечити, але, побачивши моє прохання, сформульоване з люб'язною посмішкою, вирішила прийняти:


- Добре я не проти.


- Ну пішли!


«», - прошипів Трамбол.


Я підійшов до Адамса і розповів йому про своє рішення пройти курс із Трамболом. Його великі очі розширилися, і він простягнув мені ще одну зброю. Я зважив його та виявив, що він ідеально збалансований. Запропонував обмінятися із Трамболом.


- Твій менш збалансований, - говорю я йому.


Звісно, він мені не повірив.


– Я залишу цей собі.


"Як хочеш", - відповів я, знизуючи плечима.


- Я завжди займаюся своєю справою, містере Картер.


Ми вийшли на старт, і коли ми були готові, я дав Адамсу зелене світло.


- Іти! - гаркнув він.


Я з самого початку дивився Трамбола і вирішив натиснути на нього:


-Тепер ти краще щохвилини тримай очі широко відкритими, синку. Використовуйте периферичний зір, якщо хочете залишитися живим.


Він зробив поспішний постріл, і я помітив:


- Розумієш? Ти мало не схибив… Не тримай зброю надто міцно, треба зберігати гнучкість. Якщо ти будеш тримати його занадто міцно, ти спітнієш... Ти втратиш контроль ось так... Зброя схожа на жінку, чоловік повинен, поводитися з ним добре, і вона тебе не підведе... Тримай рівновагу, тримай свої ноги твердо на землі, але пружно... Ось ви бачите, що з вами відбувається...


Коли перегони закінчилися, він спітнів. Я знав, що в мене гарний біг, але я промахнувся кількома мішенями і потрапив двічі.


Трамбол був добрий, у цьому не було жодних сумнівів. Він мав певний талант, але, поки він не навчився трохи смирення, він становив небезпеку для тих, хто працював з ним.


Адамс говорив із Трамболом:


- Тебе вбили тричі. Спробуй ще раз.


Трамбол різко простягнув Адамсу пістолет:


- Ця хрень неврівноважена.


- Тобі треба було це врахувати, - відповів я.


Фактично, більшість пістолетів мала цей недолік. Це було частиною гри.


- Я вас перед цим попереджав, - зрадливо зауважив я.


Він виплюнув. - А я мусив тобі вірити!


- На мою думку, з урахуванням результатів, так!


Потім я навалився на нього і поплескав пальцем по грудях.


- Я тобі не ворог, синку. Ви повинні розрізняти ворогів, друзів та інших. Тому що я не потрапляю до категорії твоїх друзів чи ворогів і маю намір там залишитися.


- Пішов геть !


Кейсі підійшла до нас і запитала:


- О котрій ти прийдеш за мною, Нік?


- Вісім годин, як тобі?


- Зі мною все в порядку. «Я хотіла б хоч раз з'їздити в якесь модне місце», - сказала вона, дивлячись у вічі Трамболу.


- Та пішли ви обоє! – повторив він.


Потім він повернувся до стартової лінії, не обернувшись, щоб крикнути:


- Я цього не забуду, Картер!


- Сподіваюся, бо я надішлю вам рахунок.


В люті він знову перезарядив пістолет. Якщо він не заспокоїться


, він знову не пройде свого курсу.


"Він жахливий невдаха", - наполягав Кейсі.


- Я б теж був засмучений, - сказав я, враховуючи ту ставку, яку він щойно програв.


Вона сором'язливо посміхнулася, виглядаючи навіть молодшою, ніж варто було б, потім трохи торкнулася моєї руки.


- Я вже думаю про сьогоднішній вечір.


*


* *


На тренуваннях Кейсі носила чорне: чорні штани, чорний светр із круглим вирізом, чорні черевики. Коли я заїхав за нею того вечора, вона відчинила мені двері в дизайнерських джинсах, помаранчевій блузці і відповідному шарфі. Її блузка була трохи розстебнута вгорі, щось начебто недбало оголювало опуклість її молодих високих грудей. У нього були коричневі шкіряні черевики та сині джинси.


Верх її одягу був прозорим, і було очевидно, що на ній немає бюстгальтера. Соски у неї були досить великі, я це бачив, але не міг розрізнити їх колір. Ось чому я подумав, що вони не мідно-коричневі. Тому що я побачив би це крізь блузку. Єдине, що я міг уявити, це те, що вони були такого м'якого коралового відтінку, як і у багатьох білявок.


Мене знову вразила її молодість. Її волосся було гладким і ароматним, спадало їй на плечі.


"Прикро", - сказав я з жалем.


- Дуже шкода? - спитала вона з виразом страху в очах.


- Твоє волосся.


- Що в них є! - сказала вона, торкаючись їх.


- Ну, вони чудові, справді чудові, але їх доведеться відрізати.


– Як? - Вигукнула вона, схопившись обома руками за голову, ніби намагаючись захистити себе.


Я, у свою чергу, доторкнувся до них і сентенційно сказав:


- На роботі це найперший ризик.


«Боюсь, ти маєш рацію», - погодилася вона.


Хоча, мабуть, до мене її ніхто на це не вказував. У всьому винні інструктори. Я ніжно погладив її по голові, перш ніж заспокоїти її.


- З іншого боку, для сьогоднішнього вечора це буде ідеальним.


Вона енергійно взяла мене за руку і повела до холу, ретельно замкнувши двері.


Якщо вона й збиралася запросити мене до своєї квартири, то після вечері. Вона була практичною дівчиною.


- Куди ми йдемо ? Вона спитала.


- Ви згадали гарне місце, але з вашими... джинсами, я так не думаю...


- Не будь старомодним, Нік. Джинси тепер носять усюди.


- Добре, коли так скажеш.


Ми попрямували до моєї орендованої машини, і я відчув себе трохи збентеженим у своєму звичайному костюмі. Зазвичай я одягалася трохи модніше.


Невже я раптово постарів? Це було дурне питання. Усі старіють, але я справді постарів? Я відповів на своє запитання категорично негативно. Одяг не надає молодості.


Я пообіцяв собі, що краще дізнаюся про цю дівчину під час їжі і, перш за все, дізнаюся, що вона знаходить у мені такого загадкового. При цьому, звісно, вміло. Це була звичка, якої я не міг позбутися навіть розмовляючи з колегою.


Вона була із Середнього Заходу і закінчила коледж у дев'ятнадцять років. Вона хотіла б займатися журналістикою чи фотографією, але завжди вагалася. Саме тому урядовий рекрутер, з його повноважень, зробив йому пропозиції. І вона нарешті погодилася. Тепер вона сиділа навпроти мене.


Вона спитала. - А ти ?


- Що я?


– Як ви прийшли на цю роботу?


Попиваючи вино маленькими ковтками, я вирішив ухильно відповісти.


- Це вже довгий шлях. Мені здається, що я завжди робив цю роботу. І що я створив для цього.


- Ви маєте на увазі, щоб убити?


- Це трохи спрощує. Припустимо, я знаю й решту аспектів бізнесу.


- Як і всі історії, які ми розповідаємо про Ніка Картера на тренуванні?


Я відмів його питання роздратованим жестом.


- Я маю утриматися схвалювати тих, хто розповідає ці історії. Ці легенди мають сумний привілей заводити молодих хлопців на кшталт Трамболу. Вони сприймають це як виклик. Подібні історії вбивають надто молодих агентів.


"Але вони вірні", - наполягала вона.


- Не розумію, що ви маєте на увазі, але думаю, що всі ці історії перетворюються на міфи з часом. Тож залишимо все як є, будь ласка. Ще трохи вина?


- із задоволенням сказала вона, простягаючи склянку. Зрештою, це ж невелика вечірка, чи не так? Їжа була чудовою, Нік. Дякую від усього серця.


- Я рада що вам сподобалося.


- І ... чи не виглядаю я надто лякаюче в джинсах?


Я оглянув кімнату і, помітивши двох чи трьох жінок у подібному, відпустив їй гріхи:


- Ні, думаю, так можна й надалі, але думаю, справа не лише у джинсах.


- Дякую, сер.


Вона взяла свою склянку і цокнулася об мою:


- Нік! Думаю, я хочу повернутися до своєї квартири.


Її тон і погляд багато говорили про її думки.


По дорозі назад вона мовчала. Її рука лежала на моєму коліні, я відчував тремтіння її тіла.


Як тільки ми зайшли до квартири, вона показала мені, наскільки вона нетерпляча. Вона обернулася, кинулася в мої обійми, її губи жадібно шукали мій.


Я із захопленням відчував чудову м'якість її губ, що ніжно пахли.


Його язик стиснув мої зуби і обвився довкола мене. Я відштовхнув її і розстебнув блузку, оголивши великі груди. Одягнена, вона добре приховувала свою гру і виглядала стрункішою, але тепер вона повністю процвітала в моїх долонях. Я зняв з неї блузку і пограв кінчиками її грудей, які незабаром затверділи.


Вона відпустила, простогнала під моїми ласками.


Я швидко поділ її, потім зняв костюм. Я підняв його і виявив, що він важчий, ніж я думав. Її м'яке, шовковисте, тепле тіло стиснулося в моїх руках. Я відніс її до спальні і обережно поклав на ліжко.


"О, Нік", - прошепотіла вона, коли мої губи пробіглися по її грудях, а мій язик знову затвердив їх рожеві кінчики.


Потім вона підняла мою голову, щоб відновити жорстоку дуель між її мовою та моїм. Я скористався можливістю провести руками по її стегнах і по її спині, щоб дослідити і задовольнити свою тактильну цікавість.


Незабаром мій рот приєднався до нещодавно відкритої нової основи, затримуючись на її чудовому пупку і пухнастої опуклості її лобкової області.


- А тепер, Нік, давай! вона благала. Ти мені зараз потрібний.


Я був надто щасливий, щоб зробити його щасливим. Я ліг на неї і повільно увійшов до її вологої, тісної самоти. Його ноги обвилися навколо мене, а його нігті вп'ялися мені в спину. Вона прошепотіла моє ім'я, поки ми продовжували йти своєю чергою, яка незабаром досягла точки неповернення. І в останній потрясіння я подумав, що ми повинні були дізнатися один одного раніше.


*


* *


- Нік!


- М-м-м?


- Ви колись думали про роботу фрілансером?


– Ні. Мені це слід мати на увазі?


Потираючи рукою мені живіт маленькими рівними колами, вона відповіла:


- Скільки міг би заробити хлопець із такими талантами, як ваш, якби вирішив зайнятися індивідуальною трудовою діяльністю?


- Про які таланти ти говориш? - Запитала я, випрямляючись і масажуючи її груди.


- Але не ті, ідіот, якщо подумати, цікаво, а ти не зробив би гарних грошей. Ні, я хочу поговорити про інші твої таланти.


- Вбити, наприклад?


– Наприклад.


- Ви кажете про те, щоб продати мій досвід професійного кілера, одним словом, стати кілером за контрактом?


- Ні, не зовсім, швидше...


- Найманцем?


- От і все, поїхали.


Я насупився, намагаючись вгадати, як таке питання могло зійти з його губ, і запитав її:


- Ви мене вербуєте?


- Не дури, - сказала вона, звичайно, ні. Хтось на тренуванні сказав нам, що він був там лише для того, щоб набратися досвіду, щоб мати можливість самостійно заробляти.


– Це не дуже патріотично з його боку.


- Ви здогадалися, хто то був, так?


- Аллан Трамбол?


Вона кивнула головою.


- У будь-якому випадку йому ще багато чого доведеться навчитися, якщо він захоче зіграти в це.


Все більше і більше Аллан Трамбол вражав мене як людина, яка не матиме довгої кар'єри в бізнесі і чи не доживе до старості в цьому світі.


"Його буде недостатньо", - сказала вона. Якщо тільки він не навчився чогось сьогодні.


- Сподіваюся на нього...


- Хоча я в цьому маю сумнів. Аллан прийшов на тренування із комплексом переваги. Вона пояснила, що це спонукало його бути найкращим у класі.


– Як ви закінчили?


- Просто перед ним, - сказала вона, посміхаючись.


- Виходить, він другий.


- Так, - зізналася вона, киваючи, - я перша.


- Досить добре. А що ви думаєте про фріланс?


Вона похитала головою.


- Поки мене не хвилювало, я про це особливо не думала. Може я надто патріотична чи надто молода. Але, з іншого боку, я хочу займатися цією роботою, я в цьому певна. І я робитиму це доти, доки мій запас міцності не почне різко зменшуватися.


- Ви б тоді повернулися до журналістики чи фотографії?


- Щось на кшталт цього. Але я, мабуть, не створений для жодного, ні для іншого.


- А як щодо шлюбу?


- Це речення?


- Ні, я ще не куштував твою кулінарію. Я питав, от і все.


- Це так. Я теж не думаю, що мене змусили залишатися за грубкою. Я надто індивідуалістична. У мене не вистачило б сміливості думати за двох.


- Ви, мабуть, маєте рацію, - кажу я на закінчення, роблячи акцент на ніжному масажі її грудей.


Вони трохи погойдувалися, і я відчув, як вони затремтіли від моїх наполегливих ласк.


- Скільки тобі років ? - Несподівано спитав я її.


- Що це може зробити з тобою?


Вона заплющила очі і прикусила нижню губу, коли я відновив масаж.


- Говорити... ось так.


- Мені двадцять років.


Така молода, подумав я, замінивши руки ротом.


"Повільно, повільно", - прошепотіла вона мені на вухо. Робіть це якнайдовше!


РОЗДІЛ ІІ.


Я не бачив Кейсі чотири роки і на своєму лікарняному ліжку зовсім забув про неї.


Моя ступня болісно хворіла. Треба сказати, що я отримав кулю трохи вище пальця ноги, і що я також серйозно вимотав себе під час моєї останньої місії. Тож у моїй нозі не було нічого незвичайного.


- Нічого страшного, - сказав лікар, знімаючи пов'язку.


Рана була розміром майже два дюйми біля основи пальців ніг. Вся моя ступня була синя. Знизу теж була дірка, якою вийшла куля. Звісно, пощастило. Куля була випущена жінкою. Але я не збирався йому цього казати.


Я поворухнув пальцями ніг, щоб довести його правоту. Але було боляче.


- Тепер щиколотка. Це напруга. Але неприємна напруга. Хороша пов'язка запобігатиме кровотечі та утримає кісточку на місці.


Він наклав на мене пов'язку і запевнив, що за два місяці я буду як новенький.


- Добре, що ти молодий! - додав він, йдучи зі своїм старим тілом до нового пацієнта.


Для нього я був молодий, але кілька років тому я б уникнув такого досвіду, інакше я відбувся б невеликими синцями. Натомість, за мить неуважності, я виявив, що кулею в ступні і вивихнутою кісточкою знерухомлений, і не знаю, як надовго ...


Я перебував у клініці у Вашингтоні, відомої своєю безпекою та обачністю, з якою вирішувалися подібні дрібні інциденти.


- Чи можу я зробити щось для вас, містере Картер? - Запитала мене медсестра, просовуючи голову в дверний отвір.


- У якомусь сенсі так.


– Як? "Або що?


- Пронісши решту твого тіла до моєї кімнати.


Вона посміхнулася, що висвітлило її гарне обличчя, і увійшла. Їй мало бути близько двадцяти, двадцяти двох років, повне обличчя, яке її головний убір не міг зробити вже. Її білі колготки та білі туфлі, що демонструють її ікри та щиколотки, робили її чудовою моделлю для лікарняного календаря.


- Мені вже краще.


Вона посміхнулася, але для шоу сказала:


- Ти огидний старий містер Картер.


- Тисячу разів дякую, - стогнав я, заявляючи про сильний біль.


Вона вийшла, щоби продовжити свої візити, пообіцявши повернутися.


Незважаючи на приписи лікаря, я вислизнув із ліжка і почав ходити, спочатку підстрибуючи, а потім усе більше спираючись на травмовану ногу.


- Ти маєш це робити? - Запитав знайомий голос позаду мене.


"Тільки якщо я колись знову захочу ходити", - відповів я, обертаючись.


Девід Хок, бос АХ, стояв за дверима. Високий, суворий, авторитарний.


- Повертайся у своє ліжко, нам треба поговорити.


Я так і зробив і влаштувався у ліжку. У мене люто пульсувала кісточка, але я вирішив не звертати на це уваги.


Я запитав. - Чим я завдячую честю та радістю візиту від вас?


Бос АХ не звик відвідувати своїх одужуючих агентів. Він вважав їх вигнаними з його всесвіту, доки вони були повністю і остаточно зцілені.


Тож це був за важливий мотив, який привів його до моєї кімнати.


Він запитав. - Як самопочуття, N3?


У цій лікарні не було причин для безпеки телефонувати мені за кодовим номером.


- Добре, сер… ну… добре. Я готовий до роботи в найкоротші терміни.


- Радий чути це, тим більше, що два тижні у мене немає для вас нічого.


- Це правда ?


- Так, все залагоджено. Лікар сказав мені, що мине деякий час, перш ніж ви станете повністю мобільним. Фактично кілька місяців.


- Тижднів, - поправив я.


Хоук насупиться.


«Я впевнений, що він казав, що кілька місяців», - сказав він, шукаючи у своїй слоновій пам'яті гіпотетичну лазівку.


- Він, мабуть, згадав місяці, але я сказав тижні. Кому ви збираєтесь вірити?


- З цього приводу я теж не повинен вірити, - перебив він, - я буду судити, коли настане час. У будь-якому разі, за два тижні ви полетите на Острів задоволень [3].


– А! Острів зелений килим і білий пісок в Карибському морі.


- Той самий.


- Чому ми маємо туди їхати?


- У нас (Хок мав на увазі AХ) там немає операції, але є в іншого урядового агентства. І вона попросила нас відправити вас туди, щоб допомогти їм з особливою місією.


- Надіслати мене для них? - Запитав я, що здивувався. Я ніколи не чув про те, щоб АХ відправляла свій персонал для співпраці, за винятком випадків серйозної кризи.


– Вони хочуть, щоб ви підтримали двох молодих агентів.


- Я мушу наглядати за дітьми? – недовірливо запитав я. Снайпер на «дитячому особливому завданні».


- Більш менш. Це не операція "Кіллмайстер" [4]. Крім того, чи зможете це зробити? Ні, на Острові задоволень тобі нічого не треба буде робити, як спостерігати.


- Сер, - сказав я, контролюючи свій голос, - чи не здається вам це трохи... незвичайним?


Він кивнув і сказав:


- Так я так думаю.


- Так?


- Ну то й що, N3?


- Чи можна хоч якісь пояснення?


Він відрізав. - Ви маєте на увазі, що я маю виправдовувати свої рішення щодо вас?


- Ні, сер, я мав на увазі, що ...


- Ви відмовилися б від завдання?


- Ні, сер. Це не те, що я мав на увазі. Розумієте, я зазвичай не відмовляюся від завдання, але ...


- Дуже добре. Через два тижні, рівно через десять днів, якщо звичайно, ви в хорошій формі, ви приїдете за квитками в мій офіс і вирушите на Острів задоволень, де прикидатиметеся туристом. Вибери собі прикриття, що-небудь на свій смак. Два агенти, яких ви там зустрінете, докладно пояснять вам місію.


Я спитав, погоджуючись. - Як їх дізнатися?


- Вони зв'яжуться з вами. Коли вони будуть готові, вони відкриють свою особистість, щоб не було помилок. А поки що ви там добре проведете час, як у відпустці.


Останнє зауваження було ще незвичнішим, ніж інші. Хоук не відпочивав.


Там щось відбувалося, про що я нічого не знав, і я взагалі не люблю грати наосліп. Але у Хоука були вагомі причини, дуже вагомі причини, щоб не сказати більше.


Я навчився довіряти йому з роками, і він ніколи не розчарував мене.


Проте цього разу мені було цікаво. Але він продовжив:


- Для цієї місії, хоча ви не є агентом, який відповідає за операцію, яка, як я сказав вам, не стосується АХ, я хочу і вимагаю, щоб ви підтримували зі мною регулярний контакт. Зрозуміло?


Було цікаво, але я погодився.


«Відмінно, - сказав він, встаючи зі стільця, - добре попрацюй над своєю реабілітацією, номер 3, якщо хочеш змусити лікаря збрехати». Побачимося за десять днів.


Коли він пішов, я, накульгуючи, підійшов до вікна і дивився, як він сідає у свою машину, що чекає, з уже працюючим двигуном. Як тільки задні двері зачинилися, машина рушила.


Якого біса вони не звинувачували мене в цій справі? Чи це був спосіб відвести мене вбік? Нісенітниця якась! Я не вірив, що Хоук здатний на таку боягузтво. Я все ще був найкращим агентом. Ми обидва це знали.


Ні, на Острові Задоволення було щось чи хтось, що змусило це зробити. Одне можна сказати напевно: я мав бути обережним зі своїми кістками. Девід Хок ніколи не вважав місію простим завданням. Ось чому я подумав, що він попереджав мене. Тож я збирався піти, чудово знаючи, що від мене щось приховують.


Зрештою, це був не вперше ...


РОЗДІЛ ІІІ.


Через дванадцять днів я прибув на Острів задоволень і заповнив реєстраційну форму готелю від імені Ніка Коллінза. Прикриття, яке я вибрав, належало вчителю середньої школи, який потрапив у невелику аварію через незграбного учня старшої школи, який збив його на мотоциклі.


І, звичайно, я вибрав Острів задоволень, щоб відпочити, відновити здоров'я і, звичайно ж, пограти.


Моя кісточка була не така вже й погана, і моя нога зажила добре. Я міг ходити без тростини, але вона була потрібна професору Ніку Коллінзу.


Заповнюючи анкету, я професійним рефлексом оглянув зал. Не було ні обличчя, ні друга, ні ворога. Я з підозрою ставився до друзів, які могли так само добре, як і ваші вороги, зменшити ваше прикриття до нуля.


Я попросив хлопця з кімнати віднести мої сумки до моєї кімнати, як хороший вчитель, який одужує, і після того, як він показав мені, як працюють змішувачі для ванни, я дав йому королівські чайові.


- Дуже дякую, сер, - сказав він.


Йому було років тридцять сім, тридцять вісім, з чорним волоссям і блакитними очима, не дуже високий і досить худорлявий хлопець.


Він запитав. - Чи потрібно щось для ваших послуг?


- Ні поки що ні.


- Добре, але якщо я тобі знадоблюсь, візьми слухавку і попроси Аль Нуса. "Це я", - додав він.


-Це зрозуміло, Ал, дякую.


- Без проблем.


Оскільки він, очевидно, був мешканцем Нью-Йорка (я завжди мала схильність до акцентів), мені було цікаво, якого біса він робить тут, будучи кімнатним хлопчиком на цьому Карибському острові.


Як тільки хлопець пішов, я поклав свою важку палицю і впав на ліжко. Я зняв взуття та праву шкарпетку та помасував кісточку. Вона все ще лукаво смикала мене, і я знав, що біль посилиться, якщо я стоятиму надто довго. Якби я приймав таблетки, посмикування вщухали, але, з іншого боку, вони були фатальною сонливістю в моїй роботі, тому що біль не дає заснути і триматися в тонусі. Тому я вирішив прийняти душ і спуститись у казино перед вечерею.


Після першої зупинки за столом для блекджека, граючи з розумом і мало вигравши, я взяв свої фішки і витратив їх за столом для гри в кістки. Щоб одужати, я спробував себе в рулетці, а потім вирішив спробувати стіл покеру.


Там зіткнулися п'ятеро людей. Один із них особливо привернув мою увагу: гарненька брюнетка років тридцяти п'яти. Вона була єдиною жінкою за столом, але я помітив би її серед сотні інших: на ній була довга синя сукня, яка підкреслювала її груди і дуже чуттєве становище її грудей. Його великі карі очі деталізували мене, ніби хтось оцінює ворога, а не покерного гравця.


Я грав зовсім недовго, коли рука почала розвертатися на мою користь. Рука - це вигідна угода, на яку гравець чекає протягом усієї гри і яка зробить його переможцем.


Так і було.


Діст круп'є рибуа три карти для гри з сімома скидами:


дві приховані, одна перевернута [5]. Моя повернута карта була королем пік. У жінки був бубновий туз. Вона вставила п'ять жетонів, я пішов за нею. Інші гравці, двоє праворуч і двоє зліва від мене, пішли за ними, незважаючи на низьку цінність їхніх карт.


Моя друга перегорнута карта була королем, і я став майстром гри. Два гравці ліворуч від мене здалися. Молода жінка витягла бубновий валет, щоб відповідати своєму тузу, і, посміхаючись, піднялася до п'ятдесяти.


У двох гравців, що залишилися, були показані дві пари, але, враховуючи хід гри, вони по черзі скинули карти. Я поговорив із молодою жінкою.


Ставало дедалі цікавіше.


Наступною моєю картою була пікова дама. Молода жінка успадкувала десятку діамантів, щоб завершити свій набір; Я піднявся на п'ятдесят, впевнений, що вона піде за мною. Що вона зробила.


Я попросив карти.


Дилер дав нам шосту картку. Моя була червона трійка, абсолютно марна. Її король бубон, який підійшов би мені добре. Численні глядачі затамували подих.


Отже, я зробив те, на що ніхто не очікував. Я зробив рейз зі ста, навіть думаючи, що з бубновою королевою вона зовсім непереможна.


Коли вона зателефонувала і попросила картку, всі подумали, що вона вже має, що зводило мої ставки з розуму. Я показав двох королів та трефову даму в парі з піковою дамою. Що дало мені дві пари. Тепер я і вона знали, що єдиний король, який мені потрібний для фулл-хауса, був на її боці столу. Інший був підстрелений моїм сусідом зліва давно.


Якби в неї була бубнова королева, це не давало б мені шансу. Якби в неї була жінка черв'яків, у неї були б послідовники, але не дуже сильні.


Бубнова королева стала ключем до гри: якщо вона її отримала, то виграла, якщо ні – виграла я.


Натовп дуже добре це знав і спостерігав, як круп'я сунув нам нашу сьому карту.


Ставлю сотню не довго думаючи. Основне правило гравця в покер – в даному випадку робити ставки з карткою або без неї.


Вона піднялася нагору.


Я піднявся нагору.


Публіка виглядала заінтригованою.


Щодо мого опонента, то якщо вона і була заінтригована, то не показала цього. Вона мене перебиває. У неї якось були послідовники, чи вона блефувала.


Я просив подивитися.


- Галант, - усміхаючись, помітила вона.


У неї був низький теплий голос, і посмішка висвітлила кімнату.


«Юній жінці потрібна бубнова жінка», - надривно оголосив продавець.


Усі чекали, що вона переверне свою картку, відколи вона говорила востаннє.


«Не шукай її», - сказав я, перевертаючи свою останню карту: бубнову королеву, яка з тим, що я мала, подарувала мені чудовий фулл-хаус. Гра закінчилася, я переміг.


- Він був у нього з самого початку! крикнув хтось у кімнаті.


Вона перевернула свою власну карту, королеву, що зробило її продовженням, але замало мені. Потім вона подивилася мені просто в очі:


- Ти мусиш мені випити за це, так?


- З великим задоволенням відповів я галантно, потім, звертаючись до дилера, попросив покласти мій виграш на мій рахунок.


Я обійшов стіл і простяг руку молодій жінці. Коли вона стояла, я помітив, що нижня частина тіла ідеально поєднується з бюстом і що все має робити її зріст у п'ять футів.


У барі замовила коньяк, я попросив свого вічного Chivas Régal. Після подачі вона підняла свою склянку.


- Ти добре граєш.


"Ви були на шляху до перемоги", - відповів я.


- Але моя карта була у тебе з самого початку, то чому ти не поставив більше, Макіавеллі?


- Бо це була товариська гра.


Вона струснула своїм довгим волоссям.


- Товариської гри немає. Зі свого боку, я ніколи не граю дружелюбно.


У її тоні пахло загрозою чи, можливо, попередженням.


"Я запам'ятаю це", - сказав я, піднімаючи келих. (Ми закурили і випили. Я порушив тишу:)


- Ви тут для задоволення чи у справах?


- Скажімо більше для бізнесу, але у бізнесі я знаходжу багато насолоди.


- Тобто ви професійний шукач задоволень?


Вона похитала головою:


- Ні, термін "професіонал" має на увазі, що хтось платить вам за виконання


певної роботи, що робить вас професіоналом у цій конкретній галузі. Це слово до мене не стосується, тому що мені ніхто не платить. Не я перемагаю, чи програють інші.


Для мене те саме.


- Що ти робиш, коли не граєш?


- Я подорожую і отримую задоволення. Я була чудово розпещена двома багатими чоловіками і двома хорошими розлученнями.


- Розлучення вони програли, я думаю?


- Швидше двічі, ніж один раз.


- Я впевнений.


- Дякую.


- Ти можеш дозволити мені вечерю сьогодні ввечері? Я запитав. Щиро вірю, що ця склянка не змусила мене кинути палити з вами.


Вона посміхається :


- Мені треба передихнути. Достатньо часу, щоб охолонути, і я приєднаюся до вас у великій їдальні.


- Ідеально.


Вона збиралася обернутися, коли я їй подзвонив:


- Ах, до речі... як тебе звуть?


- Мене звуть Крістін Хол.


- Мене звуть Нік Коллінз.


Вона підняла брову.


- Гей, тримаю парі, тебе звали Нік.


- О, - сказав я, гадаючи, чи не встановив я хоч одного зі своїх контактів. Хоук говорив про молодих людей.


- Ти маєш голову, щоб називати себе Ніком. До зустрічі, Нік.


Я дивився, як вона йде, милуючись її ногами та похитуванням стегон.


Може, вона мала намір розповісти мені більше за вечерею… або після… Може, вона була «молодша», ніж виглядала.


РОЗДІЛ IV.


Я замовив столик на вечерю і чекав, коли Христина подумає про те, як я збираюся встановити контакт, коли раптово двоє людей, які щойно увійшли, змусили мене більше не думати. Я відразу впізнав двох агентів: блондинку та високого хлопця.


Спочатку я побачив білявку, і це повернуло мене чотири роки тому. Це був Кейсі, маленьке біляве пташеня, якого я зустрів на тренувальному курсі і знову бачив того вечора.


З того часу вона трохи змінилася, але це була вона. На ній була яскраво-жовта вечірня сукня з глибоким вирізом, яка виглядала гарно. Звичайно, вона виглядала мініатюрною, але вона перетворилася на справжню жінку, якій зараз двадцять чотири, якщо мені не зраджує пам'ять. Його обличчя теж трохи змінилося. Її щоки були запалі, і вона обстригла волосся. Як сказав тато Картер? Проте вона залишилася маленькою дівчинкою з великими блакитними очима та соковитим ротом.


Я теж згадав цю людину, але з набагато меншим задоволенням. Аллана Трамбола, зарозумілого молодого агента, якого я поставив на його місце і більше ніколи не бачив.


Він теж змінився, побільшало м'язів. Якби він так само подорослішав! Я на це сподівався.


Це були два агенти, з якими я мав зустрітися. Я не вірю у збіги. Але я був далеко не в захваті.


Кейсі побачила мене першою. Вона не показала жодних ознак змови. Вона повернулась і щось сказала Трамболу, який, дивлячись через плече Кейсі, розплився в глибокій усмішці відрази.


Ні, він справді не змінився.


Пара – а яка гарна пара! - Підійшла до столика поруч із моїм. Я сподівався, що вони не настільки божевільні, щоб спитати про мене дворецького, наша зустріч, мабуть, була «випадковою».


Їм довелося йти поруч, щоб зайняти свої місця, і Кейсі буквально «контактувала» зі мною. Вона не могла придумати нічого кращого, ніж ударити мене ліктем, доки я піднімав склянку з водою.


"Ой, вибачте", - сказала вона, хапаючи рушник і намагаючись виправити становище. Вибачте, я тільки-но прийняла свої ліки, і є компонент, який змушує мене відволікатися і відчувати себе ніяково на кілька годин. Мені дуже шкода, повірте!


- Все буде гаразд, - відповів я.


Свою роль вона зіграла дуже добре, не переборщивши, але правильно назвавши паролі.


- Давай, люба, - сказав їй Аллан, взявши її за руку, - джентльмен вибачив тебе.


Вона посміхнулася і пояснила мені, коли Трамбол потягнув її за руку:


- Мій чоловік…


Мені було цікаво, чи хтось із них знав, що я був їхньою страховкою. Огида на обличчі Трамбола, коли він упізнав мене, змусило мене повірити, що ні. Щодо Кейсі, по її обличчю нічого не можна було сказати.


Я зателефонував офіціантові, щоб той приніс мені склянку води, коли увійшла Христина.


Вона повернула голову, як це зробив Кейсі. Обидві були ігристими, але Крістіна була на десять років старша за Кейсі. Справді складно вибирати між молодістю та досвідом, особливо у жінки. Для мене це залежало від обставин.


Я встав, коли увійшла Христина, продовжуючи витирати рукав рушником.


- Що з тобою трапилося ? - Запитала вона, коли я присунув до неї стілець.


– Маленька аварія взагалі нічого. Я пояснив, що молода наречена облила мене, показуючи на Кейсі та Трамбола.


Христина повернула голову і довго дивилася на Кейсі.


"Вона досить гарна дівчина", - зауважила вона. Вам не здається, що це було навмисно?


- О ні. Крім того, як бачите, має досить симпатичний чоловік.


- Я не думаю, що він витримає якесь порівняння з тобою, Ніку.


Двома словами вона все сказала. І я пояснив йому причину.


«Тим не менш, він вищий за мене», - ризикнув я.


Вона задумливо подивилася на мене.


- На мою думку, у вашому випадку це абсолютно неважливо.


- Щиро Дякую.


- Будь ласка.


І ми подарували один одному тост.


Дворецький прибув із меню і почав чекати, поки ми зробимо замовлення.


Я дивився на Христину по-іншому тепер, коли знав, що вона не є моїм контактом. Вона була можливою перешкодою, можливо, флірт теж, але вона безперечно стане гарним доповненням до мого прикриття. Крім того, вона була красивою, бажаною, і я не мав проблем з нею витратити трохи часу.


Здавалося, вона мала ті ж почуття. Сьогоднішня ніч виглядала багатообіцяючою.


Я спитав її. - Де ти навчилася грати у покер?


- Отримала від батька. Він був відомим професіоналом і передав мені все, що знав, перш ніж піти від нас із мамою.


- Ви дізналися все дуже швидко.


– Це єдине, що мені дав тато. Мистецтво та манера гри, ставки та зняття грошей у потрібний час. Я була двічі одружена і двічі була розлучена. Щоразу виграшна рука.


"Це оптимістичний погляд на шлюб", - зауважив я.


- Я досить багата, щоб вгамувати спрагу подорожей та ігор.


- Жага? – вказав я.


- Так, голодувати для мене скоріше призначення для чогось іншого, для інших насолод.


Я добре зрозумів.


Час від часу я крадькома поглядав у бік Кейсі та Трамбола. Я кілька разів зустрічав погляд Трамбола, але жодного разу Кейсі, яка мене ігнорувала. Безперечно, вона була дуже гарна. Трамбол ще мав пройти довгий шлях, але я сумнівався, що він колись це зробить. Він не проживе достатньо довго для цього.


Мені було цікаво, чи вирішили вони об'єднатися після фази навчання, чи хотіли цього раніше. Доведеться поговорити з Кейсі. Якби вони були партнерами, їй довелося б кинути його.


Чотири роки тягати із собою кулю – це достатньо, щоб загинути.


Христина перервала мої думки:


– Це антрекот. Я впевнений, що вам сподобається.


Справді, це було смачно, близько до серця. Ми обговорювали наші життя, я першим, як завжди, вигадував анекдоти про своє життя вчителя, дитинство, навчання...


Вона нарешті визнала, що вона родом з Луїзіани, що багато що пояснює її пристрасть до гри. Старі спогади про човни, гравців з кишенями, повними фальшивих карт.


"Мені здалося, що я помітив легкий акцент", - сказав я. Ви намагаєтеся це приховати, чи не так?


Спочатку вона виглядала збентеженою, потім сказала з усмішкою:


- Якщо я хочу досягти успіху в тому, чим займаюся, безпечніше не виглядати гравцем прямо з Міссісіпі.


Вечеря добігала кінця, і я збирався замовити ще вина, коли попереду мене підійшов сомельє з пляшкою в руці.


«Молода пара, Тремейни, - сказав він, вказуючи на стіл Кейсі, - пропонуючи його вам як вибачення за все, що сталося пізніше. Це молода леді.


- Зрозуміло, дякую ...


– Бачите, що я вам сказав? Ні найменшого суперництва.


- Не будь дурнем, це зовсім безневинно.


Я підняв свою склянку, дивлячись на Кейсі, яка у відповідь підняла свою, весело посміхаючись.


Я грав абсолютну винахідливість до досконалості.


«Звичайно, абсолютно безневинно», - прошипіла Христина.


"Не дури", - повторив я, знову обслуговуючи її.


- Я дещо хотів у тебе запитати, Нік, але чекала, щоб дізнатися про тебе краще ...


- А тепер хочеш?


- Так.


- Що це таке ?


- Твоя ступня. Я думав, що твоя тростина - опора, але ти, здається, серйозно шкутильгаєш. Що з тобою трапилося ?


Я посміхнувся і сказав:


– Мене збив мотоцикл.


– Давай!


Я збрехав. - Так це правда. Незграбний студент, що спізнюється в клас, зигзагами кружляє кампусом, а професор дивиться вбік.


- Він дивився, як мимо проходять гарні ніжки.


- Винен, - сміючись, сказав я.


"Це означає, що ти не можеш танцювати", - сказала вона.


- Добре! Можливо, повільно, дуже повільно.


- То чому б вам не запросити наречену?


Я розреготався.


- Навіщо мені це робити?


- Це буде спосіб показати їй, що ви пробачили її незграбність. Крім того, вона явно закохана в вас, що є дуже поганим знаком для нареченої, якщо тільки ви не зникнете з її снів якнайшвидше.


— А ви думаєте, що вона, запрошена на танець, перестане про мене мріяти? Щиро Дякую…


Вона торкнулася моєї руки і прошепотіла знаючим тоном:


- Не кажи мені, що ніколи не був у такій ситуації. Ви повинні були завдати шкоди університетському містечку. Як вчиниш?


Я замислився на мить.


– Не знаю, але якщо вийде, почну запрошувати їх на танці. Прошу вибачення.


Я встав і підійшов до столу Кейсі, намагаючись якнайменше кульгати.


Трамбол першим помітив мене і нахилився, щоб сказати Кейсі кілька слів. Вона також не повернула голови. Я гукнув їх по гаданому імені.


- Містер і місіс Тремейн?


- Так, - сказала вона, обертаючись і посміхаючись.


- Мене звуть Коллінз, Ніколас Коллінз. Я хотів подякувати вам за вино, а також сказати, що в цьому не було особливої потреби.


"Моя дружина відчула себе в боргу перед вами після того, як забруднила ваш костюм", - пояснив Трамбол.


– Це була просто вода. Вона не бруднить.


- Це мене заспокоює, - сказав Кейсі.


«Я думав, що танець безперечно зітре все це», - припустив я. (І, звернувшись до Трамболу, додав:) - Чи можу я собі це дозволити?


- Звичайно, - відповів він, - ви ж не запрошуєте мене.


Я кипів усередині, але м'яч забрала Кейсі.


- Я люблю танцювати, - сказала вона.


Я простяг руку і повів її на танцмайданчик, де вона дозволила собі піти в мої обійми. Ми стояли у середині доріжки, дозволяючи іншим парам переміщатися навколо нас. Насправді це було для того, щоб краще убезпечити себе від сторонніх очей. Принаймні я рухав ногою дуже повільно.


- Через чотири роки я ще не така погана, чи не так? прошепотіла вона.


Це було більше твердження, ніж питання.


- Ідеально.


Її волосся пахло такою ж легкою свіжістю. Її тіло було змодельовано, лялечка випустила дуже красивого метелика квітучої жінки.


- Рада знову зустрітися з тобою, Нік. Я справді здивована, побачивши тебе у такій місії.


- Я нещодавно вивихнув кісточку, це ніби відпочинок.


- Я думала, ви ледве рухаєтеся!


- Я залишив тростину за своїм столом.


- Я не підведу, обіцяю!


- Щиро Дякую.


- Цей танець – твоя ідея?


- Ні, Христини.


– А! Твоя подруга !


- Це був привід, як і будь-який інший, щоб поговорити з тобою без твого чоловіка.


- Це частина твого прикриття?


- Христина? Ні! Я познайомився з нею раніше, позбавив її від певної дрібниці в покері, і ми вирішили пообідати разом.


- Обід та…?


- Можливо, - визнав я.


Вона посміхнулася, але її посмішка була трохи натягнута. Чи ревнуватиме вона? Хіба це не випадковість нашої чотирирічної давності?


Попри все, вона була жінкою, а жінки не люблять провокацій. Їм це не потрібно, якщо довелося ревнувати.


Вона спитала. - Яке у вас прикриття?


– Я Ніколас Коллінз, професор коледжу. Я тут відновлююсь після травми, отриманої від студента. Студент, який пошкодив мою ногу катаючись на мотоциклі.


– Сподіваюся, випадково.


- Абсолютно. Він спізнювався на заняття, і моя нога була на його шляху.


- Як шкода. І подумати лише про те, що ми терпимо це у кампусах.


- Це я весь час і говорю. Як щодо вас та Аллана?


- Так, - зітхнула вона.


– Ви давно працювали разом?


- Вже досить багато разів.


- Він хоч виріс?


- Боюся, що ні. «Він завжди такий самий», - зізналася вона мені. Він досі не перетравлює те, що ви зробили з ним чотири роки тому.


- Марнославство - його проблема, Кейсі; це може дорого йому обійтись. Але це його проблема, а чи не твоя!


- Ой! Аллан не такий поганий, Нік, повір мені. Іноді він мене рятував.


- Не сумніваюся, але без нього ви б теж упоралися.


Здавалося, вона уважно обміркувала мій погляд, а потім запитала мене:


– Як ваш запас міцності останнім часом?


"Ти постриглася", - ухилився я.


- Як ти мене таку знаходиш?


- Дуже гарна.


- Я підстригла їх одразу після вашого зауваження. Знаєш, ти мав рацію. Я зовсім не пошкодувала про це навіть навпаки. У двох чи трьох місіях, якби вони були довшими… Право, дякую.


– Це було природно.


Музика закінчувалася, і вона запитала мене:


- Чи могли б ми знову зустрітися завтра вранці, біля басейну чи на пляжі?


- Ідеально.


Танець закінчився, і я був щасливий. Моя кісточка дійсно почала болісно посмикуватися. Вона помітила це одразу, коли ми повернулися до столів.


- Ти впевнений, що все буде гаразд?


- Безперечно. Я візьму тростину і піду до своєї кімнати.


- На добраніч, - порадила вона мені.


– Я рано піду спати, обіцяю.


«Я знаю, але я бажала тобі добраніч… відпочинку», - прошепотіла вона, підходячи до свого столика.


Я збирався щось сказати, але стримався. Допомагаючи їй освоїтися, я просто говорю:


- Дуже дякую за танець, місіс Тремейн. Доброго вечора, містере Тремейн.


"Вам також", - сухо відповів він.


- Доброї ночі вам двом, - підсумував я перед тим, як приєднатися до Христини, шкутильгаючи.


«Ти збираєшся повністю зіпсувати собі ногу», - лаяла мене Христина, коли я сів навпроти неї.


Я із задоволенням випив своє вино і сказав їй, що вона має рацію.


- Ви можете мені порадити гарне місце?


- Як щодо моєї кімнати? - Сказала вона без вагань.


- Ви знаєте, мені потрібно дати відпочинок кісточці.


"Ось як я це бачу", - бешкетно відповіла вона.


РОЗДІЛ V


З початку розмови Трамбол намагався розставити всі крапки над моїми «i», сказавши мені, що він був головний агент, а я - просто підтримка, можливої резерв.


Я запитав. - Агент, який за щось відповідає?


- Виходячи з того, що ви знаєте, це все, - додав він, як упертий хлопчик, який не знає, що сказати і повторити: Ні, все! "


- Трамбол, ти ще такий тупий.


Ми сиділи за столиком на пляжі, насолоджуючись ранковою кривавою Мері більше, ніж нашою спільною компанією.


Я приїхав першим після чудової ночі з Христиною. Вона сказала мені, що схід сонця не був для неї найбільшим задоволенням у житті, особливо після неспокійної ночі. Ніч, яка дозволила їй вгамувати голод, як вона висловилася.


Я сказав їй, що тому піду один, щоб відкрити пляж, і що я побачу її пізніше.


На Острові Задоволення було не так багато людей, що встали рано. Коли я влаштувався, всі столи були порожні. Через двадцять хвилин до мене приєдналися Тремейни, і був зайнятий лише один столик.


Коли я сів, Аль Нус вийшов і побажав мені доброго ранку.


- Привіт, Ал.


Він запитав. - Що я можу зробити для вас, сер?


– Ти сьогодні офіціант?


- Я займаюся масовкою, - зізнався він мені. Вранці!


Я кивнув головою.


- Голодний?


Я кивнув головою.


- Кривава Мері?


Я згідно кивнув.


"Ніби це було зроблено", - весело сказав він.


Він повернувся дуже швидко, і я попросив його сісти.


- Ви з Нью-Йорка, чи не так?


- У тебе хороша чутка!


- У вас гарний акцент, - кажу я, наслідуючи його.


- Так це вірно.


- Ал, ти можеш принести мені те, що мені потрібне?


– Я тут для цього.


"Ні, я маю на увазі те, що мені потрібно, коли мені це потрібно", - пояснив я.


"Все залежить від того, чого ви хочете", - проникливо відповів він.


- Чи є межа твоєї запопадливості?


- Не біда, товаришу, розкажіть про свою проблему.


«Я хотів би, щоб ти був у мене під рукою, про всяк випадок...» - ухильно сказав я.


Він підвівся, задумливо, і відповів:


- Мені треба повернутися до роботи.


- Дякую за Криваву Мері.


- Не забуваю служби, дякую за них, - сказав він мені тоном гумору та спільника.


- Не забуду, обіцяю.


Говорити так відкрито з Аль-Нусом, можливо, було ризиковано з мого боку, але я зробив це на інстинкті, який ніколи не підводив мене з того часу, як я народився. Я відчував, що коли мені знадобиться щось, крім моїх вірних товаришів по зброї - Вільгельміна: моє кохання від Люгера, Х'юго: моя прикраса-стилет і П'єр: моє ніжне маленьке яйце, наповнене смертоносним газом, - Аль-Нусс був би мені дуже корисний.


Для хлопця з Нью-Йорка перебування на Острові задоволень означало, що щось пішло не так, наприклад, наркотики, дівчина чи щось загадковіше. Його любов до порад була не просто так.


Я випив половину свого напою, коли з'явилися Кейсі та Трамбол.


Ми взялися за дуже переконливу тему «Ви тут – якийсь приємний сюрприз». Я встав і привітався:


- Мсьє та мадам Тремейн!


- Містер Коллінз! Кейсі відправила привіт мені назад, махнувши рукою.


Трамбол мав серйозні труднощі і багато роботи, щоб зіграти того, хто мав мене не знати. Я не просив у нього першої премії від консерваторії, а просто докласти небагато зусиль, щоб це приховати.


"Приєднуйтесь до мене", - запросив я.


Звісно, вони погодились і прийшли посидіти зі мною.


Кейсі була одягнена в купальник, який підкреслював її круглі пружні груди. Її тонка талія та шовковисті ніжки гарно доповнювали фігуру.


Трамбол носив міні-труси, розраховані на його атлетичний зріст, високий зріст та сильні м'язи. Він пов'язав собі на плечі рушник.


Отже, Трамбол тепер пояснював мені, що він був босом, а я тут був тільки через масовку. І я сказав йому, що насправді думаю, а саме, що він просто недоумок.


- Послухай, Картер! - гаркнув він.


Я відвернувся з глибокою огидою. Виклик агента з його справжнього імені під час операції на завданні був справою психіатричної лікарні.


"Він правий, Аллан", - втрутилася Кейсі.


- Про що ? - приголомшено спитав Аллан.


- Називати тебе дурнем.


- Зачекайте хвилину!


- Ні, постривай, ти! По-перше, тут ви не головний агент. Ми відповідаємо за місію, Аллан, ми обидва. Так що зупини свою колісницю, бідолаха! - прошипіла вона. Потім знову продовжу: і перестань називати Ніка ніким, крім містера Коллінза, поки ми на Острові Насолоди. Зрозуміло?


У мене склалося чітке враження, що це не перша сцена між ними. Трамбола вразило те, що сказала Кейсі. Кейсі не збрехала мені, коли запевнила мене, що вони об'єднувалися раніше. Це був справжній дует, але Кейсі була головною.


Вона подивилася на мене і сказала:


- Може, мені слід почати з пояснення, чому ми були там і що нам треба було робити.


- Ти щось береш? - спитав Аль-Нус.


Троє великих шпигунів, правда? І ніхто з нас не чув наближення Аль-Нуса до того, як він спитав, що ми хочемо випити. Хотів би я знати, що він чув і як це інтерпретував.


Я глянув на нього і сказав:


- Для мене те саме.


"Orange поспішав", - сказав Кейсі.


- А сер? Ал спитав Трамбола.


Можу заприсягтися, що він запитає те саме, що й Кейсі. Що він зробив.


Аль-Нусс зник, і я звернувся до Кейсі:


- Продовжуй.


Вона нахилилася і продовжила:


- З іншого боку острова є будинок, Нік. Це єдиний житловий будинок крім цього готелю.


- Будинок ?


- Скажімо, більше, ніж будинок, це більше схоже на замок, аніж на віллу. Тут мешкає Освальдо Орантес. Він дуже багатий. Фактично йому належить весь острів.


"Це те, що ви називаєте дуже багатим", - сказав я, гадаючи, до чого все це привело нас. Йому належить острів та готель?


Вона кивнула:


- Тільки острів. Він здає цю частину в оренду синдикату нерухомості, який хоче перетворити її на гігантський комплекс. Пляжі, басейни, ігри, казино.


- Хіба Орантес має шматок пирога?


- Так, він у раді директорів, але отримує лише гонорари.


- Значить, він мільярдер, який володіє островом і дає собі нову іграшку. Що ще ?


- Він продає та купує інформацію. Він купує їх у будь-кого і продає тому, хто більше заплатить.


Тепер я знав, що це за людина Освальдо Орантес.


- Останнім часом з'явилася інформація, яку ми хотіли б мати у своїх руках.


"Ми маємо на увазі уряд Сполучених Штатів", - додав я.


- А хто ще ? - різко спитав Трумбейл, дивлячись на Кейсі та мене.


Кейсі продовжила:


– Ми виявили, що цього разу він хотів зіграти. Він продаватиме інформацію двічі: нашим супротивникам і нам. Ми хочемо спочатку отримати її. І ми також маємо перебити ціну суперника.


- З чого ви взяли, що вони не зроблять те саме? І крім того, якщо ми купимо ту саму інформацію, що може бути? Що не так із цим.


- Ти смієшся? - Запитав Трамбол.


«Нік, ми повинні перебити їх, – пояснив Кейсі, – ми повинні вистояти у цій грі.


- Це гра ? – невинно запитав я.


Вони обоє з тривогою дивилися на мене.


- Добре, добре, забудь. Що за інформація?


"Тобі не обов'язково знати", - поспішно сказав Трамбол.


Кейсі підтвердила, хоч і пом'якшила різкий тон свого злісного партнера.


- Правильно, Нік. Ви - наша резервна копія, незалежно від того, наскільки ви гарні, і вам поки що не потрібно знати про це.


- Добре, - говорю я. Потім, після хвилини мовчання: давайте одразу перейдемо до справи: ви збираєтесь увійти до будинку Орантеса, вкрасти документи та вийти?


- Точно.


– Як довго товар виставлено на аукціон?


"Протягом двох тижнів, а він все ще думає про додатковий тиждень", - відповіла Кейсі.


"Це означає, що тут, в готелі, досить багато відвідувачів, які теж хочуть отримати це або підштовхнути торги", - зауважив я.


- Це те, про що я хотіла тебе спитати. Ви впізнали когось з того часу, як приїхали?


«Ні, – сказав я, досліджуючи свою пам'ять, – але це не означає, що в готелі недостатньо агентів, щоб провести з нами загальні збори.


"Саме тому ви тут для підтримки", - сказала вона.


- Ні, бо тобі потрібна підтримка, - поправив я. Причина моєї присутності тут, на цьому острові, з'явиться після завершення місії. А як ви плануєте потрапити на площу?


"Не так, як ти думаєш", - сказала вона мені. Я не жартувала, коли сказала, що цей будинок схожий на фортецю. Це майже непробивно.


Я чув це багато разів, але все одно слухав.


- То який план?


На обличчі Кейсі з'явилася сором'язлива, легка посмішка, коли вона сказала:


- Орантес любить білявок. І, бажано, наречених.


- Я розумію…


– Це сценарій. Орантес приїжджає пограти в готель щотижня. Завтра ввечері, в суботу, я вдягну своє вбрання, і, сподіваюся, він потрапить на гачок. Мій чоловік виявить, що у нього жахливий мігрень або божевільний зубний біль, що залишить мене самотній і безпорадний.


- Ви хочете поїхати до Орантесу сама і повернутися з інформацією під пахвою?


- Точно.


– Цей план побудований за умови «якщо». Хто мав цю ідею?


"У Кейсі", - поспішно сказав Трамбол.


- Що буде, якщо Орантес потрапить під руку гарній білявці? Якщо він не захоче піддаватися твоїм чарам? Якщо мігрень вразить його. Так…


"Що ж, ми придумаємо новий план", - відповіла вона.


- Хіба в тебе ще нема запасного?


- Поки немає! - Нічого особливого, - визнала вона.


Їхня історія та їхній аматорський план змусили мене розсміятися.


- Все залежить від вашої здатності до спокуси?


- Да чому ? Вам цього замало?


- Кейсі, без образ, і, як не мило, ти чарівна.


Вона моргнула, вперлася ліктями в стіл і, підперши руками підборіддя, сказала мені:


- Подивимося!


Я не міг повірити, що вона просто сприйняла це як гру чи щось приховувала від мене.


Що, зважаючи на поворот подій, ще більше виправдало їхній план.


РОЗДІЛ VI.


- Аллан, йди купайся! - раптом сказала Кейсі Трамболу.


Вона не сказала: Чому б тобі не піти поплавати? "Але добре "йди".


"Кейсі ..." - пробурмотів він.


- Ви сказали, що бажаєте плавати? Що ж, уперед.


- Так, я знаю, але ...


- Зроби це, брифінг закінчений, і я хотіла б поговорити з Ніком віч-на-віч про старі добрі часи... дорогий.


Він кинув на мене вбивчий погляд, але підкорився. Коли його не було, я сказав:


– Він твій звичайний партнер?


«Так, але я маю достатньо контролю над ним», - запевнила вона мене.


- Так, він ще живий. Ви змогли його добре стримувати.


- У цьому сенсі так, Нік, він створений для цієї роботи, але йому потрібне якесь керування, от і все.


– Директиви? Я повторив, ось як. Ви кажете «купатися», він купається, «вбивати»: він вбиває, чи не так?


- Не зовсім.


«Зрештою, він уб'є тебе, Кейсі, кинь його: для твого ж блага».


Вона поклала руку на мою:


- Шукаєте партнера?


- На жаль, ні, я працюю один.


- Чи бачиш ... Я маю справу з тим, що в мене є! (Вона прибрала руку.) Знаєш, Нік, я рада, що ти тут, і мені не соромно сказати тобі, що я трохи налякана, навіть після чотирьох років у цій грі.


Знову ж таки зі словом «гра» на губах.


- Ніколи не сягаєте, коли ви скажете собі: я не боюся. Це називається нерозсудливістю. Якщо ви не схожі на Трамбол ...


- Він не такий чорний, як ви зображаєте його.


- Слухай... ти і він... ти знаєш... еээ...


- Любов? Ви не заперечуєте?


- Анітрохи.


– А! - сказала вона з натяком на розчарування. Ну немає. Хоча Аллан цього хоче. Він мене не цікавить. Принаймні не з цього погляду.


Вона нахилилася до мене і прошепотіла:


- Я була розпещена...


- Кейсі, яку інформацію ми маємо збирати? - Запитав я, змінюючи розмову.


Вона знову стала серйозною.


- Не знаю, чи доведеться мені, Ніку... А потім, зрештою, якщо я не скажу тобі, кому я скажу?


Вона присунула стілець ближче до столу.


– Документи стосуються бактеріологічної війни. Очевидно, нова формула і протиотруту від неї. Отже, якщо ми спочатку не вкрадемо… Мій бос переконаний, що це буде ще одне очко для супротивників.


- Я розумію. Така міркування веде нас далі від світу, ніж наближає до нього.


Вона проігнорувала мої слова.


- Ми збираємося вкрасти документи та додатково встановити підслуховуючий пристрій, щоб дізнатися, скільки пропонують наші конкуренти в наступні кілька разів. Непогана ідея, чи не так?


- Це означає, що для наступних пропозицій ви знатимете, що буде виставлено на аукціон.


- Точно.


- Скажіть, ця ідея...


- Нік, - перебила вона, - відколи я приїхала сюди, я не бачила такої гарної блондинки, як я.


"Скромність не задушить тебе", - відповів я.


- Я така сама, як ти, Нік, я знаю свої сильні сторони і намагаюся використовувати їх якнайкраще.


«От мій дорогий товариш по іграх», - сказав я, закінчуючи цю незручну розмову.


Христина підійшла, чудово скроєна в злитому купальнику.


коричневий шматок, який зробив його другою шкірою, підкреслюючи кожну інтимну деталь її засмаглого тіла. Чудовий зовнішній вигляд. Добре, що вона не була білявкою, що зіпсувала б усі веселощі Кейсі і спотворило її план, якби це був її план.


- Здрастуйте, - привіталася вона.


Я відповів, коли вона сіла на своє місце і замовив для «Криваву Мері» у Аль-Нуса, який дивився на неї очима, сяючими від хтивості. Я все ще був із двома найкрасивішими дівчатами у готелі.


- Як давно ти одружена, моя люба? - Запитала Крістіна дуже по-мирськи.


"Пройшло всього кілька тижнів", - відповіла Кейсі.


Те, як вона дивилася на Христину, нагадало мені погляд Трамбола, і я не схвалив. Єдине, що жінка, якою б професійною вона не була, не може контролювати – це ревнощі. Нам це було не потрібно для нашого бізнесу, і я обіцяв собі повідомити про це Кейсі за першої ж нагоди.


- Шлюб - чудовий інститут, - продовжила Христина, - я сама пробувала, двічі й успішно.


– А! Ви одружилися після смерті першого чоловіка?


- Зовсім ні, люба, я двічі розлучилася, і це чудово спрацювало.


Кейсі задумливо глянув на неї, гадаючи, невже їй байдуже.


- Я приєднаюся до Аллана. Дякую за напій, містере Коллінз.


- Нік, клич мене Нік, Кейсі, я говорю дуже по-батьківському.


- Добре, Нік, ще раз дякую. Доброго дня, міс… вибачте… місіс Холл. Було дуже приємно познайомитись з вами.


- Дякую, дорога.


Коли Кейсі пішла, Христина повернулася до мене.


- Смачна дитина, чи не так?


- Вона вже не зовсім дитина, Христина. Як ти почуваєшся сьогодні вранці?


- В хорошому стані. Минулої ночі було добре.


- Для мене теж.


- Сподіваюся, найближчим часом таких моментів буде ще більше.


У мене ще не було плану наступної ночі, і я не сподівався, що Христина ще подумає про майбутні урочистості.


Гарний, покращений сон сам по собі не був поганою ідеєю. Після подоби сніданку, що складається з великої кількості «Кривавої Мері», я виявив Христину трохи кращою. Вона не з тих, хто думає, що напружена ніч означає кінець стосунків або вона автоматично передбачає пильне спостереження за її випадковим партнером. Фактично після сніданку вона пішла сама, навіть не натякнувши на можливий обід зі мною.


Мене це цілком влаштовувало, до того ж хотів я подивитися на цей острів.


Хоча ідея пікантного сну.


*


* *


Я орендував стару Toyota і отримав карту острова на стійці реєстрації готелю. Я повернувся до своєї кімнати і розгорнув карту на ліжку. Власність Орантеса була відзначена червоним кольором із написом: Заборонена зона.


Я одягнув джинси та великі черевики, дуже міцні, які добре тримали мою кісточку. Потім під курткою я прив'язав Хьюго до свого передпліччя в його м'яких шкіряних піхвах. Я повісив Вільгельміну на пояс, а П'єра у затишний кокон. Я взяв тростину і вийшов.


Судячи з карти, це була ціла мережа невеликих доріг, що ведуть до відокремлених бухтів, ідеальних для пікніка або побачення. Я вибрав головну дорогу і виявив, що путівці були дійсно крихітними доріжками, досить широкими для проїзду машини. Основна дорога огинала острів уздовж узбережжя, іноді виступом, іноді спускалася до моря. Я був щасливий пройти цю прогулянку, перш ніж дістався до будинку Освальдо Орантеса.


Сказати, що будинок був значним, було б применшенням. На перший погляд це був укріплений замок. Бракувало тільки рову. Він був побудований на пагорбі, а між ним та готелем знаходився ще один великий пагорб. Щоб побачити будинок Орантеса з готелю, треба було піднятися на верхній поверх або на дах.


Я залишив машину на узбіччі дороги і йшов пішки, як міг. Моя кісточка сьогодні почувала себе набагато краще, і я вирішив піднятися на пагорб, щоб побачити ситуацію.


Використовуючи тростину, я пробрався нагору, де було видно стіну по периметру. Зі свого боку, це було добре приховано рослинністю


Наявність цієї стіни не дивно. Те, що я знав про Освальдо Орантеса, передбачало появу цього важливого пристрою безпеки. Якщо ми підемо вздовж стіни до головних воріт, цілком імовірно, що побачимо двох «вартових», які стоять на варті.


Я підійшов до стіни і притулився до неї. Чотири метри у висоту, вона мала бути досить широкою, щоб людина могла нею ходити. Я не побачив нагорі ні колючого дроту, ні електричних дротів, ні вмурованих розбитих пляшок, щоб відлякати зловмисників.


За словами Кейсі, для того, щоб власність була неприступною, мало бути щось інше, ніж те, що я міг бачити.


Звісно, у стіні було вдруковано фотоелементи і, звісно, радар, застромлений у землю з іншого боку. Тому що, на мій погляд, ми могли вільно пересуватися. І велика кількість туристів доводила це. Я пройшов кілька сотень ярдів і не знайшов ні входу, ні пролому в стіні. Дорога, якою я залишив машину, м'яко йшла за будинком до головних воріт. Звичайно, єдиний вихід – увійти чи… вийти.


Я продовжував тягнути ногу, бо в мене хворіла кісточка. Я нахилився, щоб спробувати зняти напругу, незважаючи на черевики. Цей жест урятував мені життя.


Я не чув пострілу, але не треба було розуміти, що в мене щойно стріляли. Куля з шипінням прошипіла над моєю головою, врізавшись у стіну маленькою хмарою пилу та кам'яними уламками. Я різко відскочив убік, болісно вивихнувши кісточку, але ледве уникнув другої кулі.


Намагаючись не звертати уваги на свій біль, я скотився схилом по діагоналі і обережно попрямував до своєї машини. У мене в руках була Вільгельміна, але стріляти мені не було в що. Той, хто стріляв по мені, зробив це з дуже великої відстані, зручно розташувавшись за снайперською гвинтівкою.


Я дістався машини, не дочекавшись третього пострілу. Стрілець повинен був здатися, або йому (або їй) заважали у його діях. У будь-якому разі я був радий, що сеанс закінчився.


Я впав на сидіння та підняв ногу, допомагаючи собі обома руками. Я масажував кісточку і поїхав, проклинаючи це чудове місце, а потім без затримки повернувся до готелю.


Першим моїм поривом було залізти прямо на дах, але бандит, мабуть, уже давно зібрав свою зброю та багаж. Я вважав за краще піднятися в свою кімнату і побалувати свою бідну ногу. У мене була гаряча кісточка, і я вирішив зателефонувати Аль-Нуссу:


- Ви можете знайти мені лікаря.


"Негайно", - відповів він, перш ніж я закінчив фразу.


Я уточнив. - ... того, хто не ставить запитань!


Він затримався, перш ніж відповісти.


- Так, це можливо, але тобі це буде коштувати.


«Я підозрював про це, – різко відповів я.


Він обіцяв. – Ми вже там!


Можливо, він доведе, що я маю рацію щодо допомоги, яку я можу від нього очікувати. А може він приготував мені сюрприз.


Це було просто почуття чи, скоріше, мій інстинкт. З таким же успіхом він міг бути бідним, який хоче заробити кілька доларів.


Або він міг бути набагато більшим, ніж я припускав.


Я відчував, що ось-ось знайду...


РОЗДІЛ VII.


Щойно я встиг швидко прийняти душ і одягнутися, як у двері постукали.


Я відчинив двері і виявив Ала і літнього, високого сивого джентльмена з докторською сумкою.


Я жестом запросив їх увійти.


"Сядь на ліжко", - наказав мені лікар. Зніміть тапочки та витягніть ногу.


Шрам був яскраво-червоний, і треба було бути сліпим, щоб не помітити його. Він оглянув його, потім глянув на мене:


- Але це…


- Ал, - покликав я.


- Лікарю! – він коротко прочитав лекцію.


Лікар закусив губу, але не міг не торкнутися шраму. Я вирішив дозволити йому це зробити.


Він запитав. - В чому проблема ?


- Моя кісточка. Я думаю, що трохи жорстоко розбудив стару рану.


Він помацав це великими пальцями і, вивернувши мою ногу, спитав, чи не боляче.


- Ах да !


«Вона опухла, – сказав він мені, – але пошкоджень немає. Я дам тобі мазь.


Тримайте кісточку в підсоленій воді, якнайчастіше, і масажуйте маззю.


Він закрив валізу, випростався і порадив мені:


- Бережіть її якнайбільше в наступні кілька днів, якщо... це можливо. Все буде добре.


- Добре, дякую, лікарю. Скільки я вам повинен?


- Ал подбає про це. Зателефонуйте мені, якщо я тобі знадоблюсь.


– Чув.


Ми з Алом чекали, поки він зникне. Я запитав Нусса:


- Він триматиме це при собі?


- Нема проблем, - сказав він.


- Добре, Ал, скільки?


- Ви платите готівкою?


- Так.


– Вам більше не потрібні мої послуги?


Я подумав на мить, потім відповів:


- Наразі ні, я так не думаю.


Я зробив жест, але він зупинив мене.


- Я відкрию вам рахунок. І не соромтеся питати, чи потрібний я вам.


Потім пішов.


Я намочив кісточку на якийсь час, і вона чудово стиснулася. Я витер її і натер маззю. Як тільки моя нога була добре перев'язана, я взяв тростину і пішов на дах готелю.


Я вирішив, що після цього невеликого розслідування відпочиватиму до вечора. Очевидно, я вигорів і мав зважати на цей факт, вирішуючи, що робити далі.


Я ретельно оглянув внутрішній дворик і, нарешті, знайшов те, що шукав. Точне місце, звідки було добре видно будинок Орантеса. Звідти і зі снайперської гвинтівки я зміг вистрілити у стіну по периметру.


Коли я оглянув край перил, я навіть зміг розрізнити кілька подряпин, мабуть, точку опори гвинтівки.


Стрілець був гостем або службовцем готелю, що обмежувало мій пошук приблизно тисячею людей.


Я повернувся до своєї кімнати, перевірив, чи зачинені двері та вікна, і наніс ще один шар мазі на кісточку.


Потім я поклав Вільгельміну у безпечне місце і заснув.


Мені снилося, що за мною гналася орда дуже молодих убивць, у всіх було обличчя Аллана Трамбола.


Телефон розбудив мене. Я глянув на годинник, було сім вечора. Це Христина запитала мене, чи я не хочу пообідати з нею. Я сказав їй, що в мене болить кісточка, і що я буду їсти у своїй кімнаті, але, якщо після цього я відчую себе краще, я спустюся вниз, щоб трохи пограти в покер і випити смачного пуншу. Вона не запропонувала розділити мою вечерю в моїй кімнаті, але запевнила мене, що буде рада бачити мене пізніше.


Я пішов у ванну, щоб освіжитись, потім замовив їжу, попросивши Аль Нуса принести її мені.


Телефон задзвонив знову, то був Нусс.


- Окрім вечері, ви нічого не хочете?


- Ні, я дуже голодний, от і все.


- Добре, я тебе побалую.


Приблизно через чверть години у двері постукали:


- Ось, - сказав він, запихаючи свій візок до спальні, - я вам сказав: я швидка людина. Я повинен був все це доставити в номер наречених... але я в процесі...


Він підняв кришку і показав мені справжню романтичну трапезу.


- Ваші друзі, - додав він.


– Які?


- Тремейнс. Це було для них.


Я розсміявся, потім помітив, що наборів два:


Я запитав. - Ти залишишся на вечерю?


- Ти запросив мене?


– Я запрошую тебе.


- Із задоволенням приймаю, - робить висновок він.


Після перших укусів я виявив, що страшенно голодний. Постріл іноді викликає таку реакцію.


- Ти коп?


– Ні.


- Під прикриттям?


- Так.


"Добре, без питань", - визнав він. «Поки що у вас є достатньо грошей, щоб платити… І готівкою», - додав він.


- Це воно.


На десерт він просто запитав:


- Тобі не потрібна дівчина?


- Мені це не потрібно.


- Навіть справді чудову?


– Ні.


«Добре, добре», - пробурмотів він, кладучи тарілки назад у візок.


Я витяг невелику пачку банкнот і засунув йому руку.


Він запитав. - Про що це ?


– Депозит.


Повернув мені гроші:


- Нічого страшного, я віддаю тобі належне товаришу


Залиш це собі. Тебе ще можна використати.


- В будь-який момент ?


- День і ніч, тобі я зробив би трійку вісімок.


– Мені завжди потрібно проходити через комутатор?


Він вийняв із кишені ручку і відзначив мені на блокноті два числа. Один був внутрішнім номером готелю, інший – ні.


- Це за межами готелю... - зауважив я. Я бачив тільки великий маєток на пагорбі.


– Я теж не люблю запитання.


Я міг тільки схвалити це.


- Добре, Ал, дякую за все.


- Будь ласка.


РОЗДІЛ VIII.


Нусс пішов, я заприсягся все прояснити. Наступного дня Орантес прийшов пограти у готель. Я мав бути у чудовій формі.


Я пішов і купив нову марлю для кісточки. Я відчинив ящик маленької шафки, де зберігав їх. Декілька слів були написані друкованими літерами на бланку готелю.


НІК КАРТЕР


ВИ - 25-ТА ЖЕРТВА


ВІД ФАХІВЦЯ


ПОПЕРЕДЖЕННЯ


ІНШИЙ.


Я сів на ліжку і з наростаючим хвилюванням перечитав листа. Фахівець славився своєю професійною совістю та успіхами… Його професія була: вбивця.


Вже чотири роки він діє безкарно. І ідея опинитись перед ним не дуже сподобалася мені.


Я збирався стати двадцять п'ятою жертвою, а отже, наступною. Добре знаючи про подвиги Фахівця, я знав, що двадцять четверта жертва зазнала ножового поранення в центрі Лондона.


І ось настала моя черга!


Було очевидно, що він був автором коробки з вашою щирою повагою, і що я навмисне випустив її. Він був надто гарний, щоб двічі промахнутися по мені. Він діяв свідомо.


Ніхто не зміг побачити обличчя фахівця та не вижив, щоб описати його. Може, я знав його, не знаючи про це. Він, мабуть, був гостем готелю. Але який? Співробітник, покоївка, кімнатний слуга?


Можливо, але не варто захоплюватись. В Аль-Нуссі було щось інтригуюче, але не обов'язково робило його Фахівцем. Проте він мав бути у моєму списку підозрюваних.


Я почав думати про різні можливості.


По-перше, на острові був спеціаліст, щоб внести мене до свого списку.


Друге: він був тут за документами, дізнався мене і в процесі вирішив зробити мене двадцять п'ятим.


Останнє припущення було трохи хибним: Фахівець ніколи не вбивав ні безкоштовно, ні заради спорту. Він убивав, бо йому платили за вбивство. Крім того, у цьому випадку я був лише «резервним про всяк випадок». Логічно, що спочатку йому треба було вбити головного агента.


Якщо тільки він ще не впізнав Кейсі та Трамбола. Я займався цим питанням одночасно з ними, і оскільки моя особа була знайома моїм супротивникам, я цілком міг зійти за виконавця місії номер один. Щоб замовити усунути мене.


Але це теж не пасувало.


Спеціаліст також може бути на острові для чогось іншого, крім місії Орантеса. Наприклад, вбити. Це означало, що якщо я стану його наступною жертвою, то хтось інший заплатив йому, щоб він мене вбив. І вони знали, що я тут.


Я був готовий зустрітися із фахівцем, насправді був у захваті, але ситуація ускладнювалася.


По-перше, у мене хворіла кісточка, і я потрапив у приціл гвинтівки вбивці номер один у світі.


Потім мені довелося допомагати Кейсі та Трамболлу і піклуватися про власну шкуру. На жаль, у мене була лише одна пара очей.


Зрештою, хтось хотів мене вбити, хтось, хто повідомив про це Фахівця і заплатив йому, щоб він застрелив мене.


Хто знав, що я тут?


Девід Хок.


Я не збирався про це думати. Якщо я міг комусь довіряти, то це був Хоук.


То хто ж ще?


Кейсі та Трамбол? Їм було не до цього, але я не міг одразу їх усунути.


Хоук сказав мені, що вони просили мене допомогти їм у цій справі. «Ми» могли бути лише босом Кейсі та Трамбола. Хто це був ?


Я також не знав, хто написав це попередження. Чи це було серйозно або просто блеф щоб мене налякати?


Якийсь виклик… У всякому разі, Фахівець не мав репутації жартівника. І коли він справді з'являвся, це було вбивство. Якщо я сумував за ним сьогодні, то, безперечно, вперше в його житті.


І Кейсі продовжувала називати це грою! Можливо, Фахівець зрештою думав про те саме. Мені просто потрібно було зробити те саме і перейменувати гру.


*


* *


Я дістав із подвійного дна валізи своє електронне обладнання. Маленьке диво, яке адаптується до кожного ланцюга, радіо чи телебачення, і дозволяє мені спілкуватися з центром АХ.


Я вибрав телебачення, бо хотів побачити Хоука віч-на-віч, коли розповідав йому про маленьку гру, в яку збирався зіграти з найвідомішим у світі вбивцею.


"Здається, це трохи ускладнює ситуацію", - визнав він після того, як я підсумував це для нього.


Він не моргнув, коли я розповів йому про записку, яку я знайшов у своїй кімнаті. Як завжди, на ньому була непроникна маска.


Я запитав. - Що ви мені порадите?


- Знаючи тебе, як я тебе знаю, ти не хочеш зупинятися на досягнутому, і ти не очікуєш, що я тебе зупиню.


- Очевидно, поки в мене не буде можливості знайти вбивцю номер один останнього десятиліття. Можливо, ви хочете замінити мене у справі Орантеса і дати мені свободу дій щодо боротьби зі Фахівцем?


Він замислився на мить із серйозним виглядом і сказав:


– Документи, які нам потрібні, дуже важливі, Нік. Я хочу, щоб ти залишався на місці. Дозвольте своїм колегам діяти, а ви стежите за Фахівцем, працюючи над тим, що нас цікавить.


Кажу: - Я подумаю, -


- №3, як завжди, вирішувати вам. Але, що б ви не вирішили, тримайте мене в курсі регулярно.


- Розраховуй на мене по обох напрямках, - підсумував я, вимикаючи зв'язок.


Я не просунувся далі. Він не виявив жодної реакції, і чи можу я підозрювати Девіда Хока? Хто ще, крім нього, знав про мою присутність на острові? Кейсі та Трамбол, мабуть, не знали, хто їх підтримає. Але їхній господар.


Може, мені варто було спитати Хоука, хто їхній бос. А може, ні, Кейсі все одно мені розповість.


Я вирішив не ділитися своїм майбутнім зведенням рахунків зі Фахівцем ні з Кейсі, ні з Трамболом. Вони могли б бути менш уразливими, якби я тримав це при собі. Поки що я призначена жертва.


Якщо вони вже не знають про його присутність.


Нарешті, все це було на завтра. Прямо зараз я хотів добре виспатися, щоб наступного ранку бути у чудовій формі. Якщо я хочу зустрітися зі Фахівцем, мені краще бути свіжим, як тарган.


Я поклав листа у свою валізу, роздягся і прослизнув під простирадло разом зі своєю милою Вільгельміною в образі плюшевого ведмедика. Вона ніколи мене не підводила, ця гарна дівчинка.


Моя щиколотка продовжувала турбувати мене, не даючи мені заснути в глибокому сні. Що мене скоріше влаштовувало. Коли двері повільно відчинилися, я був насторожі. Залишаючись зовсім розслабленим, я поклав руку під подушку, щоб схопити Вільгельміну.


Мої рефлекси майже взяли гору, бо я на нього чекав. На щастя, у мене була робота, тому що я досить довго чекав, поки її запах не видано її. Потім були невеликі шуми, які я знав; м'який шепіт сукні, що ковзає по жіночій шкірі. Вона роздягалася!


Духи дали їй ім'я. Це був аромат, який я знав лише один раз у житті, коли ми вперше зустрілися.


Вона прослизнула за мною в ліжко, і я відчув теплу м'якість її тіла на своєму. Вона обійняла мене, ковзнула долонею по моїх грудях, а потім дозволила їй опуститися набагато нижче. Вона притулилася своїми грудьми до моєї спини, і дотик їх твердих кінців змусив мене відреагувати.


Я повернувся, і наші голодні і спрагли губи зустрілися в поцілунку, якого я хотів вічно.


"Нік", - прошепотіла вона.


Я змусив її замовкнути, притискаючись губами до її губ, поки її пальці тинялися по всьому моєму тілу. Вона знайшла Вільгельміну під подушкою, обережно поклала її на тумбочку і сказала:


- Нам це не потрібно...


Ще один поцілунок повернув мене на чотири роки тому. Це було так само чудово.


*


* *


Її тіло трохи змінилося, порівняно з тими небагатьма невеликими відмінностями, які перетворюють молоду симпатичну дівчину на зрілу жінку. Але по суті вона залишилася такою самою. Той самий запах, той же фруктовий смак.


… І вона невтомно шепотіла моє ім'я, як чотири роки тому…


РОЗДІЛ IX.


Через багато часу Кейсі глибоко зітхнув.


- Мммм... ти старший, ніж минулого разу...


- Щиро Дякую !


- І навіть спокусливіше, - додала вона з лукавою усмішкою, якщо це можливо, звісно...


Я гладив її груди:


- Ти теж дуже добре подорослішала, - сказав я.


- Справді? Як твій новий друг?


Її голос став трохи зрізаним, і я не хотів, щоб вона порушувала тему Христини.


Я запитав. - Як ти думаєш, було розумно приєднатися до мене?


"Ніхто мене не бачив", - запевнила вона мене, надуючи губи. Я сумувала за тобою, Нік. У тебе є та якість, що жодна дівчина не може тебе забути.


- Лістощі ні до чого не приведе, Кейсі. Справа в тому, що, можливо, хтось бачив, як ти зайшла сюди. Для молодої нареченої достатньо зустріти іншого чоловіка у своїй спальні посеред ночі, щоб привернути чиюсь увагу.


- Як ви вважаєте, у наші дні це не звичайна справа?


- Можливо, я старомоден.


- Думаю, так, - сказала вона, погладжуючи мої груди.


Я запитав. - Аллан хоч трохи знає, де ви зараз перебуваєте?


- Я не знаю. Ми не спимо в одному ліжку, якщо ти про це думаєш, Ніку.


- Хто зараз старіє?


- Це ні до чого. Ми з Алланом товариші по команді, партнери, якщо хочете, але не в ліжку. Він, мабуть, знає, що я з тобою, але мені байдуже. Це не його справа.


Вона помилялася. У нашій роботі, де ви повинні повністю довіряти своєму партнерові, це справді була його справа. Тим більше, що вони були у відрядженні.


- Хіба це не зробить стосунки трохи натягнутішими?


- Між вами та ним?


- Ні, гадаю, між ним і мною гірше бути не може, - сказав я, сміючись. Я мав на увазі між ним та тобою.


Вона відповіла дуже впевнено:


- Ні, я впораюся ... Я можу тримати його в руках, Нік, не турбуйся про це.


Вона майже сказала "маніпулювати".


- Кейсі, ти поводиться не дуже професійно. Я сподіваюся, що з цього моменту ви приділятимете цьому трохи більше уваги.


– А! Справді? - Сказала вона, обертаючись навколо мене. Вам шкода, що я прийшла?


Його рука сіпнулася, і відповісти було неможливо.


- Вперше за чотири роки я дозволив собі непрофесійне ставлення, це через вас.


- Чи варто сприймати це як комплімент?


- Так.


Я запитав. - Ви все ще працюєте у тому ж агентстві?


- Так. Мені надходили й інші пропозиції, у тому числі від AХ, але я задоволена тим, де я. Мені подобається, як вони працюють.


- Хто твій бос?


В її очах спалахнула блискавка, і вона відповіла:


- Що це, люба, ділова розмова?


«Не зовсім», - ухилився я.


- Ну і що ?


Вона стала підозрілою, настороженою. Рівно протилежне тому, що я очікував. Довелося передумати і швидко.


Я випростався і, потираючи підборіддя, дивився на неї.


- Мені цікаво дізнатися, чому я був обраний як підкріплення в цій місії. З огляду на мою репутацію це, м'яко кажучи, дивно. Ви поступитеся мені!


- Згодна, - без зайвих слів відповіла вона.


- Якщо мене спеціально не реквізували...


- Це можливо.


- Але хто цього хотів і навіщо?


- Ну, я можу відповісти на запитання "хто", але не "чому".


- Я згоден на це… поки що.


– Він мій бос. І я не думаю, що ти міг йому відмовити.


- Чому?


- Ви знаєте когось, хто може заперечити полковнику Джеймсу Дж. Лембу?


- Звісно…


Я знав Лемба, точніше, чув про нього. Залишивши армію у віці п'ятдесяти років, з підозрою ставлячись до політиків та політики загалом, він був


затверджено, що очолити частину спецслужб. Але мені не сказали, який саме. Тоді я не звертав на це особливої уваги.


Тепер мене дуже зацікавив полковник Джеймс Дж. Лемб.


Запитуючи мене, дбає він про мене.


– Ви про нього чули? - спитав Кейсі.


- Звісно, це складно ігнорувати.


- У нього жахливий характер, правда, але він людина доблесний. Він вміє підкорятися та обирати своїх агентів. Його іноді критикують за його жорстокі методи та непримиренну політику, але я просто думаю, що він не боїться вирішувати проблеми так, як вони мають вирішуватись.


- Схоже, ви дуже поважаєте його.


- Я поважаю його більше, ніж будь-яку іншу людину, яку я знаю.


Я щосили намагався не показувати, як я засмучений, і запитав її:


- Чому він хотів, щоб я був помічником у цій історії?


- Не знаю, Нік, я не намагаюся зрозуміти, що робить полковник. Я виконую, і крапка.


- Без питань?


- Жодних питань не було поставлено. Хіба це не так між вами та вашим босом?


- Не зовсім, - ухильно відповів я.


Тепер я знав, хто її начальник, питання лише в тому, чому він обрав мене. Але рука Кейсі посилилася.


Я вирішив відкласти свої запитання на потім.


*


* *


Вночі Кейсі вислизнула з ліжка, намагаючись не розбудити мене. Я дозволив їй повірити, що спав. Я не хотів, щоб Трамбол прибув рано-вранці, хоча він найменше мене турбував. Що мав значення, то це Фахівець.


Я також турбувався про те, як спрацює план Кейсі. Вся проблема була там, і я передчував безладдя!


Кейсі здивувала мене двічі на добу. Вперше з її шалено поганим планом, потім з її поведінкою тієї ночі, коли вона прокралася в мою кімнату. Два дуже погані моменти для будь-кого, хто претендує на звання професіонала.


Саме це не відповідало всій місії. Якщо інформація, яку мав Орантес, була настільки важливою, нам потрібно було мати запасний план, якщо щось піде не так. І я був певен, що глюків буде багато.


Було сім годин. Я прийняв гарячий душ, перев'язав кісточку і одягнувся.


Я вирішив поснідати у своїй кімнаті, тому що мені потрібно було подумати про свою особисту безпеку та запасний план.


Я зателефонував і замовив яйця з беконом. Не питаючи про Аль-Нусса. Я хотів побачити його реакцію.


Тим часом я подумав про Фахівця. Єдиний напад, який я пережив, був під час поїздки до Орантесу. Я був майже певен, що я в безпеці, в оточенні людей. У мене не було вибору, як розіграти цю карту.


Я також думав про документи, які ми хотіли вкрасти. Чарівним словом була азартна гра: Кейсі сказала, що Орантес приходить у готель пограти. Якщо йому справді подобалося грати, він не міг задовольнятися суботнім вечором. Але якби він грав лише по суботах у готелі, де він міг би грати в іншому місці? Відповідь була очевидною: вдома. У власному будинку.


Я мав повний намір опинитися в готелі-казино, коли ввійшов Орантес. Однак мені потрібно було знати більше, і єдиною вказаною людиною мені здалося, що це Аль-Нус. Для цього довелося винайти щось правдоподібне.


Коли в двері постукали, я пішов відчиняти, і ввійшов Аль-Нус, штовхаючи свій візок. Я не був надто здивований, оскільки він натякнув, що наглядатиме за мною.


Я запитав. - Ви читаєте мої думки?


Він швидко глянув на мене, щоб переконатися, чи серйозно я говорю.


"Я очікував, що ти будеш моїм основним джерелом доходу в ці дні", - сказав він. Оскільки я хотів, щоб ви користувалися лише послугами «Прекрасного Аллаха», я попросив комутатор передати мені всі ваші вимоги. Ви мене не звинувачуєте?


- Анітрохи. Крім того, я хотів поговорити з вами сьогодні про щось. Ти приніс ще один кухоль?


– Та й поїсти на двох.


Я мимоволі дивився на нього іншими очима. З таким самим успіхом я міг би поснідати зі Фахівцем. Може, їжа була отруєна? Але він не був убивцею. Він був прямішим. Що зробило вчорашній інцидент дивнішим.


У мене було надто багато досвіду, як у агента.


Присутність фахівця паралізує рухи. Я повинен був діяти так, як задумав, дозволити йому прийти до мене і бути готовим прийняти його.


Поки що Аль-Нус був Аль-Нусом і ніким іншим.


- Чого ти від мене чекаєш? - Запитав він з набитим ротом.


- Я гратиму з тобою чесно.


– А! Тому що раніше...


- Не зовсім так, і ти знаєш. Мене звуть Нік Коллінз, але я не вчитель. Я приватний поліцейський, працюю у Вашингтоні.


- Я підозрював, що ти такий. Що вас підводить?


- Я не можу розповісти вам усі подробиці, але, скажімо, це пов'язано з великим будинком з іншого боку острова.


- Будинок Орантеса. Ваші проекти пов'язані з Освальдо Орантесом?


- Начебто щось ніби. Мені потрібно дізнатися про нього більше, Ал, і я думаю, що ти єдиний, хто може розповісти мені. Я чистий?


Він думає на мить.


- Якщо хочеш грати з Орантесом, треба підготуватися до гри по-великому, Нік. Я можу дати вам кілька порад, ви матимете ще кілька шансів.


Я наливаю дві чашки кави і говорю:


- Говори, я слухаю.


- Стверджується, що Орантес купив Острів Задоволення на гроші мафії, але мафія просто авансувала кошти без жодної винагороди. Всі знають, що це не в стилі мафії... Але гей, Орантес все ж таки розплатився. Кажуть, що тепер острів належить йому законним чином у світі.


«Крім того, я чув, що Орантес купує та продає все, що продається та продається. Тому хто більше запропонує.


Аль-Нусс звузив очі і продовжив:


- Ви працюєте на Вашингтон, Орантес має якесь відношення до федералів?


- Ал, ти повинен сказати, а не ставити питання!


- Ну-ну, подивимося, ах так, купи-продай...


- Це воно. Йому є що продати одразу?


Він думає на мить.


- документ.


- Не знаєте про зміст?


- Ні, не в останню чергу.


- Добре, скажи мені. Чим він цікавиться? Хто він ?


- як і всі багаті люди; він думає, що він король Острова Задоволень. Щосуботи він приходить у казино, грає в покер і загрібає всіх голубів.


- Покер, кажеш?


- Що ти хочеш, щоб він зіграв у класики?


- Що небудь ще?


- Ніколи завжди в покер.


- Раз на тиждень? Для такого хлопця, як він...


- Я чув, що ще тричі на тиждень у нього вдома був столик.


-Він обідає тут у суботу?


-Так, і він звик піднімати добрих дівчат, щоб трохи розслабитися.


– Що за жінок?


- Нареченої та блондинки.


Зрештою Кейсі мала рацію.


- Як це відбувається у суботу?


- Що ви хочете сказати ?


- Він спочатку їсть, а потім грає, чи навпаки?


– Він їсть, а потім грає.


– Коли він знімає дівчину?


- Перед обідом.


- Що він робить із чоловіком?


Він знизав плечима.


"Здається, їм завжди є чим зайнятися", - сказав він.


– Вони зникають?


- Ви маєте на увазі загалом?


- Так.


- Іноді чоловік і дружина залишають острів окремо, але завжди обоє залишають острів.


- Який вигляд має Орантес фізично?


- У сорокових роках: щільно складене, жирне тіло, коротко острижене біле волосся та опухлі очі.


- Охоронці?


- Очевидно, що двоє, весь час.


Я думав, що він усе сказав, і спитав:


- Добре, Ал, а тепер скажи мені, як я можу справити враження на містера Орантеса?


«Це легко, - відповів він, - обіграти його в покер, товаришу.


РОЗДІЛ X


Ал пішов зі своїм візком і знову запитав мене, чи я не хочу гарну дівчину.


- У мене є те, що мені потрібно, - говорю я йому.


– Але я можу подарувати вам симпатичну.


- Я вже сказав вам, що був вражений. Дякую в будь-якому разі. Дякуємо також за інформацію.


- Звичайно, я поклав її тобі на тарілочці.


- Добре.


- Слухай, якщо хочеш вести справи з Орантесом, будь обережним. Він не слабак… аж ніяк немає.


- Я трохи підозрював, дякую.


Потім він вислизнув і зачинив двері. Телефон задзвонив :


- Привіт Нік.


То була Христина.


- Як ви себе почуваєте ?


- Набагато краще, дякую.


- Вам не здається, що невелике плавання допоможе відновити кісточку? Вона спитала.


"Це не зашкодить їй", - відповів я. Побачимося на пляжі за чверть години?


- Дуже добре. Я буду дівчиною майже у купальнику. Ви мене дізнаєтесь.


- Я поспішаю…


Я повісив трубку, нарікаючи на те, що Христина не блондинка. Своїми навичками гри в покер вона напевно спокусила Орантеса. Можливо, він зробить виключення зі свого правила для Христини.


Я вдягнув купальник і халат. Я розв'язав кісточку і відчув, що стало набагато краще, потім я повільно спустився на пляж, шкодуючи себе.


Я одразу побачив Христину. Це було легко, мені просто треба було стежити за всіма чоловічими очима.


На ній був купальник того ж кольору, що й її засмага, тон у тон. Вона виглядала так, ніби була голою. Він оголив її пишні і важкі груди. Занадто важку, на думку жінок, але цілком придатну для чоловіків. Я помахав їй, вона повернула мені привіт, і всі погляди були прикуті до мене.


Фахівець може бути з іншими туристами на пляжі та дивитися на мене. Але я все ж таки підійшов до Христини.


- Ти просто приголомшлива, - говорю я.


- Ти теж непоганий. Ходімо купатися, до плавучого понтона.


Понтон був досить далеко, і треба було добре плавати, щоб дістатися до нього.


Я спитав. - Плитимемо наввипередки?


- Я не хотів би скористатися вашою травмою. Як щодо повільної прогулянки?


- Ти права.


Я зняв халат, і ми, взявшись за руки, увійшли у воду. Вона чудово плавала, граціозними та точними рухами розтинаючи воду. Оскільки я сам не був новачком, вона мене не покинула. Дійшовши до понтона, ми залізли на нього. Купальник обіймав її тіло, а груди, загартовані від прохолодної води, натягали вологу тканину.


- О Боже ! - Вигукнув я.


- Вибачте?


Я сказав. - Я збираюся вчинити злочин тут на очах у всіх!


- Чи можу я залишитися і подивитися? - Запитала вона з усмішкою.


Я вирішив сказати їй, що вона стане моєю жертвою, коли щось зашипіло біля мого вуха і врізалося в понтон за мною.


- Пірнай! - крикнув я, штовхаючи її у воду.


- Вітання ! вигукнула вона.


Ще одна куля пішла за першою, перш ніж я приєднався до неї у воді.


Вона спитала. - Що відбувається ? Ви граєте?


"Це не гра, Христино", - пояснив я їй з укриття за плавучим понтоном. Хтось стріляє у нас.


- У тебе?


- Саме в мене.


- Ви смієтесь ?


- Я що, жартую?


Я трохи підвівся, щоб подивитися через понтон у бік готелю. З даху понтон, мабуть, був розміром із поштову марку. Я не міг бачити, чи був там чоловік із рушницею, але знав, що він там. У стилі Фахівця було вибрати мету розміром із конфетті.


Два постріли, як минулого разу.


Два навмисно випущені постріли. Я був впевнений у цьому. У будь-якому випадку, я міг би викреслити будь-кого зі свого списку підозрюваних: Христину. Вона була зі мною.


- Нік?


- Так.


- Він пішов ?


- Я думаю так. Я не бачу, звідки стріляли, але гадаю, що це була тераса готелю.


– Ми можемо повернутися на пляж зараз? - Запитала вона в неконтрольованому страху.


Я глянув на неї і підбадьорливо посміхнувся.


- Так, але давайте якнайбільше плисти під водою. Для більшої безпеки.


- Добре, але як тільки ти дістанешся до притулку, ти мусиш мені пояснити, обіцяєш?


- Обіцяю, - говорю я. Ви готові ? За вечерею платить останній, хто прийшов.


Я крадькома поцілував її і кинувся до пляжу. Я відчував її присутність весь час, поки ми підпливли до берега, потім я сповільнююсь, щоб дозволити собі запропонувати їй обід.


Я був у боргу перед нею після того страху, який вона зазнала. Коли ми підійшли до піску, я помітив, що ніхто не звернув уваги на те, що сталося з нами.


«Ти винен мені обід», - видихнула Крістіна.


- Буде суцільне задоволення.


"І пояснення, не забувай", - нагадала вона мені.


- Ходімо сушитися, - кажу, - а потім підемо вип'ємо, я поясню.


Я мав намір дати йому ту саму версію, що й Аль-Нуссу. Я сподівався, що вона мені повірить.


Я взяв халат, і ми ссіли у барі на пляжі. Після подачі я розповів свою історію, не пропускаючи Орантеса.


Вона спитала. - Хлопець із великого маєтку?


- Ти його знаєш ?


- Еее! ... в якомусь сенсі так, я трохи знаю його, - відповіла вона.


Мені здавалося, що вона щось приховує від мене.


– Я вирішив з ним познайомитись. Якщо я правильно зрозумів, то він гравець, але тільки гравець у покер. Він приїжджає сюди щосуботи.


"Ось чому я тут", - сказала вона.


– Ах, ах, зрозуміло. А як щодо його власних покерних ігор?


– Також. Я сподіваюся зіграти проти нього сьогодні ввечері і справити на нього таке враження, що мене запросять до себе додому.


- У нас була така сама ідея.


- Отже, сьогодні ввечері ми будемо противниками. Але я сподіваюся, що не з такими самими результатами, – додала вона.


Мені справді не потрібно було цього ускладнення.


- Христино, для мене дуже важливо зіграти сьогодні ввечері.


- Не проси мене здатися. Це єдина причина, через яку я тут! вона перервалася, стурбована.


Вона мене налякала. Я боявся, що її гарна зовнішність разом з її досвідом гри затьмарять мене в очах Орантеса і зменшать мої шанси грати з ним.


- Я не хочу просити тебе не грати, Крістін. Я добре знаю, що це дуже важливо для вас.


Вона перегнулась через стіл і сказала:


- Не примушуй мене передумати.


Я прийняв задумливий і вбитий горем вираз обличчя.


- Ні, це було б відчайдушне підприємство.


- Нік, мені шкода, що нам доводиться грати один проти одного, але я завжди граю на перемогу. І крім того, я маю помститися тобі. Конкуренція нас ще більше зацікавить.


- Давай поговоримо про це сьогодні ввечері за вечерею, - запропонував я -


Я збирався йти, коли вона запитала:


- Нік, ти не підозрюєш мене?


- Ні, коли в мене стріляли, ти була зі мною.


- Хіба ти не сказав мені, про кого думаєш?


- Поняття не маю, я збрехав.


– А! Дуже добре. Зроби мені ласку, не йди раніше вечері.


- Я постараюся. Я обіцяю.


На зворотному шляху до своєї кімнати я залишив повідомлення на стійці реєстрації для Аль Нуса, щоб він подзвонив мені якнайшвидше. Я не зачинив двері, коли задзвонив телефон.


- Привіт, так?


- Аль-Нуссе, - сказав голос.


– А! це ти. У мене до вас було ще одне запитання. Скільки Орантес зазвичай приїжджає в готель на вечерю?


Він відповів не замислюючись:


- Він приходить до обіду о восьмій годині, закінчує трапезу о дев'ятій і йде до покерного столу.


– Ви розрахували це?


- Приїзди та відходи М. Орантеса не залишаються непоміченими.


- Я впевнений, дякую, Ал.


- Привіт Нік!


- Так?


- Коли я дізнаюся про всю історію?


- Скоро, Ал, скоро. Ще раз дякую.


- Будь ласка.


Я повісив слухавку і подивився на годинник. Я прийняв душ, одягнувся, обережно перев'язав кісточку. Я почував себе чудово після довгого плавання.


Подзвонив Христині за телефоном:


- Привіт це Нік.


"Нетерплячий", - відповіла вона тоном докору.


- Ні, я хотів вам сказати, що Орантес пообідає о восьмій годині.


- Я могла б тобі це сказати.


Я зробив паузу, дивуючись, чому я був такий здивований. Вона провела власне розслідування, от і все.


- Добре, я заїду за тобою близько пів на восьму. То ми обов'язково будемо там, коли він приїде. Все нормально ?


- Зі мною все в порядку. До скорої зустрічі.


- А готові до покеру?


- До всього готовий.


Ось що мене налякало.


РОЗДІЛ XI.


Фахівець завжди грав зі мною в кішки-мишки. Мені було цікаво чому. Психологічна тактика? Я не був певен. Але я сподівався, що це допоможе мені.


Задзвонив телефон, я взяв слухавку:


- Де ти був? - Запитав чоловічий голос гарчим голосом.


То був Трумбол.


- Я плавав, - відповів я.


«Я маю можливість зв'язатися з вами у будь-який час», - сказав він.


Він не сказав «ми маємо». Він знову грав у боса.


Я відповів. - Тремейне, що тобі від мене потрібно?


Він вагався і утримувався від помсти. Чи став би він професіоналом? Ні, надто пізно.


«Місіс Тремейн і я хотіли б запросити вас на обід, містере Коллінз», - сказав він із вимушеною ввічливістю.


Мені було цікаво, чи була з ним Кейсі, яка змусила його зробити це запрошення.


- Чому б і ні, ви дуже люб'язні, містере Тремейн. Коли ти хочеш?


"Ополудню", - коротко відповів він.


- Я буду там. Подякуйте за мене своїй дружині, гаразд? Я впевнений, що це одна із її великих ідей.


Він збирався додати ще щось, але передумав і різко повісив трубку.


Саме те, що я хотів: обід із Трамболом. Я знову подумав про них про два постріли, але відкинув цю ідею. Я сів на ліжку, даючи кісточці трохи перепочинку перед обідом. Я скористався нагодою, щоб почистити Вільгельміну. Я хотів, щоб це було бездоганно для великого дня чи великої ночі зі Фахівцем.


Я повторив те, що знав про нього чотири роки. Спочатку: ми не знали, як його назвати. Дехто називав його Провокатором, тому що він спровокував своїх жертв на їхній власній землі їхньою ж зброєю і вбив їх. Кожен агент належав до різної національності. Жертва № 5, снайпер, була поранена на двісті ярдів відкритою єдиною кулею.


Жертва №14 була знавцем бойових мистецтв. Його знайшли зі зламаною шиєю. Саме з цього моменту його почали називати Фахівцем.


Жертва № 24 була вбита минулого місяця. Я працював з ним кілька разів і шанував його. Він був відомий своїм володінням холодною зброєю. Він був убитий, тримаючи в руці ніж. Вбитий ножем. Бій, очевидно, був чесним, кожен мав свої шанси, але агент Боб Люс був менш сильний, ніж Фахівець.


Я був двадцять п'ятим у його списку. Але якщо Фахівець виправдав свою репутацію у вбивстві свого супротивника, борючись з його власною зброєю, у цьому була проблема: у мене ніколи не було спеціальності. Я виконую свої контракти з однаковою ефективністю та досвідом, незалежно від того, чи я дію ножем чи тримаю пістолет у руках. Якщо Вільгельміна та Хьюго зможуть говорити, вони підтвердять це.


Оскільки спеціаліст мав вибір зброї, я мав бути готовим зустріти все, що він використовує проти мене. Тому, перш ніж приєднатися до своїх колег за обідом, я сумлінно почистив Вільгельміну і подбав про Хьюго. П'єр у своєму затишному гнізді також може зіграти свою роль.


Потім пішов обідати. Кейсі привітав мене:


- Привіт Нік!


"Привіт", - сказав я, сідаючи праворуч від Кейсі, навпроти Трамбола. Ми за іменами?


Трамбол хотів відповісти, але Кейсі перебив його помахом руки:


- Я думаю, містер Коллінз і Тремейни можуть собі це дозволити, не викликаючи ні найменшої підозри, чи не так, Нік?


- Так звичайно.


- Добре, ми хотіли обговорити вашу роль в операції сьогодні ввечері.


- Я вечеряю з другом.


Вона знала, з ким я хочу повечеряти, і це їй не подобалося. Її щелепи смикнулися:


- Думаю, місце...


"Резервний агент, - перериваю я, - повинен бути поруч, коли ти почнеш свій чарівний вампірський акт перед Освальдо Орантесом у казино сьогодні ввечері... або о восьмій годині, коли він прийде на вечерю".


"Звідки ти знаєш, що..." - почав Трамбол, але Кейсі наказав йому заткнутися.


- Ти знаєш свою справу! – помітила вона.


- Я не люблю залишатися в темряві, Кейсі, і я був там із самого початку. Отже, я збираюся пообідати з другом, а потім я збираюся піти пограти.


Ви дасте мені знати, якщо знадобиться допомога.


І я не міг не додати на адресу Трамбола:


- І ця потреба, я впевнений, відчуватиметься.


- В Ім'я Бога, бо... Кіль...


Трамбол був у такому сум'ятті, що не знав, як мене називати.


Я звернувся до меню і промимрив:


- Якби ми замовили їжу...


*


* *


Наприкінці дня я постукав у двері кімнати Христини. Вона відчинила її, втягнула мене і швидко закрила. Вона почала обмацувати мене з голови до ніг.


Я запитав. - Що Ви шукаєте ?


Вона продовжувала оглядати мене з усіх боків і відповіла:


- Діри. Я нічого не бачу.


- Ні, - сказав я, сміючись, - будьте певні, я цілий.


Вона була чарівна в сукні, з зав'язаним на шиї вузлом, що залишало її плечі відкритими, оголюючи засмаглу шкіру.


- Чудово!


Це все, що я міг сказати.


- Дякую, ми йдемо? Ми повинні бути там раніше за Орантес.


- Ходімо!


Було близько пів на восьму, коли ми сіли за наш стіл, помітно обігнавши очікувану групу. Я про це домовився з Аль-Нусом.


- Гарний стіл, - прокоментувала Христина, звідси видно всю кімнату.


– Я цього й хотів.


Вона спитала. – Цього хоче приватний детектив?


- Чого?


- Шикарні ресторани, турбота про дорогих жінок.


- Ви завищуєте?


Вона не відповіла і продовжила:


- Спостерігаєте за багатими та впливовими чоловіками?


- Тільки коли я знаходжу клієнта, який сплачує мої звіти про витрати.


- Часто буває?


- Не надто часто. Три чверті роботи - це нудьга та очікування. Як у повсякденному житті.


- Це забавно.


- Що смішного ?


- Ваш образ поведінки, поведінки, одягання, замовлення вин, здається, ви народилися для цього.


Занадто багато питань.


- Досконалість, моя люба. - Це моя робота, - відповів я, повторюючи Кейсі.


- І у вас це дуже добре виходить, - наголосила вона.


Я не вірив, що вона проковтує все, що я говорю, але поява того, на кого ми обоє чекали, поклала край її питанням.


Він був досить вражаючою людиною. Його парафія викликала надзвичайне хвилювання. Його оточила хмара слуг. Він не тільки був начальником, а й мав давати чайові.


"Ваш стіл готовий, містере Орантес", - бездоганно вклонився дворецький.


Ліворуч і праворуч за ним стояли двоє його охоронців. Добре одягнені, добре складені, але не надто мускулісти. Кожен із них спостерігав за «своєю» половиною кімнати.


Орантес мене трохи здивував. Я чекав на пікантне ідальго. Але у нього було біле волосся, і він був неймовірно добре складний, хоча і не жирний.


Дворецький підвів його до столу.


- Це він, - сказала Христина.


- Я здогадався.


- Мені це не потрібно, - сказала вона.


- Що, ви його раніше бачили?


- Ем-м-м! Я бачив його одного разу. Знаєте, він жива легенда покеру. Мій батько грав із ним.


- Ну і що ?


- Він зірвався.


- Втішає. Легенда яка!


- Начебто щось ніби.


Легенда замовила обід для нього та його охоронців. Ніхто з них не заговорив. Їм доводилося їсти та пити, як їхній бос.


- Ось, твій друже, - раптом сказала Христина.


- Хто це ?


"Наречена", - відповіла вона, показуючи мені вхід.


Кейсі та Трамбол увійшли до їдальні. Кейсі дивовижно виглядала в сукні зі сміливим глибоким вирізом до пупка. Її витончена спина була прикрита навіть менше, ніж груди... Трамбол ішов за нею, спостерігаючи за публікою. Коли він помітив Орантеса, якого він, можливо, бачив на фотографіях раніше, він прошепотів кілька слів своєму партнерові. Вона навіть не подивилася в його бік, але якби подивилася, то була б здивована.


Орантес не звернув на нього уваги.


РОЗДІЛ XII.


Я спостерігав за Орантесом під час вечері, і, незважаючи на те, що Кейсі та Трамбол заплатили максимум за те, щоб бути поряд з ним, я ніколи не бачив, щоб він подивився на Кейсі.


Я також спостерігав його охоронців. Можливо, це були його статисти, але їхні очі продовжували переходити від людини до людини, ні на кого не зупиняючись дуже довго. Орантес був повністю зосереджений на своїй тарілці, ніби він хотів з'їсти якнайбільше їжі під час обіду. Його прислужники закінчили та приступили до ретельного огляду кімнати.


Кейсі виглядала трохи схвильованою. Вона крадькома подивилася на стіл Орантеса. Щодо Трамболу, то його нервовий стан межував з істерією: він курив цигарки і пив склянки з водою зі швидкістю м'ясорубки. Ви не можете не привертати увагу, коли наповнюєте свою склянку води більше десяти разів за їжею.


- Думаю, ми повинні виграти за ігровим столом, - говорю я Христині.


Була половина на дев'яту. Я попросив рахунок та підписав його. Я виконав свою ставку опівдні.


За столом покеру, за тим, зрозуміло, з найвищими ставками, було лише одне вільне місце.


- Юна леді? - спитав круп'є.


Вимушений поводитися як джентльмен, я запропонував місце Христині. Я уважно стежив за грою і помітив, що як мінімум у двох гравців очі більше можливості. Було також кілька туристів, які прийшли здійснити невелику екскурсію великим столом якраз вчасно, щоб їх загребли.


Я був у тій самій ситуації, що й вони: без грошей. Я не планував грати скільки-небудь значного покеру під час цього завдання, і мої фінанси були не в змозі протистояти будь-яким поворотам долі. Я тихо подумав, чи зможе Аль Нус зі своїх незліченних навичок надати мені зручне розширення.


Звичайно, якщо мене справді схопило за горло, у мене завжди була можливість зателефонувати до Хоука, щоб той виручив мене. Прямо зараз у мене залишалося всього п'ять хвилин до зустрічі з босом Острова задоволень, і мені довелося задовольнятися грошима, які я мав.


"Сер", - сказав дилер, перериваючи мої фінансові розрахунки. Я сказав, що є вільне місце.


- Дякую ! - сказав я, помітивши, що круп'є залишив місце Орантесу, який щойно прибув.


Він улаштувався на своєму місці як міг, заспокоюючись. Я пошкодував меблі. Він зробив невеликий запас фішок і почав вимірювати гравців за столом. Один охоронець стояв за ним, інший дивився і чекав.


Нарешті я сів за стіл покеру з Орантесом. Могло початися серйозне. Я був просто перед Христиною, яка посміхнулася мені, і я відповів. Два хороші суперники, які побажали один одному удачі.


Орантес запитав круп'я досить голосно, щоб усі могли почути:


- Чи є у когось проблема для того, щоб обмежитися угодою до п'яти?


"Звичайно, ні, мсьє Орантес", - запевнив круп'є.


Усі кивнули.


"Що ж, почнемо гру", - запропонував Орантес.


- Добре, сер.


Гра почалася. Я уважно записав здані карти. Король Орантеса – збіг? - І десять для Христини. Коли випала остання карта, я мав туз. До мене поверталася відвертість. Відкрив із мінімуму. Два гравці, розташовані між мною та Орантесом, пішли за мною, і Орантес зробив те саме. Усі, включаючи Христину, пішли за ними чи піднялися. Я забрався на Христину, і двоє гравців лягли спати.


У мене була прихована королева, але наступного ходу Орантес витяг іншого короля. Він ставить удвічі менше за мінімум на свою пару. Усі чекали, коли зіграю, але я ліг і з цікавістю спостерігав.


Я глянув на Орантеса, а Орантес спостерігав за Христіною. Він уже мав намір її побити. Крім того, він, здавалося, вже оцінив її і назвав своїм найсерйознішим супротивником. Вона показувала кілька десятків.


Тим часом було здано всі відкриті карти. У гравця праворуч від мене було дві пари, непогані: двійки та трійки. Він зробив ставку таким чином, що вказав, що йому нема чого запропонувати. Всі гравці між мною та Орантесом вийшли з гри, і Орантес негайно піднявся. Я думав, що в нього щонайбільше три королі. Гравець між ним та Христиною ліг, і лише Христина, показавши десять, підвелася. "Мабуть, у неї було три десятки", - подумав я, перш ніж вона знову піднялася. Але коли вона перебила ставку, я переглянув свою думку і вирішив, що в неї мають бути всі десять, або спробувати дві пари.


Останній візок був зданий, і гравець з двома парами віддав пас


Орантес зробив ставку на Христину. Христина, не гаючи часу, знову піднялася нагору. Гравець праворуч від мене, усвідомивши, що пробув надто довго, відійшов.


Орантес почергово дивився на свої карти та Христину і попросив показати. Вона перевернула свої карти, і дилер назвав її руку: чотири десятки. Не зморгнувши оком, Орантес викинув свої карти, не показуючи їх. Перший раунд за Крістіною.


Протягом наступної години два гравці значно виграли: Орантес та Христина. Я був у жахливому безладді. У мене були добрі руки, але недостатньо, щоб бути першим.


Я двічі намагався блефувати, але дві людини не дозволили мені це зробити: Орантес та Христина. Я витратив половину своїх ресурсів, і мені час було зробити перерву і сподіватися, що успіх посміхнеться мені, коли я повернуся.


"Я повернуся за хвилину", - сказав я дилеру.


- Ви маєте прикрити своє місце, щоб зберегти його. Бо якщо хтось хотів пограти...


"Джеймс", - сказав Орантес, перш ніж я встиг сказати хоч слово.


- Так сер.


- Залишіть це місце для сера. Він уже досить багато вклав із початку гри.


- Добре, дуже добре, сер. Добре, містере Коллінз, - сказав мені дилер, згадуючи вчорашню гру.


- Дякую, Джеймсе! І, звернувшись до Орантеса, додав: Дякую, сер!


Він не дивився на мене, але махнув рукою, що означало: «Все гаразд».


Христина співчутливо посміхнулася до мене. Я змусив себе посміхнутися і пішов випити.


У барі замовив бурбон. Я випив половину, коли мене поплескали по плечу. Я повернувся і побачив офіціанта, що простягав мені конверт.


- Повідомлення, сер.


Я поставив склянку і відчинив конверт. Було щось, що дозволяло мені залишатися в грі, навіть якщо я програвав дві години поспіль. Також був невеликий аркуш паперу, на якому було написано: «Урой його». Він не був підписаний.


Глядач, а може, навіть гравець, який побачив, що успіх мені не посміхнувся і що за курсами аукціонів я затримався ненадовго. Це могла бути лише Христина.


Я вирішив покласти гроші в кишеню та використати їх, пообіцявши розповісти їй про це після гри. Тепер усе, на що я сподівався, це на удачу. Я повернувся до столу і зайняв своє місце. Тепер у нас лишилося шість.


«Нова рука, сер», - сказав Джеймс і ввів мене в гру.


З цими додатковими грошима я відчував себе набагато комфортніше та впевненіше. Здавалося, це також змінило ситуацію. Джеймс здав мені два тузи поспіль. Неперевершений початок.


Я відкрив до ста доларів, удвічі більше за мої попередні ставки. Орантес подивився на мене, єдина зовнішня ознака його подиву. На його обличчі не було жодного виразу, але він уперше глянув мені прямо в очі.


Він запитував себе, чому я змінюю свою тактику. Показавши короля, він одразу підвівся. Було безумством, скільки королів він отримав із самого початку. Христина з відкритими сімома трефами пішла вгору. Я пережив це, і ми залишилися грати лише утрьох. Джеймс здав третю картку. Я отримав шістку черв'яків. Орантес один, три, щоб піти зі своїм королем. У Христини шістка пік до її сімки треф.


Четверта карта дала мені сімку, усі вони були люксами. Ставлю знову сто доларів.


Орантес мав п'ятірку зі своїм королем і трьома. Знову невідповідний номер, але він піднявся нагору. У нього мав бути король у резерві. Він уперто грав.


Христині дали вісім балів, а не шість та сім. Вона здивувала нас, піднявшись до Орантесу. Ми з Орантесом знали, що маємо перемогти її.


Остання карта: для мене бубнова вісімка марна. У мене були лише тузи. Орантес прийняв ще одного короля, давши йому пару і, можливо, короля в запасі. Він аж ніяк не відреагував.


Христині десять. Якби вона мала новий, вона була б неперевершеною. Б'юся об заклад, ніби я маю щось: двісті доларів.


Орантес глянув на мої карти. У нього не було вибору, крім як зробити ставку та зрівняти.


"Чотириста", - тихо сказав він, простягаючи свої тарілки.


Христина була в тому ж човні і сказала:


- Вісім центів.


Або один брехав, або обидва. Але я знав, що я переміг те, що вони... показали. Отже, я пішов.


Орантес подивився на Крістін


Він пішов. Я облажався!


Христина перевернула карту: трійка пік. Вона блефувала та програла. Настала моя черга: я перевернув свою карту, у мене не було іншої пари, окрім тієї, що була на початку. Орантес показав п'ять треф, щоб відповідати тим п'ятьом, які він показав.


"Королі і два", - оголосив Джеймс.


Мене обіграла його остання карта. Я проклинав себе і чекав на наступну угоду.


Протягом наступної години я виграв більше, ніж програв. Я все ще не торкався своєї благословенної схованки, але знання того, що він у мене в кишені змінило мій стиль гри.


«Джеймс, – сказав Орантес.


І він нахилився, щоб послухати, що товстун шепотів йому на вухо. Джеймс випростався і оголосив:


- Ставки збільшено вдвічі.


Очевидно, Орантес ввів нові правила, бажаючи розділити дрібних та великих.


- Якщо стілець відпустити, він залишиться таким до кінця гри.


Фактично ми збиралися зіграти троє: Освальдо Орантес, Крістін Хол та я. Мене напевно прийняли як хороше, і мені це сподобалося.


"Остання угода", - раптово оголосив Джеймс.


Я подивився на годинник, було майже година ночі. Навколо столу зібрався невеликий натовп. Після оголошення Джеймса в кімнаті пролунав шепіт.


- Будь ласка, мовчіть, - сказав дилер.


Ні Кейсі, ні Трамбол не були присутніми. Я зручно влаштувався і почав чекати на першу карту. Все мало вирішитися зараз.


Джеймс роздав. Я отримав бубнового короля, Орантес - даму черв'яків, а Христину - бубнову дев'ятку.


Не дивлячись на свою резервну картку, я ставлю п'ять центів. Мене не хвилювали мої резервні карти, бо я мав виграти.


Не довго думаючи, Орантес пішов за п'ять центів, Христина теж.


Наступна картка.


Для мене: бубнова десятка, щоб піти з королем. Орантес: трефовий туз для своєї жінки черв'яків. Христина: нова, яка зробила її парою і надала їй перевагу.


Вона додала п'ятсот. Я пішов за нею. Так само і Орантес.


Джеймс дав нам четверту карту.


Орантес: піковий валет, до якого йдуть туз та дама.


Я: дві непотрібні.


Крістіна: вісімка треф, без видимої користі.


Орантес зустрівся з нею поглядом і поставив тисячу доларів. У Христини не було вибору, окрім як слідувати за тисячею.


Якби це був звичайний покер, мене б давно не було. Я помолився і поклав на горщик дві тисячі доларів.


Вперше я побачив подібність реакції на обличчі Орантеса. Він знав, чому Крістіна слідує за ним, але запитував, що я роблю.


Джеймс дав нам останню картку.


Для мене: десятка треф, яка зробила мене парою на чільному місці в таблиці.


Орантес: туз, що дає йому пару тузів.


Христина: черв'яний туз, без видимої користі.


Орантес мав грати своїми тузами.


Йому довелося грати жорстко, що він зробив.


"Дві тисячі п'ять", - оголосив він, підштовхуючи їх до середини столу.


Не зморгнувши оком, Крістіна подивилася на свою резервну карту і піднялася на милю. Для мене це було три тисячі п'ятсот, а я не дивився на свою картку! Я вийняв з конверта пачку і поклав її посередині фішок та жетонів.


Орантес пішов за тисячею Христини і додав ще тисячу п'ятсот. Я був просто вражений. Прийшовши просто щоб трохи струсити велику людину, я повністю захопився грою. Я порахував, що лишилося в конверті: шість тисяч п'ятсот. Це те, на що я сподівався.


Все або нічого.


Орантес спантеличено глянув на мене. Його розум, мабуть, обертався зі швидкістю понад тисячу обертів на секунду. Він пішов. Його рука трохи тремтіла. Не заради грошей, а заради гри, Крістіна теж зателефонувала.


Як і в попередньому турі, ми уважно подивилися один на одного. Гіпертонік, ніби, перевернувши останню карту, ми збираємось стягнути зі столу гранату.


Одночасно ми показали свою картку.


Орантес: бубнова п'ятірка. Тож на столі у нього були лише тузи.


Христина: вісімка дає їй дві пари, дев'ять та вісім.


Я подивився на свою карту разом з рештою: двійка бубон.


«Десять і два – перемога», – оголосив Джеймс.


Публіка захоплювалася. Христина трохи кивнула мені. Орантес підвівся. Охоронці одразу ж зайняли свої місця на всі боки.


- Дуже дякую, містере Коллінз, а також вам, мем…?


- Крістін Хол, - сказала вона.


- Дякую, місіс Хол. Ця частина була дуже цікавою.


Потім повернувшись до Джеймса, він підсунув йому стодоларову купюру, просячи поміняти йому фішки та відправити гроші додому.


Орантес пішов у супроводі двох своїх ангелів-охоронців. Я не знала, де був Кейсі, і тепер не могла допомогти.


"Стіл відкритий", - оголосив Джеймс


Ми з Крістін вирішили встати і піти поміняти виграш. Я отримав близько десяти тисяч доларів.


- Переможець, чи не так? - Сказала Крістіна, коли ми пішли назад до бару.


- Так.


- Я теж.


"Його теж", - зауважив я.


Ми переглянули інших гравців.


Ми сіли, і я замовив дві чарки. Я зробив цю чудову гру під назвою покер. Христина відповіла:


- Думаю, останній банк став для вас найбільшим виграшем.


- Думаю так,


- Ми вразили його?


Щиро кажучи, я не знав, що сказати.


- Я не думаю, що його легко вразити.


- Я не зовсім певна. Він відреагував, коли ви встали із шести тисяч п'ятого.


- Це так ? - Невинно сказав я.


- Нік?


- Так.


- Жодного разу не дивилися свою приховану карту?


- Звісно, одночасно з усіма.


- Неможливо!


- Це гра.


- Як щодо того, щоб піднятися до моєї кімнати і зіграти в іншу гру? вона запропонувала.


- Я не маю нічого проти.


Ми підійшли до дверей її спальні, і коли вона вставила ключ у замок, я зупинив її:


- Зачекайте хвилину.


Вона глузливо подивилася на мене.


- Дорого це мені обійдеться? - Сьогодні я отримав дозу збудження, - говорю я.


- Ні, любий, - сказала вона, відчиняючи двері. І, смикаючи мене за краватку: ні, ти ще нічого не бачив.


РОЗДІЛ XIII.


За сніданком Христина запитала мене:


- Що ти робитимеш зараз?


- Я спробую знайти інший спосіб потрапити усередину. А ви ?


- Думаю, піду, знайду нову гру, знаю кілька, які окупаються. Він не запросив мене вчора ввечері, так що я не збираюся примушувати його чи благати, фаталістично сказала вона.


На жаль, я не міг зайняти таку ж позицію. Якби я недостатньо зробив для Орантеса, щоб мене запросили, і план Кейсі провалився, мені довелося б знайти альтернативний спосіб потрапити до його будинку.


Ми допивали каву, коли в двері постукали.


- Ти сором'язлива? - спитав я, вказуючи на спальню, маючи на увазі, що я цілком здатний сховатись там, якщо вона захоче.


«Не будь дурнем», - сказала вона, збираючись відчинити двері.


Кімнатний хлопчик простяг їй довгу коробку. Вона змусила його чекати на чайові. І все-таки вигляд Христини в прозорому негліжі був би гарною підказкою для будь-якого чоловіка. Він подякував їй і пішов.


Вона відчинила коробку і дістала дюжину троянд на довгих стеблах.


- Нік, ти принадність! - Вигукнула вона, уткнувшись обличчям у квіти.


- Моя люба, я б хотів дозволити тобі повірити, що ця увага походить від мене, але ...


- Хіба це не ти? - здивовано спитала вона.


- На жаль немає. Коли б знайшов час? Ми ночували разом, хіба не пам'ятаєш?


- Так, і в мене залишилися теплі спогади про них... Хто ж їх тоді надіслав?


"Подивися на карту", - запропонував я.


Справді, під квітами був невеликий конверт. Вона відкрила його і почала читати:


- Нік, це хороші новини та погані новини.


– Спочатку погані.


- Ці троянди мені надіслав Освальдо Орантес. Він благає мене прийняти його запрошення на приватну гру в покер сьогодні ввечері у його будинку.


- Гарне зауваження, - сказав я, напівусміхаючись.


Вона справила на нього більше враження, ніж мене.


- А як щодо поганих новин?


Вона вдала, що знову заглядає в коробку, і сказала:


- Для тебе немає карти, кохання моє.


Дуже кумедно.


Вона взяла мене за шию і сказала:


- Чесно кажучи, мені шкода, що вас не запросили, але, може, я вам зможу допомогти.


– А! І як ?


- Скажіть, чого ви чекаєте від будинку Орантеса. Може, я це знайду для тебе.


Я намагався читати її думки. Її пропозиція була спокусливою, безневинною і досить переконливою. Недовіра. Що приховує цю пропозицію? Я вперше замислився над нею після інциденту з плаванням. З ким вона могла працювати? Можливо, щоб перевірити себе, щоб показати мені, що я можу їй довіряти. До цього часу Фахівець працював один ...


- Так? вона переконувала мене.


- Я не можу нічого сказати, поки не передам це моєму клієнту; Якщо я вирішу, що ти можеш мені допомогти, я дам тобі знати,


Вона насупилась і сказала мені:


- Ти мене підозрюєш?


- Так.


- Чому?


- Бути підозрілим – частина моєї роботи. Якби я не був, мені просто довелося б змінити це.


- Мабуть, жахливо жити так увесь час.


- Бувають часи важчі за інших.


Вона ніжно погладила мої груди і сказала:


- Нік, я пропонував допомогу. Але якщо ви цього не хочете, просто забудьте про це.


Вона говорила без образи чи гніву. Вона подивилася на мене, чекаючи на реакцію.


- Ладно забули.


Вона ляснула мене обома руками по грудях, кажучи:


- Ти не добрий.


- Знаю, - погодився я, поплескуючи її по сідницях. Думаю, мені краще одягнутися.


Я прокинувся.


- Як твоя кісточка?


Це питання мене здивувало, бо я не думав про свою кісточку з учорашнього дня. Фактично, я зрозумів, що все йде добре, і що я залишив свою тростину у своїй кімнаті.


- Нічого страшного, - відповів я, одягаючись. Мені потрібний душ, але я збираюся прийняти його у своїй кімнаті.


Вона налила собі ще каву та перечитала картку Орантеса. Я підійшов до неї, тримаючи в руці конверт, який хлопчик дав мені вчора ввечері.


Вона спитала. - Що це таке ?


- Гроші, які ти мені дала вчора ввечері. Це особливо допомогло мені наприкінці. Дякую, дуже оцінив.


Вона подивилася на мене зі смішним виразом обличчя і сказала:


- Нік, про що ти говориш?


Її тон був настільки переконливим, що я повірив їй.


- Коли одного вечора я зробив перерву під час гри, хіба ви не надіслали мені хлопчика з конвертом?


"Я б знала", - запевнила вона мене.


- То хто це зробив?


- Хто надіслав мені троянди?


– Орантес? Для чого він це зробив?


- Принаймні не знаю.


Я зважив конверт і поклав назад у кишеню. Я поцілував її в лоб і сказав:


- Я щиро рада, що ти отримала те, що хотіла, Крістін.


Вона поцілувала мене в губи, взяла мене за голову руками і відповіла:


- Я теж, Нік, я щаслива.


- Не хвилюйся за мене.


- Ой! Ні!


- Я буду в порядку.


- Я не сумніваюся в цьому. Вам бракує ресурсів.


Я погладив його по щоці і підійшов до дверей. Моя рука була на ручці, і я обернувся:


- Христина.


- Так любов моя.


– Для квітів… Якби це був я.


У моїй кімнаті троянд не було, але хтось підсунув мені під двері конверт. Я підняв його і відніс до ванної кімнати. Я відрегулював температуру води, роздягся і відкрив конверт.


Це було запрошення від Орантесу. Тієї ночі на приватну гру в покер у нього вдома.


Я залишив карту на полиці та прийняв душ.


*


* *


За годину я зателефонував Аль-Нуссу за номером, який він мені дав.


Він одразу взяв слухавку.


- Ти рано, - сказав мені Аль-Нус.


- Вибачте, що перериваю такий прекрасний сон, але хотілося б знати, чи не надсилав хтось квіти молодятам.


– Які?


Я повторив своє запитання.


- Ти кумедна пташка, Нік. Ви граєте із маленькою леді?


- Ал, можеш утриматися від запитань?


- Добре Добре. Коли ви хочете дізнатися про це?


- Я вже маю це знати!


Він мало не подавився телефоном, коли я сказав:


- Я дам тобі чайові.


Минуло десять хвилин:


- Коробку відправили до любовного гніздечка близько трьох чвертей години тому.


Я запитав. - Що там було?


Я хотів подивитися, чи окупляться мої гроші.


- Десяток троянд на довгих стеблах.


- А мапа?


- Так.


– Хто?


- Їх послав чоловік із гори. Це те, що ви хочете знати?


- Так дякую. Тож запишіть це на мій рахунок.


"Я збираюся відкрити другу сторінку", - пообіцяв він і поклав слухавку.


Отже, Кейсі запросили до Орантес, але не для покеру. Її також запросили сьогодні ввечері?


Я спитаю її.


Я вдягнув купальник і спустився вниз. Я замовив «Криваву Мері» і почав чекати. За півгодини Кейсі прибула одна.


Коли вона підійшла до мене, я запитав:


- Де містер Чудо?


-Він буде тут за хвилину. Як я й очікувала, я рано прийшла.


– А!


- Я хотів знати, що ти робив минулої ночі!


- Мені? Я маю секрети алькова.


- Я мав на увазі перед цим.


- Я грав у карти.


"Я теж це знаю", - пискнула вона, потім озирнулася, щоб подивитися, чи хтось чує: "Що ти робив за головним ігровим столом?"


Я вирішив грати чесно.


– Я знав, що Орантес був великим гравцем. Я подумав, що якщо ваш план провалиться, я матиму шанс привернути його увагу і запросити на приватну гру.


- Як ви отримали всю цю інформацію


– питав я.


"Ти тут, щоб підтримати мене, Нік", - нагадала вона мені.


- Чи означає це, що я повинен знати тільки те, що містер і місіс Тремейн хочуть мені сказати? Не розраховуй на це. Я маю тримати вуха відкритими і ставити питання, хоча б для того, щоб не залишатися у творчій невизначеності. Це те, чим я займаюсь.


"Ніхто не залишає тебе в темряві", - наполягала вона. Після довгого мовчання вона додала: «Минулої ночі я жодного разу не бачила, щоб він дивився на мене. А ви ?


- Ні, - визнав я.


- Проте він це зробив. Я знаю, що він глянув на мене.


- Як ви вважаєте, вас неможливо не помітити?


Вона відкинулася назад, дивлячись на мене, і з легким натяком на іронію запитала мене:


- Як ви думаєте ?


У своєму малесенькому купальнику вона виглядала впевнено.


– Я визнаю, що це складно, але можливо.


Вона підібгала губи і стримано відповіла:


– А? Що ж, у мене для вас добрі новини. Сьогодні вранці я отримала дюжину троянд та запрошення на вечір від містера Орантеса.


- Це запрошення дійсне і для вашого чоловіка?


Вона не відповіла.


- Як ти туди поїдеш?


- Він має відправити машину.


Мені було цікаво, чи це була та сама машина, яку він послав за мною і Христиною, чи ми поїдемо на різних машинах.


- У скільки ?


- 7:00.


Ой! Ой! За дві години до мене. Мені здалося, що я згадав, що Христину запросили о дев'ятій годині пограти в покер. Це означало, що Кейсі буде одна без прикриття принаймні дві години.


Там буде вечеря! І після…


«Будь обережна, Кейсі, – сказав я.


Вона розслабилася, взяла мене за руку, потім вважала, що розумніше прибрати її.


- Не хвилюйся, Нік, я профі.


- Так, але вбивають і профі. Не варто недооцінювати цю людину.


- Це під присягою.


- Що робитиме Аллан, поки тебе не буде?


Вона завагалася, потім сказала:


- Він записуватиме все в нашій кімнаті. У мене із собою буде мікропередавач.


Я їй повірив. Ми зробили їх такі маленькі та складні.


- А ти, що робитимеш сьогодні ввечері? Вона спитала.


"Гра в покер", - сказав я, допиваючи свою склянку.


РОЗДІЛ XIV.


Я вирішив, що Ніку Картеру настав час вийти з туману. Для цього було лише одне рішення: заглянути у лігво лева.


Сьогодні ввечері я мав побачитися з Освальдо Орантесом перед гостями. Тепер настав час слідувати моєму власному методу: працювати поодинці, до речі, чи не так це? Хоук не просвітив мене, хоч і сказав мені бути обережним. Кейсі та Трамбол мене нічого не сказали. Якщо, однак, Фахівець був стурбований, він був у мене на спині, але розважався, що, м'яко кажучи, було дивно. Хоча я не зустрічався з ним, я знав про нього достатньо, щоб вважати його нинішню поведінку найдивнішою. Прямо як Христина, чию присутність на Острові насолод я не розумів. Не говоритимемо про Аль-Нусса.


Настав час знайти відповіді на мої запитання. Орантес був тією людиною, яка могла допомогти мені відповісти на них. Я хотів піти до нього в бездоганному прикритті, щоб ми могли трохи побалакати.


Ні Крістіна, ні тандем Кейсі-Трамбол не знали, що я збираюся бути з Орантесом сьогодні ввечері, і я не бачив сенсу це їм розповідати.


Я подзвонив на стійку реєстрації і найняв іншу машину, ніж минулого разу. З таким самим успіхом ви могли б не бути мішенню для можливого стрільця.


Я пройшов повз те місце, де зупинився, щоб піднятися на пагорб, і продовжив шлях. Приблизно за двісті метрів після крутого повороту я побачив ворота маєтку Орантес. Я зупинився перед високими важкими воротами з кованого заліза. Я вийшов з машини і підійшов до мене, коли з іншого боку підійшов чоловік, схожий на охоронців минулої ночі.


Про що думав Орантес, коли найняв партію однакових горил. На ньому був пістолет 45-го калібру, який міг пробити наскрізь мою машину.


Він запитав. - Я можу вам допомогти ?


- Сподіваюся, мені хотілося б побачити містера Орантеса.


- У тебе призначено зустріч? - Сказав він з іспанським акцентом.


«Боюсь, що ні, - визнав я, - але я вірю, що містер Орантес погодиться бачити мене.


- Що змушує вас думати, що? – щиро зацікавився він.


Я показав йому своє запрошення у покер.


Він повернув його мені, явно не вражений.


- У цьому листі сказано, що вас запрошують о дев'ятій вечора і що за вами приїде машина. Ви надто рано, сеньйоре.


Я взяв листа, який він давав мені через портал, і відповів:


- Знаю… Але мій візит не має відношення до покеру. Не могли б ви повідомити містера Орантеса про мою присутність і сказати йому, що я потенційний покупець того, що хоче продати.


Він подумав на мить, потім сказав:


- Будь ласка, почекай тут.


- Я не піду, обіцяю.


Він зник. Отримувати вказівки по телефону.


Я скористався нагодою глянути на море: з цієї точки на острові не було нічого, крім прозорого блакитного неба та глибокого синього моря. Готель знаходився на іншому боці, і якщо у нього не було рушниці, щоб стріляти під кутом, Фахівець не зміг би дістатися до мене з готелю.


За кілька хвилин повернувся охоронець і відчинив мені двері.


Я сказав. - А моя машина?


- Ваша машина добре охоронятиметься, будьте певні. Містер Орантес погодився на зустріч з вами, але не дозволяє чужим машинам в'їжджати на його територію. Слідуйте цією дорогою, вам не доведеться довго йти.


- Дякую, - сказав я і пішов стежкою.


Я спробував йти, не надто напружуючи кісточку, але був приємно вражений, виявивши, що вона добре реагує.


Я був дуже щасливий, коли охоронець запевнив мене, що подорож буде недовгою, але я почав сумніватися в цьому, коли нарешті переді мною опинився будинок. На вершині значних сходів стояв один із охоронців, яких я знав з минулої ночі. Я піднявся сходами, і він відчинив важкі дубові двері зі словами:


- М. Орантес чекає на вас у внутрішньому дворику.


- Дякую.


Він зачинив за нами двері і попросив мене йти за ним. Ми перетнули великий коридор, що веде до кімнат із закритими дверима. Наприкінці коридор закінчувався дверима внутрішнього дворика. Я побачив басейн великих розмірів і Орантес був трохи далі у внутрішньому дворику. Він сидів у м'якому кріслі. Весь будинок був влаштований навколо басейну та патіо. Я був повністю замкнений.


Другий охоронець сидів на простому стільці позаду Орантеса, мабуть, потягуючи каву.


- Містер Коллінз, ласкаво просимо, - сказав він, навіть не встаючи.


Він лише показав пухким пальцем на стілець із ротанга перед ним.


- Сідайте. Ви пообідали? Хочеш чаю, кави?


- Кава буде ідеальна, дякую.


«Хосе, - сказав він, звертаючись до охоронця, що мене супроводжував, - скажи Луїзі, щоб принесла ще одну чашку і трохи свіжої кави. Потім каже зі мною: - Кава з Колумбії, вона тобі сподобається.


То був майже наказ.


Орантес говорив без найменшого натяку на іспанський акцент. Хосе зник у хаті.


«А тепер, містере Коллінз, поки ми чекаємо на цю каву, скажіть, будь ласка, що я отримаю від цього імпровізованого візиту?»


Скоріше імпровізований, ніж небажаний, він був дуже ввічливий. Я відповів тим самим тоном.


- Сподіваюся, ви забули про це вторгнення, містере Орантесе, але я повинен був повідомити вам причину моєї присутності тут, на Острові Задоволення.


Він ущипнув ніс при назві острова - жест напрочуд делікатний для такої імпозантної людини.


- Огидно, мій острів так не називається? Ба! Думаю, це приваблює туристів.


Він витяг сигару з кишені піджака, і охоронець позаду нього, підстрибнувши, підвівся, щоб запалити його. Коли він із задоволенням вдихнув дві або три затяжки, Орантес продовжив:


- Тоді скажи мені, навіщо ти приїхав на мій острів, якщо не для гри… що ти робиш із радістю і дуже добре, я маю уточнити. Минулої ночі я був дуже вражений вами двома, вами і місіс… е… місіс Холл, чи не так?


- Так, Крістін Хол.


- Рідко можна зустріти за одним столом двох нових гравців - для мене, звичайно ж, нових, які мене настільки цікавлять, щоб одразу запросити їх у мої невеликі приватні ігри.


"Я ціную запрошення", - запевнив я його.


«Ви й місіс Хол… ну, ви знаєте один одного?»


- Так, ми знаємо одне одного.


- Може, старі друзі?


- Ні, ми познайомилися, коли я прилетів на острів два дні тому.


– А! Я розумію. Дуже красива жінка, чи не так?


- Так, дуже гарна, - сказав я.


Він, здавалося, подумки обмірковував її зауваження і сказав, киваючи головою:


- Жаль, що вона не блондинка.


- Прошу вибачення ?


- Блондинки. - У мене невиліковна слабкість до блондинок, гарних блондинок, - пояснив він.


- Я знав більше гріховних слабкостей.


- Я впевнений.


Луїза прибула з чашкою та горщиком свіжої кави, за нею дуже уважно стежив Хосе. З різних причин я представляв Луїзу молодою і блондинкою, але вона була чимось на кшталт дуеньї: престаріла матрона в пучку чорного волосся.


«Грасіас, Луїза, – сказав він.


- Де нада, сеньйоре.


Вона пішла, і Хосе подав каву, яка була справді чудовою.


«Добрий містер Коллінз, вистачить балаканини, - сказав Орантес. Ви згадали про покупку, яку хотіли б здійснити. Купуйте предмет, який я продам. Що ти маєш на увазі ?


- Ой! Думаю, ви знаєте, про що я говорю, містере Орантес. За власними словами, мене цікавить товар, який ви хочете продати цього тижня. Я просто прийшов раніше, ніж очікував повідомити, що я був там. Я теж не хотів приходити до вас під хибним приводом.


- Справді, делікатна увага. Тим не менш, з твоїми навичками гри в покер, ти не будеш під хибним приводом приходити до мене додому сьогодні ввечері, можеш не сумніватися.


- Я ціную ваше розуміння.


Він запитав. - Хто у цьому питанні ваш спонсор?


– Ми ще не дійшли… Подивимося, якщо моя пропозиція найкраща, то я вам скажу, для кого я працюю.


- Досить, - погодився він.


- Якщо тільки ми обидва не працюємо безпосередньо наодинці і ...


Він перебив мене помахом руки:


- Якщо ви знаєте про мене все, - він зробив паузу, щоб спостерігати за моєю реакцією, - знайте, що я ніколи не працюю один. Це зменшує мій прибуток.


"Я розумію", - сказав я з роздратуванням.


- Мені подобається думати, що я дуже звичайна людина, містере Коллінз. Думаю, я показував це напередодні увечері.


Мені потрібен час, щоб зрозуміти, про що він говорить.


"Ах, так, коли ви наказали Джеймсу залишатися на моєму місці, поки я відпочиваю?"


«Пропонував, а не наказував, – поправив він, – але це те, що я мав на увазі. У вас була неймовірна смуга невдач, але ви все одно були досить розумними, щоб пережити це. Ти граєш дуже добре, але трохи сміливець.


- Здирниця?


- Остання угода. Ви ніколи не дивилися свою резервну картку.


- Ви помітили? - Це остання угода, - пояснив я.


- Я розумію…


Я допив кави і, шукаючи місце, куди поставити свою чашку, зустрів погляд Хосе, який багато розповідав мені про свої наміри, якщо я колись підніму руку на його боса. Нічого подібного, щоб ви відчували себе комфортно.


«Щодо цього… скажімо, «предмету», який ви продаєте, містере Орантесе…» - нерішуче сказав я.


Він знову зробив жест нетерпіння:


- Я більше не про це говоритиму. Ласкаво просимо сьогодні ввечері як гравець у покер тільки як гравець.


Тому цього разу я обмежився відповіддю:


- Я зрозумів. Дякую за ваше запрошення.


- Не дякуйте мені, я запрошую вас сюди з дуже корисливих міркувань. Скажіть, ви поїдете машиною з місіс Холл?


Я на мить подумав, перш ніж відповісти:


- Ні, я так не думаю. Я був би вдячний, але чи можна спочатку забрати мене, скажімо, близько 8.30?


Він відповів дуже великодушно:


- Чому ні ? Це забобони чи щось таке?


- Це трохи схоже. - Дякую за розуміння, - сказав я.


- Нема проблем, - запевнив він. Чи хочеш ще чашку кави?


- Ні, дякую, він був дуже гарний.


- Ну, тоді я просто мушу тебе відпустити. На мене чекають інші заняття. Побачимося увечері.


Довелося визнати, що мене просто видалили, і я підвівся:


- Дякую за вашу гостинність.


- І дякую за чесність. Хосе, будь ласка, супроводжуйте містера Коллінза.


- Добре, сер.


Я зробив кілька кроків за Хосе, потім, обернувшись, сказав:


- Є ще дещо.


- Так? - терпляче відповів він.


- Вибачте, що ставлю вам це питання, але у вас сьогодні на вечерю є гість?


- Так, справді, - відповів він.


"Молода блондинка, яка займає весільний номер у готелі", - додав я.


Він відзначив удар і відповів:


- Авжеж, але звідки ти це знаєш? І як це вас стосується?


- Ні, це не моя справа. Не зовсім. Але я розумію, що її чоловік дуже ревнивий.


- Я не боюся чоловіків, містере Коллінз, старих і молодих. Жінка може прийняти чи відхилити моє запрошення. Щодо її чоловіка, це її проблема, а не моя… і не ваша.


- Я згоден.


- Так що я не розумію, як це вас турбує, містере Коллінз. У вас є причина засунути ніс у мій бізнес?


Охоронець, що сидів у кріслі за ним, почав смикатися.


- Я трохи хвилювався з приводу… предмета, який ви хочете продати.


- Товар у повній безпеці, містере Коллінз.


- Відмінно, на той випадок, якщо конкуренти були менш терплячі, ніж ви.


Він почав сміятися.


- Ви маєте на увазі, що хтось спробує його вкрасти? він запитав. Містер Коллінз, моя система безпеки чудова. Неможливо зайти сюди і вкрасти мою документацію.


Він був дуже впевнений у собі.


Я сказав. - Хіба що злодіїв запросити!


Потім я розвернувся і пішов за Хосе до дверей.


РОЗДІЛ XV.


Я сподівався спантеличити Орантеса щодо Кейсі, якщо це не викличе в нього підозри про мене. Я відкинув цю нагоду. Він, мабуть, подумав, що я звернувся до нього відкрито, відкривши йому справжню причину моєї присутності на острові. Він, мабуть, оцінив те, що я представився особисто, не приховуючи своєї гри.


То чи буде він боятися Кейсі?


Я на це сподівався. Я сподівався, що його підозри змусять його стежити за нею весь час, доки вона є.


Кейсі завдавала мені болю. Вона працювала не так, як я хотів. Я відчував, що в її голові було ще щось. Але якщо інформація була така важлива, як усі думали, я не збиралася залишати її в руках двох недосвідчених агентів.


Я не збирався дивитись, як вони діють, і ламати собі голову. Вони не були готові до такої місії. Отже, я повинен був першим дістати його. Я не збирався просто бути дублером у цій справі і тепер мав повніше уявлення про будинок Орантеса. Мені залишалося люб'язно переконати його показати його гостям перед грою в покер. Зазвичай люди, які мають таку розкішну резиденцію, не можуть встояти перед бажанням показати її всім. Під час цього невеликого візиту я маю знайти, де він зберігає свої документи. Як тільки документи буде знайдено, битву буде виграно наполовину.


Але мені все ще потрібно було провести додаткову розвідку, перш ніж повернутись до Орантесу.


Було два способи вибратися з його будинку з тим, що я шукав у кишені: сушею чи морем. Я був знайомий з майном, але ви повинні були піти і подивитися, який бік будинку виходить до моря. виглядало так, що я взяв напрокат човен і здійснив коротку подорож островом.


Я повернувся до готелю. Коли я увійшов до ліфта, я побачив старого друга або старого ворога, хлопця на ім'я Кевін, Джозеф, Джеймс Беглі.


Кевін був англійцем по батьківській лінії, американцем по матері та хижаком сам по собі. Його відданість та патріотизм діставалися тому, хто платив найвищу ціну.


Він спирався на стійку адміністратора, і я знав, що Кевін Беглі ніколи не відпочивав у житті. Він назвав це своїм «недоліком». Тому Кевін був на Острові Задоволення, щоб запропонувати Орантесу угоду.


Була проблема. Кевін знав моє обличчя та моє справжнє ім'я. Він також знав мою роботу. Він міг зруйнувати моє прикриття і, безумовно, зробив би це, якби це послужило його інтересам.


Я не міг вічно грати з ним у хованки, поки ми обидва були на острові і у нас були справи важливіші, ніж додати Кевіна Беглі до свого списку ворогів.


Було лише одне рішення: визнати це.


Я пішов до стійки реєстрації. Він обернувся і побачив мене. Опішивши, він вирішив мені посміхнутися. У Кевіна Беглі були білі і блискучі зуби, які я коли-небудь бачив. Він був високим і здавався худим. Але він був мускулистим.


Я запропонував. - Чи можу я пригостити вас випивкою?


"Швидше двома, ніж однієї", - відповів він.


Він намагався щось сказати, але я привів його до бару.


- Давай познайомимося, старий? - спитав Кевін, розуміючи, що ми ніколи не називали один одного за іменами під час наших зустрічей.


- Геніальна ідея, - кажу я, простягаючи руку. Я Нік Коллінз, професор коледжу.


- Професоре? - спитав він, починаючи сміятися. Ви, професоре коледжу?


- Радий тебе розсмішити!


- Любий друже, це трохи схоже на вовка в кошарі, лисицю в курнику, ...


"Я зрозумів", - запевнив я його.


- Добре. А я Джозеф Джеймс, плейбою у відпустці.


– Це плеоназм, але тобі це подобається.


- Щиро Дякую.


- Крім одного.


Він насупився:


- Чого?


Я нахилився і прошепотів:


- Ви ніколи у житті не відпочивали.


«Це правда, – визнав він. Я міг би сказати тобі, що я тут заради сонця, піску та дівчат, але ти не повіриш мені, Нік?


- Як ти мені теж не повіриш?


- Ти маєш рацію, старий.


- Думаю, ми тут із тієї ж причини.


- Я теж так думаю, хоч мене дивує, що вас послали сюди за папірцями. Я хотів би подумати, що ви тут заради карт, наприклад, для зняття фаски.


- Я нічого не сказав.


- Кинь, Нік, старий, ми не зайшли так далеко разом, щоб поводитися потай. Ви спробуєте потягнути документи з-під носа Орантеса. Які у вас плани? - схвильовано спитав він.


Оскільки я не відповідав на його запитання, Кевін відповів на нього самостійно.


- Я там ! Ти показав, що ти геймер, Нік, граєш так, ніби це твоє власне життя, і тебе запросили на одну з його приватних вечірок, правда?


- Запитуй і відповідаєш, Кевін.


- Мені це подобається. Чорт, я тут, щоб так чи інакше погратись. Я отримав також запрошення на сьогодні.


Коли ви збираєтесь?


Я вирішив бути відвертим хоч би в одному пункті.


- Сьогодні вночі.


- Це чудесно. Буде приємно позбавити вас ваших грошей.


- Ще хочеш випити?


- Звісно.


Ми зателефонували до офіціанта, який прийняв замовлення.


Якщо Кевін зробив те саме, що я, отримавши запрошення пограти в покер у Орнантеса, мені стало цікаво, скільки інших вчинили так само. Скільки людей, які грають сьогодні ввечері, мали намір зробити ставку на товар Орнантеса?


І хто Христина у всьому цьому? Теж покупець? І хіба не було нікого, хто мав би намір спробувати вкрасти документи замість того, щоб купувати? Інше питання про Кевіна спантеличило мене: чи був це уряд Сполучених Штатів, який надіслав когось, щоб зробити пропозицію і прикрити нашу місію.


Коли наші склянки були подані, Кевін запитав:


- Чи збираєтесь сьогодні ввечері вкрасти товар?


"Я ніколи не казав, що збираюся його красти", - нагадав я йому.


- Ой! вибач мені, Нік, старий, я не хочу ходити по твоїх квітниках. Я краще візьму це в тебе, ніж у Орантеса. Так я отримав гроші на ставку, отримав би бонус, і ви були б хороші.


Він намагався отримати мене протягом багатьох років, і тепер він побачив можливість.


Найцікавіше було те, що я думав про співпрацю з Кевіном. Я хотів би працювати з ним, а не з Кейсі і Трамболом. Я знав Кевіна; Я знав, як він робить і на що він здатний. Я був упевнений, що за допомогою Кевіна зможу забрати документи з Орантесового дому. Але мені було б важко тримати їх при собі.


Кейсі щойно увійшла до бару. Побачивши мене, вона підійшла до мене і сказала:


- Нік, я...


Потім вона зупинилася, коли побачила незнайомця, який був зі мною.


"Кейсі, я радий уявити свого друга", - сказав я, встаючи.


Кевін також став досконалим джентльменом перед Її Милостивою Величністю і дивився на Кейсі зі здивованим захопленням.


- Це Джозеф Джеймс. Джо – те, що ми називаємо плейбоєм.


«О, Нік, – пробурчав він.


Він буквально поглинув її очима, потім узяв її за руку та ідеально поцілував. Кейсі була трохи збентежена, але приємно здивована увагою.


- Доброго дня, містере Джеймсе.


- Кличте мене, будь ласка, Джо. Ви приєднуєтеся до нас?


- Ну, мені час приєднатися до чоловіка, - почала вона.


Але Кевін був дуже хорошим, дуже привабливим і, зрештою, вона була одружена.


- Чоловік? - здивувався Кевін. Скажіть, що то неправда?


"Це правда, - сказала вона, демонструючи свою чарівність, - але я б все одно випила".


"Чудово", - сказав він, подаючи їй стілець.


Вона сіла, та ми зробили замовлення знов. Я заприсягся, що це буде останнє, якщо я маю намір керувати човном, не надто сильно розгойдуючись.


- Ви тут для розваги, сер, ееє... Я маю на увазі... Джо?


Це було дурне питання.


Він відповів. - А навіщо ще ми сюди приїхали? Я такий самий, як усі плейбої, Кейсі.


"Ти перший плейбой, якого я зустрічала, хто визнає себе ним", - сказала вона йому.


Я запитав. - Зі скільки ви зустрічалися?


Вона кинула на мене мерзенний погляд. Я вказав їй, що вона відгукувалася на чарівність Кевіна. Вона осушила свою склянку і поставила її.


- Мені дуже шкода, але мені треба знайти Аллана.


- Аллан? - Запитав Кевін.


– Її чоловік, – уточнив я.


- Ах, щаслива людина!


Вона посміхнулася йому, а потім, побачивши, що я дивлюся на неї, сказала:


- Дякую вам обом за напій.


Вона зникла. Я думав, що вона забула, чому вона хотіла мене бачити.


- Це твоя… еээ…? - Запитав Кевін.


– Що?


– Ваш помічник?


"Навпаки", - сказав я, хитаючи головою.


– Ви помічник? Він насупився і додав: Важко погодитись, Нік. Це дитина.


- Мене відправили наглядати за нею та її партнером. Я отримав травму в ногу, але оскільки я не хотів зникати з обороту… Отже, я працюю нянею.


– Її партнер, це чоловік?


Я кивнув головою.


- Я думаю, тобі варто благословити ногу. Це не твій помічник.


- Навпаки.


Я настільки невпевнений у своєму типі, що відчуваю, що все зміниться.


- Що ти маєш на увазі ?


- Я маю на увазі, що ми могли б працювати разом, що принесло б користь моєму та вашому бізнесу.


Я вирішив грати у цьому напрямку. Моя гордість не постраждає. Я мала місію, яку треба було виконати. Аллан і Кейсі не підходили для цієї роботи, тому я грав сам із невеликою допомогою цієї людини. Ставити на Кевіна було ризиковано, але з багатьох причин я вважав за краще грати з Кевіном, ніж із двома іншими.


РОЗДІЛ XVI.


Вода була хороша, і хвилі, викликані швидкістю човна, приємно освіжили мене, як і бризки.


Я орендував невеликий моторний човен у готелі і тестував його у блакитній воді, перш ніж вирушити оглядати інший бік острова.


Під час поїздки я мав час підбити підсумки. Справи ускладнювалися: не лише я був у артистичній невизначеності, але ще й до танцю входили нові персонажі... Незабаром ця місія буде схожа на справжній водевіль.


Вона почалася з інструкцій Хоука, що було найдивнішим у моїй кар'єрі. Він наказав мені вирушити на Острів Насолоди і спробувати розібратися. А насправді я був нянькою у двох молодих агентів, відповідальних за крадіжку важливої інформації.


Зрештою, ось де я опинився.


Освальдо Орантес був тією людиною, яка мала інформацію, яку ми хотіли, і він був сповнений рішучості продати її тому, хто запропонує найвищу ціну. Чи ми були тут, щоб купувати? Ні, ми були тут, щоб украсти, і щоб ніхто цього не помітив. Достатньо просто вкрасти документи, щоб ознайомитись з ними сфотографувати, а потім залишити на місці. Ці подробиці мені повідомила Кейсі, але я не мав знати їх як помічник на місії.


Додайте до цього винахідливого маленького хлопця з Нью-Йорка на ім'я Аль-Нус, який займався масовками з одним або двома людьми на острові; Крістін Холл, красуня, гравець у покер, яка могла б бути чимось більшим; і Кевін Джозеф Джеймс Беглі, солдат удачі, що діє від імені людини, відомої тільки їй самій, але здатної працювати з ким завгодно, хто має достатньо доларів.


І серед усіх красивих людей, що утворюють на острові веселу зеленувато-зелену фарандолу, одним із них міг бути вбивця, відомий як Фахівець. Фахівець, який записав мене у свій бальний блокнот для останнього танцю.


Із ним теж було щось не так. Він двічі цілив мене кінцем своєї гвинтівки і не стріляв у мене, і це не відповідало його репутації. У мене був намір змусити його пошкодувати про свою маленьку гру зі мною. Крім того, в грі була дика карта: полковник Джеймс Дж. Лемб, мабуть, був тим, хто кинув мене прямо в середину цього звіринця. Яка мета? Можливо, мене хотіли вбити. Це те, що я хотів знати.


Крім того, я збирався зіпсувати всім плани: я б не зробив того, чого від мене очікували Кейсі та Трамбол. І допомога може прийти від Кевіна Беглі.


Тоді я б приколов спеціаліста, бо знав, що він не зупиниться, доки не застрелить мене. Рано чи пізно ми розрахуємось зі своїми рахунками. Я був готовий зустрітися з ним віч-на-віч, з пораненою ногою чи ні.


Вийшовши з бару готелю, я отримав свої повідомлення на стійці реєстрації. Очевидно, одне від Кейсі залишилося після того, як вона вийшла з бару. Вона писала мені, що їй треба повідомити щось важливе. Друге повідомлення було від Христини, яка просто попросила мене зателефонувати їй.


Я відповім їм після морської екскурсії.


Мені було шкода, що я з підозрою ставлюся до Христини. Якщо вона була нічим іншим, як тим, що вона показувала, проблем не було… і вона мені подобалася.


Човен реагував добре, і я попрямував на інший бік острова. Це була дуже коротка відстань для човна, і незабаром на вершині пагорба з'явився великий будинок.


Біля підніжжя обриву була пристань, до якої пришвартувалися два човни. Комфортний вісімнадцятиметровий катер і ще один, звичайно, дуже швидкий, який поруч із його товаришем виглядав іграшковим.


Я опустив дросельну заслінку, але не зупинявся, не бажаючи привертати до себе надто багато уваги. Я зменшив швидкість удвічі і взяв бінокль, який знайшов у ящику на човні. Я міг розрізнити передню частину вілли з того місця, де вранці дивився на море. У стіні були ще одні двері, які я бачив уранці.


До дороги нагорі, де знаходився другий вхід, вели круті сходи.


Якби я отримав документи і не зміг вибратися через головні двері, мені довелося б використати бічну, і в цьому випадку, якби мене чекав човен унизу, це було б непогано.


Пірс був досить великим, щоб вмістити ще два човни, і я змалював цю ідею у своїй пам'яті.


Навіть у бінокль я не міг сказати, чи був пост охорони біля бічних дверей чи біля головних дверей. Вона була недостатньо широка, щоб проїхати машиною, якщо я хотів вийти з машини, мені потрібно знову пройти через головний вхід.


Я втратив ще кілька деталей, перш ніж нарешті втілив би свій план у життя: чи був охоронець біля цих дверей? Де ключі від двох човнів? А чи не було третіх дверей?


Я поклав бінокль і знову ввімкнув газ, зробивши широке коло, щоб дістатися готелю.


Довелося відповісти на два повідомлення.


Повернувшись до своєї кімнати, я подзвонив Христіні. Вона швидко змусила мене зрозуміти зміст її повідомлення.


- Я думала, ми могли б разом пообідати, - сказала вона мені, - але, гадаю, у тебе були інші плани?


- Нічого особливого. Я просто здійснив невелику подорож до моря.


- Тільки?


"У повній самоті", - запевнила я її.


- Нік?


- Так.


-Вибачте за сьогоднішній вечір. Я хотіла…


«Не роби цього знову, Кріс», - лаяв я. Ви отримали те, що хотіли, і я дуже радий.


- Я знаю, тому я... я дбаю про тебе.


«Забудь про це, Картер, – сказав я собі. Це просто рефрен провини.


- Я відчуваю те саме, Крістін.


- Отже, давай сьогодні повечеряємо разом, перш ніж я піду?


- Гаразд, а чому б і ні? Ми заздалегідь зауважимо те, що ви збираєтеся загребти у Орантеса.


- Ти милий, Нік. Зустрінемось у їдальні о пів на восьму.


- Припустимо, о сьомій годині.


- Приходь о сьомій годині. До скорої зустрічі.


Я повісив слухавку, гадаючи, чи правий я, що не сказав їй про своє запрошення. Вона була б дуже здивована, коли б побачила мене в Орантеса. Але я не став давати їй жодних пояснень до наступного ранку. Якщо це буде необхідно.


Потім я набрав номер Кейсі, сподіваючись, що цей проклятий Трамбол не візьме трубку. "Мені пощастило", - вона відповіла на першому гудку.


- Кейсі, це я.


- Мені треба з тобою поговорити.


- Дій.


"Не по телефону", - твердо сказала вона.


- То що внизу?


- Більше не треба там. "Давай зустрінемося на терасі готелю", - сказала вона так, ніби щойно визначилася з місцем.


- Чому на терасі?


- Тому що я цього хочу, це тихе місце, і ми будемо в безпеці від сторонніх очей.


У мене стріляли двічі, один раз, я був певен, з однієї тераси, але я все одно погодився. Я не вірив у засідку. Вкотре інстинкт. Зрештою, хіба ми не були на одному боці?


- Добре, Кейсі, у внутрішньому дворику. Ти підеш сама чи зі своїм херувімом?


- Я сказала сама, Нік. Дайте мені чверть години.


- Я буду там.


Я був би там, але перший.


Я вийшов із кімнати і одразу піднявся на терасу.


- Нік!


То був голос Кейсі позаду мене. Вона виглядала здивованою. Вона прийшла сюди зарано, сподіваючись фінішувати першою.


– А! Кейсі, та сама ідея, га?


- Я хотів би знати, чому ви прийшли до мене. Ти все ще Нік Картер, чи не так?


- Сподіваюся, що це так. Щоб переодягтися, потрібно щось більше, ніж просто хвора кісточка.


Вона посміхається і каже:


- Набагато більше.


- Що це таке, Кейсі?


Вона підійшла до мене, дивлячись на пляж унизу, чорний з важкими хмарами для засмаги. Спуститися до понтона зважилися лише дві-три людини.


- Це про Аллана.


Я насупився.


- Що сталося з ним?


– Він мене засмучує. Твоя присутність на цьому острові непокоїть його, Нік. Після вашого приїзду він не працював настільки ефективно, наскільки це можливо.


Я запитав. - Він це вже зробив?


- Нік!


- Кейсі, йому не подобається


чи він ставлять під сумнів місію?


- Не думаю. Я збираюся піти до Орантесу сьогодні ввечері о сьомій годині. Я буду екіпірована, і Аллан послухає.


- Який у цьому сенс?


"На випадок, якщо у мене будуть проблеми", - сказала вона. Аллан має знати.


- Після цього ?


Вона дивно подивилась на мене. Я знав, що їй нема чого сказати. Що я збирався робити в цій плутанині з цими двома?


- Отже, якщо ви вважаєте, що місія йде за планом, що вас турбує в Аллані?


Вона повернулася до мене і поклала мені руки на груди.


– Ти. Боюся, він щось почне проти вас після того, як справа закінчиться.


«Не думаю, що він досить божевільний, Кейсі, – сказав я.


- Що ви хочете сказати ?


- Ви йому не рівне, і він це знає.


- Так, але це його частина. Ви ніколи не приймали його як відповідального агента, і він вам заздрить. Він більше не володіє собою.


Вона присунулася до мене ближче, притискаючись своїми грудьми до моїх грудей.


- Нік, я думаю, він все одно спробує. Він хоче щось довести собі.


- Як щодо тебе?


Вона кивнула і зізналася.


- Та і я. Він кохає мене.


Її губи були лише на дюйм, і вона скоротила відстань. Вони були м'якими, а її зуби гострими, коли вона мене ніжно вкусила.


- Без жартів ?


"Будь розумницею", - сказала вона. Він не такий поганий, поки я показую йому дорогу.


- Ну, покажи йому шлях, протилежний моєму. Ви маєте добре тримати його в руках.


- У деяких випадках так, але це інше, він як одержимий.


Я ставив питання, як дорослий чоловік може утримувати таку настирливу образу з такої безглуздої причини.


- Нік, мені страшно. Будь ласка, не вбивайте його.


Я здивовано глянув на неї.


- О, я бачу! Ви боїтеся за нього більше, ніж за мене.


- Не будь дурнем, я хочу, щоб нікого з вас не вбили.


- Тобі подобається Аллан? – серйозно спитав я.


- Яка безглузда ідея!


Її руки обняли мені за шию і притягли до себе. Наші губи на мить затрималися.


- Я нікого не люблю, Нік, - сказала вона мені, але якщо я наважусь...


І вона знову поцілувала мене.


"Давай забудемо про це", - запропонував я.


- На момент ?


- На момент.


Після хвилинного мовчання я додав:


- Ви хочете, щоб ми помирилися, Аллан і я, чи не так?


- Ось і все, - відповіла вона. Ти зможеш, Нік. Ви сильніші за нього.


- Я обіцяю. Якщо я зможу уникнути його, я не завдаю йому шкоди. Крім того, хіба ми не на одному боці?


- Звичайно, але щодо того, щоб бути на одному боці, хто твій коханий друг?


- Хто? - Сказав я, розуміючи, про кого вона говорила. (З особистих причин я вирішив назвати її справжнє ім'я.) Ви маєте на увазі Джо Джеймса? Його справжнє ім'я – Кевін.


- Кевін ..., вона обірвала мене. Джозеф, Джеймс… Кевін Беглі. Я чув про нього. Нік, що він тут робить?


Я запитав. – Якщо вірити тобі?


– Він тут, щоб купити, це точно. І навіщо він думає, що ви тут?


- Робити пропозиції, до речі, наводить на думку, що ...


– Які?


- Запитання. Наші люди посилають когось зробити пропозицію?


- Зробити що ? "Ми збираємося вкрасти документи", - сказала вона.


– Так, але для диверсії?


Вона на мить подивилася на мене і зізналася:


- Я не знаю.


Я думав. - Відповідальний агент, га?


- Це не має значення. Зустріч закінчено?


- Гадаю.


- Тобі треба готуватися до сьогоднішнього вечора. Зробися гарною для Орантеса.


- Клянуся, вчора ввечері він навіть не дивився на мене.


- Я думаю, він все одно глянув на тебе, тебе важко ігнорувати...


Комплімент їй сподобався, і вона подякувала мені ще одним поцілунком.


- Мій план спрацює, Нік, от побачиш!


- Сподіваюся, Кейсі, сподіваюся. Гаразд, готуйся зараз.


- Завтра все скінчиться, Нік, і ми поїдемо додому. Ми можемо зустрітися знову?


- Звичайно, а чому б і ні?


Вона посміхнулася, як маленька дівчинка, котрій розповіли свій перший секрет, і покинула терасу.


Щось мене збивало з пантелику, і мені потрібен час, щоб зрозуміти, що це було: у мене прокинулася совість брехати Христині. Але коли я збрехав Кейсі, я не відчував ні тіні каяття.


Мені було цікаво чому.


РОЗДІЛ XVII.


Одкровення Кейсі мені дуже допомогли. Тепер мені потрібно було не лише остерігатися Фахівця, а й стежити за напарником Кейсі.


Я повернувся до своєї кімнати, зателефонував на стійку реєстрації та попросив кімнату містера Джеймса. Отримав одразу.


- Це Коллінз.


– А! Доброго дня, містере Коллінз. Що я можу зробити для вас ?


- Я подумав, що нам слід відновити нашу розмову з того, що було раніше.


- Напій увімкнено? – спитав він.


- Звісно.


- Зустрінемось у барі.


- Ні, волію на веранді. Скажімо, за чверть години.


- Ідеально. До скорої зустрічі.


Кевін був на острові, і я знав, чого від нього чекати, тому вирішив використати його. Щодо Кейсі та Трамбола, я б не став тримати їх у курсі мого плану, який ще не був повністю розроблений. Їм не сподобається бути відповідальними агентами… Принаймні на папері.


Я збирався приєднатися до Кевіна, коли мені на думку спала ідея. Ніколи не завадить бути надто обережним. Я зняв слухавку і спитав Аль-Нус. Через деякий час він був у мене в мережі.


- Так, Нусс, я слухаю.


- Ал, це Нік. Мені потрібні відомості.


- Які?


- Дуже маленькі. «Мені потрібно знати, чи надходило сьогодні більше одного дзвінка з кімнати 432», - сказав я, вказавши номер кімнати Кевіна.


– Коли?


- Тільки сьогодні. Рано вдень прибув хлопець на ім'я Джозеф Джеймс. Ви можете піти та подивитися? Я чекаю.


– Другий.


Менш ніж за хвилину він продовжив:


- Це все, Нік. У мене є. На зовнішній комутатор не було зареєстровано жодної розмови.


– А що з інтер'єром?


- Виклик.


- Чий?


- У люкс для наречених. Схоже, місіс Тремейн дуже приваблює, чи не так?


- Дякую, Ал.


- Будь ласка, ваш рахунок стає довшим.


Отже, Кевін зателефонував до Кейсі. Що ж, це зробило б мене темою розмов.


Я пішов до нього на веранду. Він опустив половину своєї склянки і, побачивши мене, попросив у офіціанта ще дві склянки.


"Ти мене швидко наздоженеш", - засміявся він.


- Кевін, я вирішив використати тебе.


- З моєю згодою чи без? - спитав він, здивований моїм вибором термінів.


- За участю. "Це принесе тобі багато грошей", - сказав я, навіть не знаючи, чи зможу я стримати свої обіцянки.


- Це також відштовхне людей, яких я уявляю, чи не так?


- Не обов'язково, якщо все буде гаразд.


Він думає на мить і каже:


- Я слухаю.


- Ти теж повинен мені трохи повірити, добре? Повторюю, воно того варте.


Він виглядав здивованим і запитав:


"Чи доведеться мені убити тебе в кінці, Нік?"


Я хотів зробити шок:


– Я дуже сподіваюся, що ні.


Офіціант підійшов одночасно з нашими склянками, і ми замовкли. Кевін підняв свою другу склянку, і я сказав:


- Думаю, тобі доведеться трохи почекати, щоб мене вбити.


- Я пожартував. Продовжуйте, я слухаю вас.


- Добре. Цього вечора я хочу, щоб ви широко розплющили очі і вуха, дивлячись на Орантеса. Я намагатимусь переконати його провести нам екскурсію по володінню. Ідіть за мною в тому ж напрямку і, якщо він погодиться, запам'ятайте топографію цього місця. У нас двох має бути все гаразд.


- Ти збираєшся це зробити сьогодні ввечері?


– Якщо можливо, але я так не думаю. Я думаю, що Орантес триматиме інші частини до фінального аукціону. Сьогодні ввечері ми гратимемо в покер.


– Ви знаєте інших гравців?


- Одну, Крістін Хол.


- Жінка з Луїзіани? - здивувався Кевін. Я багато про неї чув, але ніколи її не бачив. Вона така гарна, як кажуть?


- Адже вона запрошена?


- Точно. Скажіть, чи ви її добре знаєте? Вона така гарна, як кажуть?


– Я її дуже, дуже добре знаю, і вона дуже гарна… Коли ми вкрадемо документ, нам потрібно знайти вихід із цього острова.


Я знаю декого, хто зможе зробити це для нас, але спочатку ми повинні вивчити це місце навиворіт.


Він запитав. - Ви вже вивчили околиці?


– Як міг. Залишися зі мною, Кевін, і отримаєш велику пачку зелені.


"Ти вже говорив це раніше", - нагадав він мені. Ви знаєте, як досягти лояльності чоловіка.


-Я знаю тебе, Кевін. Скажіть, чому ви подзвонили Кейсі сьогодні вдень?


Він виглядав здивованим.


- Я бачу, ви розмістили стеження на майдані. Я хотів знати. Правду кажучи, шановний старий, я закохався в дівчину. Але відповів чоловік, тому ви знаєте, що я зробив.


- Звичайно, те, що робить у цьому випадку будь-який солідний джентльмен: ви повісили трубку. Не хвилюйся, Кевін, я не думаю, що маленька леді не помічає твоєї чарівності.


- Справді? Як приємно мені це сказати, старий. Еее… між вами та нею, хіба немає чогось маленького?


- Може, трохи, але спати не завадить.


– Ні, не думаю. Чи готові ще випити?


- Чому ні ? На цей раз це твій тур.


*


* *


Без чверті сім я пішов до Христини до їдальні. Її ще не було, і я скористався можливістю, щоб поблукати холом, щоб побачити, як Кейсі виходить з ліфта і прямує до вхідних дверей.


Вона була бездоганно одягнена у довгу вечірню сукню без спинки. Точно найкрасивіше вбрання молодої нареченої, яка готова застрибнути на шию чоловіка.


Біля входу на неї чекав нескінченний лімузин. З машини вийшов водій, що дивно нагадує охоронців Орантеса, і відчинив їй задні двері. Коли вона сіла в машину, я відчув, що за моєю спиною хтось сперся на моє плече. За запахом я одразу впізнав Христину.


«Готовий посперечатися, що вона не приєднається до свого коханого чоловіка», - сказала вона.


- Що б ні... ? - спитав я, дивлячись їй у вічі.


- Навіть те, що! - Заявила вона впевненим тоном.


– Без ставки. Чи готові до їжі?


- Я голодна.


Я попросив дворецького показати нам наш столик та замовив випивку. Христина була справді сліпучою в широко вирізаному наборі, демонструючи свої щедрі груди. Тканина була яскраво-червоною, але не жорсткою, охоплювала всі вигини її тіла, підкреслюючи форми та колір обличчя її шкіри. Навіть льодовик розтанув би від захоплення. Її волосся, що спадає на плечі, завершило образ жінки, який я її люблю.


Ми замовили їжу із дворецьким. Опинившись на самоті, вона сказала мені задумливо:


- Як ви думаєте, кого вона зустріне на цьому острові, який настільки подбає, щоб послати їй баржу на колесах, щоб її забрати?


- Хто? - Заінтриговано запитав я.


- Та гаразд, білява наречена! Про кого ти думав


- Ах, її? Я не знаю. Як ви вважаєте, вона грає в покер?


Христина посміхнулася мені:


- Готова посперечатися, вона грає в інші ігри.


Вона подивилася на мене, ніби чекала, що я відкрию секрет, але я пробурмотів щось про своє абсолютне невігластво в цьому питанні.


— Як ти думаєш, вона буде сьогодні з ним за столом?


"Я не знаю, Христино", - знову відповів я. Може, ти скажеш мені, коли повернешся сьогодні ввечері.


- Ти будеш чекати мене? - піддражливо запитала вона.


Прибув наш обід, і ми дозволили нам сервірувати себе в тиші. Хлопчик вислизнув.


- Нік, ти думав про мою пропозицію сьогодні вранці?


– Що пропонують?


- Про мою можливу допомогу з речами, які вам потрібні в будинку Орантеса.


"Я ніколи не казав, що мені щось потрібно", - нагадав я їй.


- Ні, ви не сказали цього прямо, але я не дурна, і ви теж. Давай припинимо грати.


Я пильно подивився на неї через стіл, бажаючи хоч раз у житті приймати людей такими, якими вони є. Але я не міг, я надто звик. Я не міг дозволити собі таку розкіш, якщо я хотів залишитися живим ще трохи або просто зберегти їй життя.


- Добре, Кріс. Чесно кажучи, я подумав про твою пропозицію


і мені цікаво, чому ви робите мені цю пропозицію, навіть не знаючи, з чим ви зіткнетеся.


Я нахилився і додав:


- Ви знаєте, ми мало знаємо ні про те, ні про інше.


- Вам не здається, що я цікавлюся вами та хочу вам допомогти?


- Тепер про тебе, Христино. "Ти перша, хто сказала, що хочеш припинити грати", - нагадав я. У моїй роботі бути скептиком – це спосіб життя.


– А яка робота?


– Я вже сказав тобі. Я — приватний детектив.


- Так, я знаю, а ти що?


- Спочатку дай відповідь на моє запитання. Чому ти хочеш допомогти мені?


Вона поклала вилку. Потрібно було багато часу, щоб випити свій келих вина. Вільною рукою вона нервово бавилася по столу. Нарешті вона вирішила заговорити:


- Нік, я досить давно жила певним чином. Я подорожувала, ніколи не працювала, ніколи ні до чого не належала серйозно. Ти хоч уявляєш, як жити так?


Я кивнув головою. День, коли я перестану сприймати щось серйозно, для мене настане час назавжди відмовитися від своїх кульок.


- стає нудно і депресивно, Нік. Не зрозумійте мене неправильно, я не хочу сказати, що хочу все покинути. Мені подобається так жити, але час від часу мені хотілося б зайнятися чимось корисним чи захоплюючим.


Це було ключове слово.


- Я розумію.


- По-перше, коли я зустріла тебе, я відчула, що ти інший, ніж ти хотів представитися. Досвід на понтоні мене переконав.


- Ах так, це було переконливо, дуже добре.


- Ви думали, стрілянина на мене налякала мене? – серйозно спитала вона.


«Ця думка спала мені на думку», - визнав я.


- Я сама здивувалася, Ніку. Ти приніс у моє життя щось нове. Вона нахилилася і прошепотіла: «Ви познайомили мене з небезпекою та супутнім їй хвилюванням». Мені це було невідомо.


- Дуже драматично.


- Так, Нік, це той азарт, який я шукаю в тобі. Це те, що ви хотіли почути від мене?


Якби я міг їй повірити, це було б саме те, що я хотів почути. Мій скептицизм був для мене другою натурою, і знадобилося більше двох добрих ночей, щоб це змінилося.


- Добре, Христино.


- Отже, тобі потрібна моя допомога? Ти віриш мені ?


«Це означає, що я поки що приймаю до відома ваші пояснення», - сказав я. І на цей вечір широко розплющуйте свої прекрасні очі, коли ви знаходитесь в будинку.


– Що мені шукати?


- Просто розплющ очі. Можливо, ви побачите щось, що вас не потішить.


- Що наприклад?


"Як і я", - подумав я.


- Кинь це. Просто розплющте очі і згадайте, що ви побачите. Про вашу допомогу поговоримо пізніше.


РОЗДІЛ XVIII.


О чверть на дев'яту я залишив Христину біля дверей її кімнати, щоб вона зробила останню красу для своєї великої ночі. Я поспішив до своєї кімнати, щоб закінчити підготовку. Мені треба було діяти швидко, бо я мала всього чверть години, перш ніж мене заберуть, і мені потрібно було зробити ще одну зупинку.


Я пішов у люкс для наречених і сильно постукав у двері. Коли я припустив, що Аллан Трамбол слухав, як Освальдо Орантес хвалив Кейсі його вбрання, дихання було хрипким, і я хотів, щоб мене почули з першої спроби, я щиро вдарив по дверях.


Коли він відчинив двері, на ньому був шолом з жахливо звисаючим дротом. Він скорчив гримасу і сказав, вірніше, закричав:


- Що ти хочеш ?


- Це не має значення, але я все одно не скажу тобі у коридорі. Я можу увійти?


Він скоса глянув на мене, потім відступив, щоб мене впустити.


- Я багато працюю, - нетерпляче сказав він.


Я запитав. - Він уже набрав очки?


Його погляд став ще гіршим, потім він повернувся, щоб сісти перед своїм електронним обладнанням, знову ввімкнув роз'єм для навушників і порався з ручками.


Номер був розкішним, м'яко кажучи. Саме те, що ви очікуєте від курорту, такого як Острів задоволень, і мрія тисяч молодят.


Електронне обладнання було розміщено на апараті, який, напевно, перенесли зі спальні до цієї вітальні.


Я говорю, вказуючи на нього:


- Що ти робитимеш, якщо вона раптом потрапить у біду?


"Вона велика дівчинка", - прогарчав він.


– Я впевнений, що це так. Ви знаєте, як керувати цією штукою?


- Звісно, сказав він, не повертаючи голови. Я пройшов стажування.


Ага, подумав я, за п'ять хвилин до того, як літак вилетів на Острів задоволень...


- Добре, послухай мене мить.


- Картер, я на роботі та ...


Я відрізав.


"Занадто пізно повідомляти Кейсі про це", - голосно сказав я.


- Знаєш що ?


- Що мене сьогодні ввечері запросив Орантес пограти в покер у нього вдома.


– Як? - закричав він, підводячись так швидко, що звалив стілець. Ти не можеш іти, Картере. Ви помічник. Ти повинен був сказати нам, мені чи Кейсі.


- Це дуже пізно. Я піду туди пограти у карти. Я не діятиму. Я спостерігатиму. Що вона зараз робить?


"Вони закінчують вечерю", - сказав він, піднімаючи свій стілець і сідаючи.


- Добре, я буду там близько дев'ятої.


Я глянув на годинник. Настав час повернутися до моєї машини.


- Стривай, Картер.


«Чорт забирай, Трамбол, я маю бути не лише вчителем, а й гравцем. Це частина мого доручення. Якщо я відмовлюся від цього запрошення, він здивується чому. Ні?


Він закусив губу, змушений визнати мою думку.


- Залишайся перед своєю машиною, - кажу я. Якщо у неї виникнуть проблеми, я буду поряд, щоб допомогти їй.


Він запитав. - Як ви думаєте, він триматиме її при собі під час гри?


- Можливо, я подивлюсь там.


Похитавши головою, він помітив:


- Все йде не так, як ми очікували.


- Він не поводиться як джентльмен, чи не так?


- Він каже, от і все. Він не виглядає так, наче хоче показати їй віллу. Начебто, начебто ...


"Ніби він підозріло ставився до неї", - подумав я. Може, він не хоче їй забагато показувати. Або це звичка, яку він має зі всіма білявками, яких забирає додому. Невелика вечеря і нічого більше.


- Мені час, за мною їде машина. Послухай, Трамбол, я знаю, що це не стане між тобою і мною, але ми збираємося зіпсувати роботу заради цього?


Деякий час він дивився на мене, потім упустив:


- Ні, Картер. Ти мені не подобаєшся, але я надто професійний, щоб це заважало роботі.


Я втримався від сміху і сказав:


- Ідеально. Ми ще зустрінемося.


- Картер...


– Що?


- Дивись за нею.


- Ти ж сам сказав, Трумболе, вона велика дівчинка.


*


* *


Коли я дістався Орантеса, охоронець на ім'я Хосе впустив мене і сказав, що я був першим.


- Містер Орантес у своєму офісі, слідуйте за мною, будь ласка.


Я пішов за ним і знайшов Орантеса одного. Кейсі не було видно.


Він запропонував мені. - Хочете випити, містере Коллінз?


- Бурбоне, із задоволенням.


Хосе пішов у бар і приготував напої.


— Решта незабаром піде за вами, містере Коллінз.


- Усі вони з готелю?


Він повагався, дивлячись на мене, потім вирішив просто відповісти:


– Ні.


- Хочу зробити вам комплімент із приводу вашого будинку. Тут так тихо та зі смаком.


- Щиро Дякую. Я особисто подбав про оздоблення.


- Чи наважусь я попросити тебе провести мене подивитися?


"Ми чекаємо гостей на покер, містере Коллінз", - сказав він мені, ніби закликаючи до порядку.


- Ой! Я впевнений, що на цей невеликий візит буде більше прихильників.


- Можливо.


- Я точно впевнений. Як щодо товариської ставки?


- Яка ставка? - Запитав він зацікавлено.


Зробити ставку гравцеві – значить запропонувати ув'язненому довічно стадо гарних дівчат… Рідко, коли він відмовляється.


- Якщо хтось ще попросить вас показати їм вашу розкішну віллу, ви погодитеся.


- А що, як ніхто не зробить?


Я поплескав по кишені піджака, де лежав конверт з моїми вчорашніми грошима.


"Все, що я виграв минулої ночі, належить тобі", - припустив я.


- Що залишить вам ще достатньо, щоб грати


- На мить. Скажімо, на дві угоди, якщо я не виграю одну.


Якийсь час він обмірковував мої пропозиції, пильно дивлячись на мене. Він сидів у кріслі, схожому на крісло у внутрішньому дворику. Це мав бути єдиний стілець, у якому він почував себе комфортно. Б'юся об заклад, йому треба було мати по одному в кожній кімнаті.


«Я приймаю парі, містере Коллінз, але за однієї умови», - сказав він.


- Котрий ?


- Що прохання виходить не від місіс Холл.


- Ви підозрілі, містере Орантесе, але я згоден.


Я підійшов до нього, і ми потиснули руки.


- Ставка відбулася, - сказав він.


Я сподівався, що Кевін мене не підведе, очікуючи, що сам запропоную візит.


Щойно прибула інша людина. То була Христина. Христина була приголомшена, побачивши мене. Вираз його обличчя було видно.


- Думаю, ви знаєте одне одного? - сказав Орантес, не встаючи, коли прийшла Христина, так само, як він не заступився за мене.


- Так. Доброго вечора, Христино.


- Доброго вечора, Нік, - сказала вона, відновлюючи свій чудовий спокій.


Орантес запропонував їй випити, і, поки Хосе готував його, увійшов Кевін. Орантес представив його Крістіні, а потім і мені як Джозефа Джеймса.


- Для мене це велика честь, - сказав Кевін Крістіні, цілуючи її руку. Я багато чув від вас, міс Холле, і чекав моменту, щоб пограти з вами.


- Я улещена.


Кевін глянув на мене, і я спробував пояснити йому, чого я від нього чекаю. На мить я подумав, що він мене підведе, але він одразу перейшов до справи.


- У вас там дуже гарний будинок, мсьє Орантес. Було б недоречно вас питати.


"Звичайно", - сказав Орантес, подивившись на мене поглядом, в якому не було ні здивування, ні підозри, навіть якщо він думав не менше. Я сам покажу свої скромні володіння перед грою.


"Гарно", - сказав Кевін, потираючи руки. Щиро Дякую.


Мабуть, було ще троє гравців і всі вони прийшли один за одним. Мені було цікаво, скільки з них прибуло морем.


Орантес представив їх нам, коли вони прибули. Джок Оуенс був із Техасу. Він мав вигляд, мистецтво і манери. Він був високим, струнким, з великими руками та дуже довгими пальцями. Він зняв свій білий стетсон, одягнув його на серце і представився Христині. Справжнє кіно. Занадто ввічливо, якщо чесно, чи то був мій внутрішній скептицизм?


Джон Вудлі Фаррел був із Каліфорнії. Дуже струнка, з довгим кучерявим волоссям і досить тиха особистість. Він солодко прийняв херес.


Казимир Парлов міг бути російським чи чехом. Майже такої ж статури, як Орантес, він мав плечі вантажника, але ні грама жиру. Його сиве волосся було коротко підстрижене, а на руках були великі пишні пальці, які важко було уявити, що тримали в руках колоду карт.


Коли Орантес запропонував швидку екскурсію по її віллі, останні троє приїхали були трохи нетерплячі, але мені вдалося привернути увагу Христини, і вона сказала:


- Чудова ідея!


І Орантес водив нас із кімнати до кімнати, показуючи всім нам. Окрім однієї.


Це було на першому поверсі, і ми ходили туди-сюди перед одними й тими самими дверима, і Орантес навіть не натякав на те, що було позаду. І я ні. Мені це було не потрібно. Я знав, що це вистава. Єдине, що мене турбувало, - це те, що я не знав, чи була Кейсі з паперами і чи вирішила вона це зараз. Але логічно Орантес не залишив би Кейсі або ще одного в кімнаті з паперами.


Це означало, що Кейсі була десь ще, і залишався єдиний варіант, де ми збиралися грати, єдине, чого ми ще не бачили.


Він провів нас униз сходами у велику кімнату зі столом у центрі, вкритому зеленим килимом. Були дві обгорнуті колоди карт і круглий піднос, обставлений фішками покеру і тарілками різного кольору.


За стійкою стояв Кейсі.


Коли вона побачила мене, не можна було сказати, що її обличчя було щасливим. Справи явно не так, як вона сподівалася. Її присутність за стійкою бару означало, що Орантес призначив її господаркою гри - роль, яку вона, мабуть, не оцінила, але не могла відмовитися.


Їй ледве вдалося приховати здивування, коли вона побачила мене серед гостей.


що входить до кімнати.


«Тут ми гратимемо, - сказав він, - а це Кейсі, наша господиня на сьогодні.


Я помітив присутність Хосе, одного з його охоронців, що стоїть у кутку зі схрещеними руками. Він безперечно не став би рухати всю гру.


"Будь ласка, сядьте за стіл", - запропонував Орантес.


Його було очевидно: крісло з м'якою оббивкою, як вони йому подобалися. Казимира Парлова, здавалося, бентежили пройми у своєму кріслі, і Орантесу принесли крісло, схоже на нього. Парлов тепло подякував йому, і Орантес сказав йому, що це нічого, і що він хоче, щоб усім було зручно, поки він їх роздягав. Усі сміялися.


Ми замовили склянки Кейсі, який їх приготував і подав. Наші очі зустрілися, коли вона піднесла до мене мої, і я відчув її темні думки, які б висловлювали їх: якого біса я тут робив? Я посміхнувся їй і подякував.


Коли нас усіх обслужили, Орантес відкрив колоду карток і почав здавати першу роздачу. Цього разу Христина опинилася не переді мною, а на лівому сидінні. Кевін був навпроти мене, праворуч від Христини. Орантес сидів двома гравцями праворуч від мене.


З того місця, де я був розташований, я мав чудовий вид на вхід до кімнати. І я міг бачити сходи трохи далі на другий поверх. Двері, які ми пройшли дорогою вгору і вниз, знаходилися в мезоніні. Орантес не міг бачити двері сходів зі свого місця, але Хосе бачив.


Після п'яти угод я запитав Орантес, як пройти у ванну. Він сказав мені, що він був ліворуч, коли я йшов. Якби я пішов просто до сходів, а не у ванну, Хосе побачив би мене. А це означало б, що мені нелегко піднятися нагору і зіграти людину, яка заблукала. Хосе був не з тих, хто це проковтне. Я також, якби я був на його місці.


У Кевіна все було добре, і його бізнес уже почав процвітати після першої години. Орантес та Христина здавалися пов'язаними. Всі програли, але Джей У. Фаррел був найбільшим з усіх, хто програв. Він розповів нам про свої маленькі нещастя:


"Мені ніколи не щастило так погано", - простогнав він.


Він курив цигарки з евкаліпта за цигарками з евкаліпта і витирав лоба ніжними дотиками милої маленької канарково-жовтої шовкової хустинки.


За дві години все стало ставати цікавішим. Між Орантесом, Дж. В. Фаррелом та мною.


У нас залишилося п'ять карт у роздачі 7. Фаррел йшов з парою валетів і збентежив усіх, крім Орантеса та мене. У нашого ведучого була показана пара десяток, але я подвоїв її, додавши пару прихованих шісток і ще одну на столі. Я знав, що якщо я потраплю в іншу пару, то поб'ю десятку Орантеса, якщо він сам не потрапить до іншої пари. Я був певен, що Фаррел мав дві пари. Єдиний спосіб, яким він виграв – це кинути третього валета. Тільки я знав, що Христина кинула валет, що давало їй лише один шанс стати майстром гри.


Угода належала Джоку, і він здав нам шосту карту. Фаррел викинув п'ятірку, що дало йому дві пари на столі. Карта Орантеса була трійкою, марною. До моїх шістьох приєдналися маленькі двоє. Ці маленькі двійки збіглися з маленькими двійками, які у мене були з моїми прихованими трійками-шістками, і дали мені мій фул-хаус.


Фаррел відкрився за тисячу доларів. Орантес піднявся на тисячу. Я пробував воду, піднявся лише на п'ять центів.


Фаррел подивився на мене, потім на мою шістку. Якби він мав фулл-хаус, йому довелося б підвестися, але якби його не було, він би просто зателефонував. Він підвівся. Орантес додав мені п'ятсот. Я пішов за Фаррелом. Це називається швидким рятуванням від грошей.


Джок віддав останню картку.


Для мене камердинер, а це означало, що цього разу Фаррел облажався.


Він грав цим валетом, і я помітив проблиск розчарування, коли побачив свою останню карту. Закінчений.


Тепер мені треба було остерігатися Орантеса. Я мав перевагу перед ним. Я знав, що рука Фаррела зіпсована, а він ні. Він усе ще грав проти нас обох. Я грав лише проти нього.


Фаррел відкрив. Він хотів, щоб ми повірили, що має свої міньйони.


Орантес оголосив ще тисячу. Він хотів, щоб ми повірили, що він має десяток, і що він не вірить Фаррелу.


Я піднявся на тисячу. Мені довелося. Хоч я й не бив його, мені хотілося трохи його струсити.


Якщо чоловіка було шоковано, він все одно цього не показував. Негайно Види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


він покинув мені ще тисячу. Між мною і Орантесом Фаррел зрозумів, що принаймні один з нас сильніший за нього, і вклонився.


Я не хотів вагатися. Або я піднімався нагору, або просив мене подивитися, щоб заощадити трохи грошей. Я вибрав друге рішення і почав чекати.


"Дві пари", - оголосив Орантес, вказуючи на десятки і пару вісімок.


- Заради Бога ! Дж. В. Фаррел вибухнув.


Його слуги були б вищі за Орантес. Але мені цього замало.


"Шість", - сказав я, роблячи дуже суттєві ставки.


- Боже мій, - повторив JW, знаючи, що в будь-якому разі він був би другим.


Орантес кинув на нього погляд, який я інтерпретував як дуже несхвальний. Її обличчя не змінилося, але я помітив невелику різницю у складках її губ.


«Нова справа, пані та панове», - сказав Джок, передаючи решту пакета Христині.


Їй вдалося трохи кивнути мені, що означало, що вона вибачила мені за те, що я не сказав їй, що буду там сьогодні ввечері.


Я привернув увагу Кевіна, щоб нагадати йому, що йому також потрібно швидко оглянути коридор. Тож пізніше ми зможемо порівняти наші записи. Як тільки Кевін повернувся і без жодних знаків від мене, якщо я не був телепатом, що нічого не підозрював, вона запитала Орантеса, де їй «зробити макіяж». Я поцілував би її.


Нова угода перетворилася на нове тріо: Джок, Кевін та я. Я помітив, що Орантес спостерігає за мною, шукаючи явні ознаки, якусь рису в моїй поведінці, яку він міг би використати проти мене.


Я виявив абсолютну безпристрасність, що було справді складно для мене, бо я мав таку руку, про яку мріє кожен гравець. Той, який змушує вас видати бойовий клич, коли ви його знайдете.


На столі у мене була червова шістка, черв'яка п'ятірка, трефовий валет та трефовий король. У мене були десятки, дама і трефовий туз. Кевін і Джок мали повірити в середнє продовження, і я знав, що Джок хотів мене перемогти. Він показав чотири бубни і отримав п'яту на останній карті. Я знав це, бо його верхня губа тремтіла щоразу, коли мав гарну руку, а після сьомої карти він буквально кипів. Тік, який дорого обходиться професійному гравцю.


Кевін прийняв близько до серця те, що він вважав за хороший жест на мою користь. Він будував для мене королівський «котелок», бо мав бути лише скромна пара. Орантес вирішив не зважати на Кевіна і спостерігав за мною. Він не бачив, чи, принаймні, я сподіваюся, Кевін слухняно зробив на мене ставку та підняв банк. Джок був настільки захоплений своїми картами, що більше нічого не помічав.


Зрештою Кевіну довелося здатися, інакше він побачив свою маленьку карусель. Зрештою, Джок послухався моїх наказів, але не пішов угору, я думаю, що я змушував його занадто сильно нудитися, він так хотів показати мені свою руку. Я перевернув свої карти. Високий техасець побілів.


- Сволота!


Справді ублюдок, якщо вірити погляду Казимира Парлова на Кевіна. Хвилі Кевіна не вислизнули від нього. Якби Парлов розповів про це нашому господареві, у нас були б великі проблеми.


На щастя, Кевін зауважив, що Парлов дивиться на нього і зіграв невдаху. Що, здавалося, задовольнило російську.


Вечір закінчився, і мені стало цікаво, як Кевін, Джей Уей та Джок отримали запрошення Орантеса. У жодного з цих трьох не було того, що потрібно, щоб стати професійним гравцем. У Джока був свій тик, Джей Уей був трохи емоційним, а Кевін був надто галасливим.


- Панове і мадам, дякую за дуже цікавий вечір. "Якщо хтось із вас зацікавився іншим подібним чином, я запрошую їх зупинитися в готелі за мій рахунок і повернутися сюди у вівторок увечері", - оголосив Орантес наприкінці гри.


- Чому не завтра увечері? - спитав Джок.


«Завтра ввечері я маю інші зобов'язання», - вільно сказав Орантес, нічого не додаючи.


Я був здивований, коли Орантес відвів мене вбік і спитав:


- Ви не заперечуєте проти того, щоб повернутися до готелю своєю машиною?


- З ким ?


- Місіс Хол.


- Ні, ні найменшого заперечення.


Повернення до готелю планувалося на двох машинах. Ми з Христиною в одному, а решта гравців в іншому. Це було ідеально.


Я приєднався до Христини на задньому сидінні лімузина.


– А! "Приємно познайомитися тут", - зауважила вона.


- Я поясню.


- Ідеально, підліток Види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


- Повторювати пояснення, - сказала вона. Ваша кімната чи моя?


"Іди за своїм", - сказав я, думаючи про Кейсі. Нас не потурбують.


Коли в кімнаті Христини вперше задзвонив телефон, ми справді не хотіли відповідати. Ми мали... наші думки в іншому місці. Телефон задзвонив вдруге, я сказав Крістіні не відповідати.


- Чому ні ? Ви знаєте хто це? Вона спитала.


- Напевно, мої друзі намагаються знайти мене, а я не хочу, щоби мене зараз визначали.


Мабуть, це Кейсі, який хоче пояснень з приводу вечора, докладніших пояснень, ніж я давав Трамболу. Цікаво, о котрій вона повернулася до готелю. Вона не прийшла додому з іншими гостями. Орантес щось задумав для неї після гри?


Їй потрібні були її відповіді, я хотів свої, але це зачекає до завтра, а точніше сьогодні, бо було майже чотири години ранку.


Христина спитала мене, чому я так відреагував на телефон.


"Я не хочу, щоб хтось знав, що я тут", - сказав я. І я спробував змінити тему, сказавши: З іншого боку, після вашої невеликої подорожі, щоб «виглядати краще», ви цілком заслуговуєте на ваше пояснення!


- Ви бачили де моя ванна? - зухвало сказала вона своїм голосом.


- Так звичайно.


Я справді стежив за нею очима, коли вона пішла. Це було на першому поверсі, і їй довелося пройти повз двері, щоб потрапити туди.


"Він все ще був замкнений", - сказала вона, ніби прочитала мої думки.


– Які?


- Двері в кімнату Орантес не хотів нам показувати.


- Ти намагався ?


- Так.


- Це було безумством, Кріс. Ви могли бути здивовані.


- Нік, я сказав тобі, що хочу тобі допомогти. Стояти перед цими дверима і повертати ручку дверей - це було по-справжньому захоплююче.


"Здивувати вас було б набагато менше", - сказав я. Ти хочеш мені допомогти?


- Так.


- То ти робиш те, що я говорю, ні більше, ні менше, добре?


- Добре, - погодилася вона.


Його очі сяяли від хвилювання.


- Ви, я і ще одна людина збираємось сьогодні зустрітися та поділитися всім, що ми бачили минулої ночі на віллі. Ми втрьох можемо скласти досить непоганий план внутрішньої частини будинку. І насамперед те, що нас цікавить.


«Та частина навколо замкнених дверей», - сказала вона, щоб показати мені, що слідує за мною.


- Це Кріс. Я хочу щось на цій віллі, і це щось ховається за дверима.


- Ось чому він не показав нам цієї кімнати. Він не хотів, щоб хтось міг зазирнути усередину.


- Точний.


- Хто ще причетний до Ніка? Вона спитала. Маленька світловолоса наречена?


- Так, але не в тому ж напрямі.


У цей час знову дзвонить телефон.


- Не відповідай. Давай поспимо. Завтра маємо роботу.


Вона посміхнулася:


- Схоже, ви плануєте пограбування або щось таке.


Тепер вона думала, що я майстер злочину, і це, здавалося, заводило її ще більше.


Настільки, що заснули навіть пізніше, ніж передбачалося.


РОЗДІЛ XIX.


Я знав, що не зможу уникнути конфронтації з Кейсі. Телефон дзвонив у кімнаті кожні півгодини. Це не полегшує сон чи щось ще.


До шостої години він нарешті перестав дзвонити, і ми змогли заснути. О дев'ятій годині, залишивши Христину сплячою, я повернувся до своєї кімнати. Після доброго душу я зателефонував Кейсі по черзі.


- Привіт, так? сказав сонний голос.


- Здрастуйте, а як щодо сніданку, місіс Тремейн?


– Ти! Де ви ? Де ти, чорт забирай, був? Вона спитала.


- Я вам скажу за чашкою кави.


- Аллан у душі. Я почекаю, доки він ...


- Не думаю, що після вчорашньої ночі хтось здивується, побачивши, що ви обідаєте без чоловіка. Знаєш, минулої ночі це було не дуже стримано.


Пройшов ангел, потім вона сказала:


- Добре, побачимось за чверть години, Нік. Я хотів би почути ваші пояснення на ніч.


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


останнє, і я сподіваюся, що вони будуть задовільними.


Вкотре я був певен, що приїду першим. Дійсно, я був на своїй другій кривавій Мері, коли вона з'явилася, захоплюючи всі чоловічі очі.


На ній була світло-блакитна пляжна сукня з бавовни, яка широко розстібалася до стегна, і тільки два маленькі гудзики закривали його спереду, рівно настільки, щоб не викликати скупчення людей вранці. Єдине, що відрізняло її від чарівної кокетливої маленької білявки, - це спалах гніву, що осяяв її погляд. Стиснення щелеп красномовно говорило про його настрій.


Вона сіла переді мною, не звертаючи уваги на напій, який я замовив для неї, і почала допит:


- Як ви думаєте, що ви могли б зробити, з'явившись учора на віллі д'Орантес?


– Я був запрошений. Хіба тобі не сказав Аллан? Я йому про це розповів. Як відповідальний офіцер він мав бути поінформований, як і я пояснив йому причину своєї згоди.


- Добре, як відповідальний агент, я хочу дізнатися про ваше пояснення. І нехай встане!


Я вклонився і сказав йому тихим голосом:


- Нічого не кажи, Кейсі. Я вам поясню. Але заткнися досить довго, щоб ти міг слухати мене.


Вона збиралася відповісти, але передумала, схрестила руки на грудях і почала чекати.


- По-перше, запрошення я отримав лише пізно ввечері після того, як ви поїхали з готелю. Я попередив Аллана так швидко, як міг, але тебе вже не було. Причина, яку я назвав йому, була правильною. Іншою причиною були ви.


- Мені?


"Так, я хвилювалася за тебе", - сказав я їй, намагаючись не форсувати дозу.


Вона була жінкою, і я був на тонкій межі, поки професія не стала популярною. Його обличчя, здавалося, трохи пом'якшало, це спрацювало.


- Мені не сподобалося, що ти залишаєшся вдома сама, ти це знаєш. Тому коли я отримав запрошення, я відразу зрозумів, яку користь я можу отримати від нього. Як минуло минулої ночі? Маєте документи?


Вона кивнула і виглядала збентеженою.


- Я не розумію Ніка, Орантес був дуже уважним, навіть уважним. Він ні на мить не залишав мене одну і навіть не торкався мене. Він залишив мене з Хосе в ігровій, поки приймав гостей. Потім, коли ви пішли, він відвів мене до своєї маленької вітальні, щоб випити, і підвіз мене.


- Де він ?


– Він вам це показав. Це трохи далі за ігрову кімнату.


- О, правда.


Вона довго задумливо подивилася на мене і сказала:


- Ви теж це помітили, чи не так?


- Що помітив?


- Зачинені двері на сходовому майданчику між першим та другим поверхами. Він навіть не хотів, щоб я підходив до цих дверей.


- Він може бути підозрілим від природи, ми двічі проходили повз, один по дорозі нагору, інший по дорозі вниз, і він навіть не згадав про це. Мабуть, там він зберігає документи.


- Там він також їх виставить з аукціону. Нам треба повернутись на віллу.


- Він не пропонував повернутись? Я запитав.


- Він сказав, що зателефонує мені. Він подякував мені за роль господині і запитав, чи я залишуся на острові ще на тиждень. Тоді він запросить мене знову пограти в покер.


- Що ви сказали?


Вона скривилася і сказала:


- Я сказав йому, що це мені сподобається.


Я розреготався.


- Я вважаю вас чудовою господаркою, - кажу я. Ви матимете світле майбутнє як власника бістро, але ваша нинішня робота цікава.


- Ой! "Заткнися", - сказала вона, але не могла не посміхнутися. Здавалося, весь гнів залишив його.


- Побачимося увечері ? Вона спитала.


- Як це виглядало б?


- Ви перший сказали мені, що від мене нічого не здивує.


- Чи збираєтесь тепер доповісти полковнику, що ваш перший план провалився? Я запитав.


«Аллан робить це, – сказала вона. І мій план не повний провал, Нік, я був у домі.


- Так, але я теж, і я навіть не чарівна білявка.


- Як і твій флірт, і вона також пішла. Вона непогана, чи не так... якщо ти любиш жінок більше, ніж Види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


е ожини.


– Вона першокласний гравець.


- Готовий посперечатися.


- Сподіваюся, ви з Алланом незабаром виробите новий план.


– Ми над цим працюємо. Я буду тримати вас у курсі. У майбутньому залишайся позаду. Я ціную твою турботу, але мовчи. Обіцяю, ми зателефонуємо вам.


Вона нахилилася до мене і взяла мене за руки. Я посміхаюся йому:


- Ти бос.


Вона зробила ковток Кривавої Мері і сказала:


- Мені треба повернутися додому. Я хочу знати, як полковник відреагував на доповідь Аллана. Ти подзвониш мені пізніше?


- Я обіцяю.


Вона поплескала мене по руці, кажучи:


- Ти справді прекрасний хлопець, Нік.


- Ти теж непоганий.


Вона встала і зникла. У всіх самців тугі шиї закрутились.


РОЗДІЛ XX.


Моїм другим пріоритетом дня був Аль-Нус.


- Аль-Нус тут? Я спитав у адміністратора.


"Він не при виконанні", - сказав він мені.


- Це дуже важливо. Мені треба з ним поговорити. Ви можете мені сказати, де його кімната?


- Звісно. Підніміться на ліфті. Спустіться на один поверх і на виході поверніть праворуч. Це кімната A14.


- Дуже дякую, - сказав я, підсунувши йому п'ять доларів.


- Дякую, сер.


У дверях з'явився Нусс у шовковому халаті.


- Ну ви точно купили це не на зарплату кімнатного хлопчика.


- Я десь підібрав, - сказав він, дивлячись на себе. Що я можу зробити для вас ?


- Я можу увійти? Я хотів би поговорити з вами про щось.


- Звісно. Склянка ? він запропонував.


Я глянув на меблі в кімнаті, яку, мабуть, теж десь підібрали. Він відкрив симпатичну шафку, виставлену значним рядом пляшок з лікером і склянками.


- Між нами, Ал, ти веселишся!


- Я намагаюся, Нік. Я намагаюся. Що-небудь ? - Сказав він, вказуючи на пляшки.


- Не зараз. Ми можемо поговорити ?


- Очевидно. Включаю лічильник.


Лічильник уже показував кілька цифр, і після нашого невеликого обговорення в мене склалося чітке враження, що їх ще багато.


Він сів на ліжку, а я вмостився навпроти нього.


- Ал, мені знадобиться транспорт, щоб вибратися з острова.


- Без проблем. Автобуси ходять чотири рази на день. Запитуйте на стійці реєстрації ...


- Ні, я не говорю про шатли, я говорю про... незареєстровані транспортні засоби.


Він мовчки глянув на мене і сказав:


- Я про щось думаю.


– Які?


- Думаю, у мене щось є, але чому б тобі не розповісти мені, що, чорт забирай, відбувається? Я маю на увазі за все.


Я вже дав йому дві версії своєї історії, але він, мабуть, погодився прийняти третю.


- Добре, Ал, перейдемо до справи.


- Ага!


- Я збираюся пограбувати Орантеса.


Його брови піднялися. Він опустив голову, трохи почекав, потім глянув на мене.


"Я не вірю тобі", - нарешті сказав він.


- Це правда ! Найвірніше, що я тобі сказав.


Він підморгнув мені і спитав:


- Ти серйозний?


– Дуже.


- У тебе здуття живота. Чи збираєтеся атакувати і пограбувати великого? Ви знаєте, з ким маєте справу?


- Знаю, але мушу. - Ал, і мені потрібна твоя допомога, - додала я.


- Як вибратися з острова після роботи?


- Це воно. Після цього я не хочу повертатися до готелю чи залишатися на острові надовго.


- Ти самотній?


- На момент. Я подумую про найм двох людей.


- Ви вже про когось думаєте?


- Так, я думаю про двох людей.


- Вам потрібний досвідчений чоловік?


– Ти, наприклад?


- Ага.


- Чи отримали ви своє ноу-хау в околицях? У Нью Йорку?


- Нью-Йорк, Лос-Анджелес, Чикаго… скрізь. І я залишив спогади.


– Ми тебе шукаємо? Я запитав.


- Ні я вільний. Тобі нема про що турбуватися. Якщо хочеш, щоб я ...


- Ти можеш мене знайти Види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


спосіб залишити острів?


- Я можу дістати тобі гелікоптер.


- Якщо я скажу, коли, ви можете поставити його біля пристані під будинком Орантеса?


- Не турбуйтесь. То я в грі?


- Можливо, ви хочете, щоб я вам підписав папір!


- Я не знаю, що ви шукаєте, але якщо це з Орантеса, воно, мабуть, на вагу копійки, тоді мені вистачить паперу.


- Добре, Ал, ти заручений.


- Скільки на той час?


- З вами четверо. Я поговорю з іншими сьогодні.


– Коли ви плануєте зніматися?


"Я ще не знаю, але, ймовірно, менше ніж через два дні", - сказав я.


- Я буду готовий. Мені доведеться заплатити пілотові. Скільки ми можемо собі це дозволити?


- Дай йому те, що можеш. Вирішуйте самі.


- Скільки людей сяде на вертоліт? він запитав.


- Якщо вашу причетність до справи проігнорують, ви завжди можете повернутись сюди.


Кевін безперечно хотів би забратися звідси до біса - я був у цьому впевнений. Вочевидь він і я. Все залежало від участі Христини. Крім того, оскільки я не був упевнений, чи братимуть участь Кейсі та Трамбол, нас мало бути максимум п'ять і як мінімум двоє. Це те, що я говорю Аль-Нусу.


Я встав і підійшов до дверей.


- Я буду на зв'язку, Ал, і дам тобі знати, коли ми почнемо діяти. Мені досі треба поговорити з іншими. Коли я зв'яжуся з усіма, ми матимемо заключний брифінг.


- Чи можуть інші відмовитися? він запитав.


- Це можливо.


Він знизав плечима і сказав:


– Це зробить для нас більше.


– Ось і все… Я дам вам знати.


Я сподівався, що він не дуже засмутиться, коли виявить, що «плюс», що розглядається, був просто «великим спасибі» від його вдячної батьківщини.


*


* *


Я застав Кевіна у своїй кімнаті за пізнім сніданком. Він відчинив мені двері з великим рушником на шиї і жував яйця.


- Я знав це, - говорю я.


– Які?


- Що під цією чарівністю та цим аристократичним духом ховається брудна натура.


- Так, так... Іноді треба поводитися природно! Хочете увійти?


- Я хотів би.


Він зачинив двері і спитав:


- Горнятко кави ?


– Я не хочу тебе цього позбавляти.


- Я замовив дві банки, Миколо. - Я чекав на тебе, - сказав він з широкою усмішкою.


Він сів за свій піднос, я взяв чашку і вмостився на ліжку.


Це було весело. Кевін і я працювали разом кілька разів, коли нас змушували йти, але більшість часу ми були противниками. Тепер він був єдиним, кому я довіряла.


Багато в чому тому, що я його знав, а він не був фахівцем.


Два роки тому ми обидва були у Швейцарії, а фахівець доглядав жертву номер 14 в Австралії. Ми довго обговорювали, хто стоїть за цим ім'ям.


З цього приводу він сказав мені, що на мить подумав про мене.


Іншим разом, коли я знав, де працює Кевін, Фахівець завдав ще одного удару, більше не було жодних сумнівів, що це був не він.


- Добре, Кевін, давай викладемо наші карти на стіл.


- Я думав, що так. Я тут за документами, які Орантес хоче виставити на аукціон, ви тут, щоб вкрасти їх, чи не так?


- Правильно, але є ще дещо.


– Які?


Я взяв записку про те, що вважаюсь у списку наступною жертвою фахівця, і передав йому:


- Нас відвідав друг.


Він прочитав лист і повернув його мені.


- Він виступив?


- Начебто щось ніби.


- Як?


- Він вистрілив у мене двічі і...


- І пропустив? – здивувався він.


- Так, і свідомо. Інакше б мене це давно заморозило.


- Це не в його стилі, - сказав він, хитаючи головою, зазвичай йому не весело.


- Знаю, ось у чому справа, але це заважало мені нормально працювати.


- Звертаєте на нього увагу?


- Так.


- А як щодо травми?


Я грав ногою, мені майже не боляче.


- Думаю, все гаразд.


- Якщо ти Види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


хочу, щоб я простяг тобі руку, Ніколасе, я хочу бути впевнений, що ти зможеш повернути її… якщо ситуація того вимагає, розумієш, про що я?


"Я не підведу тебе, не хвилюйся", - запевнила я його.


- А як щодо ваших партнерів? він запитав.


- Кевін, тепер ти єдина людина на цьому острові, якому я довіряю.


- Я дуже зворушений, Миколо.


- Не розчаровуй мене.


- Я колись робив це? - невинно спитав він.


- А час у Мексиці, де я мав зустріти цю сеньйориту...?


- Так, та що завгодно. Кава ?


Я взяв другу чашку.


- Який план? він запитав.


– Зараз нас троє.


- Хто третій, якщо ти довіряєш лише мені?


- Хлопчик із готельного номера, який виконує цю роботу, ймовірно, не буде помічений законом США. Він заробляє дуже багато грошей і може забезпечити нас чим завгодно, від пістолета до вертольота.


- Це твій запасний вихід?


- Ваш і мій.


- Для решти теж?


– Якщо їм це потрібно. Інакше вони поїдуть на шатлі. Мій кімнатний хлопчик може приготувати нам гелікоптер, коли я йому скажу.


– Це називається швидке обслуговування.


- Він з Нью-Йорка, але притяг гетри до Лос-Анджелеса і Чикаго, багато часу живучи за рахунок крадіжок, принаймні, я так думаю. Він сподівається покращити свій звичайний стан.


- Скільки він просить? - спитав Кевін, усе ще стурбований грошовими питаннями.


– Ми залучаємо його до участі в операції.


- Частина якоїсь операції? він запитав.


- Він думає, що ми шукаємо щось варте грошей.


- Правильно.


– Не для нього.


- Для мене, - сказав він з усмішкою.


- Кевін, ти ніколи нічого не робив із дружби?


- Один раз.


- Ну і що ?


- Мій друг застрелив мене та вкрав мої гроші.


- Ой!


- І він ужалив мого друга.


- Добре Добре.


- Гей, до речі про дівчину, Христина класна у покері!


- До речі, про покер, у вас він спрацював?


- Ой, я боронився, - ухильно сказав він.


– Скільки ти втратив?


- Близько двох тисяч.


– Тобі пощастило так мало грати. Ах та ще щось.


– Які?


- Не намагайся збільшити для мене горщик. Нас не слід підозрювати у тому, що ми разом.


- Ідеально.


Він допив кави і запитав, відсуваючи тацю:


- Давай разом обговоримо деталі вдома?


- Не зараз. Мені все ще треба поговорити з іншою людиною. Тоді ми всі разом зустрінемося.


- Як ти хочеш. Думаю, прийму душ і піду провести перепис жіночого населення острова. Ви не проти, якщо я подзвоню місіс Холл?


- Анітрохи.


- Дуже мило, Ніколас. Чекатиму твого дзвінка.


– Якщо тебе тут немає, я залишу повідомлення на стійці реєстрації. Побачимося щогодини або близько того.


- ДОБРЕ.


Я залишив його в душі. Поки він вважав, що від цього можна багато чого виграти, я міг на нього розраховувати.


РОЗДІЛ XXI.


Тепер команда складалася з Кевіна, Аль-Нуса та мене. Я знав, що Христина хоче бути частиною цього, але я хотів, щоб вона подумала ще трохи, перш ніж ухвалити рішення. Я хотів її попередити. Ризики були серйозними.


Вона відчинила мені двері в негліжі.


- Ти спиш?


«Минула ніч була особливо стомлюючою», - сказала вона.


Я чудово знав, що вона говорила не про гру в покер.


- Як щодо того, щоб спуститися вниз за кавою?


- Чому б не спитати про це тут, поки я приймаю душ?


- Гаразд, не затримуйся.


Її погляд пустотливо світився, і вона скинула негліже перед тим, як увійти у ванну. Я ледве встиг побачити чудовий контраст засмаги та білих сідниць. Я підняла прозору білизну і поставила її на стілець, потім попросила каву та дві чашки.


Незабаром вона повернулась із душу. У неї був види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


закатала волосся рушником і одягла махровий халат. Вона все ще була мокра, і я позаздрив халатові.


- Ти найсексуальніша людина, яку я бачила сьогодні вранці.


- Сьогодні опівдні, кохання моє.


– Отже, дня.


Вона підійшла до мене і згорнулася клубочком у мене на руках. Я обійняв її прохолодне вологе тіло. Його мова була тепла і особливо жива, і незабаром я відчув підвищення температури на кілька градусів.


- Я хочу поговорити з тобою, Крістін, - сказав я трохи зніяковіло.


- Я не хочу розмовляти, - сказала вона, знову цілуючи мене.


«Це важливо», - наполягав я, сідаючи на ліжко.


- Гаразд, давай, поговоримо. "Я тримаюсь на відстані", - сказала вона, закидаючи руки за спину.


- Я хочу, щоб ви розуміли, куди ви збираєтесь ступити, - сказав я.


- О ні, Нік, не те. Я хочу це зробити, люба, ти розумієш? Не тільки для тебе, а й для мене. Будь ласка, дозвольте мені допомогти вам і не намагайтеся відмовити мені.


- Гаразд, роби, що хочеш, - говорю програв.


Вона кинулася на мене, і її рота знайшов своє місце. Ми вже їхали, коли принесли каву.


- Я йду одягатися, - сказала вона, відкривайся!


Я впустив хлопчика з його візком.


"Велике спасибі", - сказав я, простягаючи долар.


"Ви повинні розписатися, сер", - сказав він.


- Дуже хороший.


Проведення більшої частини часу у готелях врятувало мені життя. Хлопчики, приносячи напій у вашу кімнату, залишають рахунок на підносі або тримають його в руках. Цей хлопчик поліз у кишеню, що одразу вразило мене. Замість банкноти він витяг ножа. Я чекав на його рух. Він розслабив руку в напрямку мого живота, я відкинулася назад, перекинувши тацю. Кава розлетілася на диван і на підлогу. Я штовхнув візок, сильно притиснувши його до нього.


Христина вдерлася до кімнати, широко розкривши халат, не в силах кричати, паралізована страхом.


Мій противник знову кинувся до мене з твердим наміром притиснути мене до стіни, як звичайний метелик. Я схопив подушку, щоб захистити себе. Сталь проти пера. Смішний. Він тримав кинджал низько, добре в руці, вперед. Він був профі. Він розірвав мою подушку.


Я жбурнула йому в обличчя залишки подушки, і він відступив на крок. Цього було достатньо. Я штовхнув його по озброєній руці. Я сподівався, що зможу вхопитись за свою здорову ногу і дотягнутися до неї травмованою ногою. Моя нога вдарила його по руці, але чоловік не випустив зброї. Чи був він фахівцем?


Коли ми спостерігали один за одним, я скористався можливістю, щоб відобразити його обличчя у своїй пам'яті. Він був високим, з каштановим волоссям і справжнім грубим обличчям, що складається з ямок та шишок. Рот дуже тонкий, очі запалі в очниці, підборіддя вирізане гачками. За сорок років. Худий, він був не менш мускулистим, але й близько не був до ваги. Якби мені вдалося позбавити його ножа, не залишивши там шмат м'яса, голими руками він би не пішов.


Коли я рушив уперед, він рушив назад і навпаки. Це починало ставати одноманітним, і моя кісточка здалася мені. Якби це тривало довше, у мене був би серйозний недолік. Поки що мені не було боляче, але це тривало недовго.


Ми відступили з дивана на середину кімнати. Я знову впав до вікна. Він так звик наступати на мене, що коли я кинувся до нього, він продовжував рухатися вперед. Це була його перша та остання помилка. Ніж пролетів над моєю головою, коли я кинувся йому в ноги. Вивівши його з рівноваги, я схопив його за коліна та перекинув через голову. Він чудово ковзнув у напрямку вікна, через яке пройшов, несучи розбите скло, коли воно впало. Ми були так високо, що не чули звуку його тіла, що врізалося в бетон.


Христина повільно підійшла до мене, а потім підійшла до вікна. Але, не дивлячись на вулицю, вона обернулася і сказала:


- Він мертвий ?


- Скоріш за все, - відповів я.


Вона закотила очі, як блюдця. Я підійшов до неї.


- Хіба це не повертає тебе до реальності, Христино? Що я намагався тобі сказати? Хіба це не показує вам, в який безлад ви хочете потрапити?


Вона розмірковує і зухвало піднімає голову:


- Я хочу допомогти вам.


- Достатньо прийняти наслідки Види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


що щойно сталося?


- Що ти маєш на увазі ?


- Коли дізнаємося, до якої кімнати він так витончено літав, приїдемо сюди. Напевно, детектив готелю або начальник служби безпеки з менеджером. Вони захочуть дізнатися, як це сталося, а я не хочу брати участь у розслідуванні. Вони триматимуть мене, доки не приїде поліція. Тепер мені треба вільно діяти. Ви розумієте ?


- Так.


- Коли вас спитають, що трапилося, що ви відповісте?


- Що замовив сніданок...


- Із двома чашками?


- Я на когось чекав.


- Хто?


- Друг.


- Хто?


- Це не твоя справа! вигукнула вона.


Я схвалив і спитав:


- Чоловік?


- Так.


- Він приїхав?


– Ні.


- Що сталося після того, як ви замовили сніданок?


- Хлопчик приніс мені. Я впустив його. Я був одягнений - вона зупинилася і подивилася на себе - на мені був цей халат, і він сказав, що я йому подобаюсь у цьому вбранні. Потім він запитав мене, чи я хочу дати йому чайові ... Коли я попросив його піти ...


"Ідеально, ти ідеальний", - перервав я, перш ніж вона закінчила свою розповідь.


Я думав, що вона грає дуже добре, і що вона буде дуже переконливою.


- Я буду у своїй кімнаті, - говорю я. Подзвони мені, коли вони підуть.


- Мене заарештують?


- Ні, якщо ви так розповісте їм свою історію. Тільки не варто надто пишатися цим, розумієте? Поплач трохи, це завжди спрацьовує.


Вона слабо посміхнулася.


- Я буду, Нік.


- Ти ще хочеш мені допомогти?


- Так, - без вагань заявила вона.


- Дуже хороший. Ми всі збираємося зустрітися, ти, я та ще двоє людей, які теж хочуть допомогти. Коли ви подзвоните, я вам скажу де та коли.


- Дуже хороший.


Я взяв її за плечі та ніжно поцілував.


- Все нормально ?


- Все нормально. А ти, ти...


- Ні, я не маю нічого. Мені треба йти, Кріс. Вони будуть там будь-якої миті.


- Я буду готовий.


- У тебе все вийде, ось побачиш.


Я залишив її перед вікном. Її плечі, здавалося, тремтіли, ніби вона замерзла. Я знав, що коли вона залишиться сама, вона подивиться вниз.


РОЗДІЛ XXII.


У мене була своя команда: Кевін, Аль-Нус і Крістін. Що стосується Кейсі, якби я був впевненіший у ній і якби я міг використовувати її без Трамбола, я б у крайньому випадку звернувся до неї. Але це було багато «якщо».


Я повернувся до своєї кімнати і подумав, де ми зустрінемося. Це було легко. Нас із Христиною вже надто часто бачили разом. Однак із Кевіном все було інакше. Тому я вибрала кімнату Кевіна. Він міг би запросити Христину до себе на обід і відвести до своєї кімнати. За чистою кевінівською логікою. Звичайно, я сам був би в його кімнаті і чекав на них. Коли всі троє були разом, Кевін дзвонив у службу та просив Аль-Нуса, і ми з'ясовували стосунки.


Роль Аль-Нуса була вже визначена, він відповідав за транспорт. Кевін, Христина і я мали скласти якомога точніший план вілли і, зокрема, найближчого оточення закритої спальні.


Усі ініціативи щодо крадіжки документів беруть на себе ми з Кевіном. Я міг би використовувати Христину як розвагу. Якби нам не вдалося їх гладко вкрасти, нам довелося б діяти як справжнє пограбування.


Ця ідея мені сподобалася. Кевін і я могли б з таким самим успіхом зіграти дует гангстерів, які прийшли пограбувати будинок. Для цього потрібно було контролювати охоронців, що було можливим. Потім обшукайте віллу, взявши все, що, на нашу думку, має цінність, і папери як бонус.


Я поговорю з Кевіном про цю ідею. Христина в цьому сценарії стане однією з жертв серед решти і зможе повернутися до готелю. Щодо нас, ми би поїхали з вертольотом.


Цікаво, як у Христини справи з менеджером. І що вона відчула, коли побачила вивихнутий і закривавлений труп, розбитий на землю.


Якби вона тріснула, хтось уже постукав би в мої двері.


Я покликав Кевіна до його кімнати. Безуспішно. Я почав знову за півгодини. Нема відповіді.


Телефон задзвонив. То була Христина.


- Так як це Види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


Це відбулося ? Я запитав.


- Ну, я думаю. Мені сказали, що він не працював у готелі.


– Я теж ніколи не думав про це. Я пояснив, що ваша історія була лише правдоподібнішою.


- Мені сказали, що мені нема про що турбуватися, що вони запропонували мені зупинитися в готелі і вибачилися переді мною... Нік, я не можу в це повірити!


- Кріс, я хочу, щоб ти пообідав із Джозефом Джеймсом.


- Це один із тих, з ким ви розмовляли?


- Так. Залишіть повідомлення на стійці реєстрації, щоб зателефонувати вам. Коли ви розмовляєте з ним по телефону, призначте час вечері.


- Він дізнається, чому?


- Ні, ти скажеш йому під час їжі.


- А що мені тоді робити? Він кокетливий. Він захоче навчити мене у своїй кімнаті. Це не має нічого спільного з причиною цієї вечері, це!


- Ну, забудь, - сказав я, не сказавши йому, що все одно чекатиму їх у кімнаті.


Вона ніби обміркувала і сказала:


- Добре, добре, якщо ти цього хочеш.


- До скорого. Ви були ідеальні, Христино.


- Дякую.


Настав час зв'язатися з Хоуком.


Я підключив обладнання до телевізора, і на екрані знову з'явилося його благородне обличчя. Шляхетне обличчя, що проступає зі звичного нікотинового туману.


- А, №3, я занепокоївся. Чи є новини від фахівця?


Я розповів йому про другу спробу на понтоні.


- Ти абсолютно правий. Його ставлення дивне. Як відбувається операція?


Я сказав їй, що Кейсі мав контакт, але він пішов з порожніми руками. Я також кажу йому, що Кейсі та Трамбол працювали над іншим планом.


- І ти ?


- Мені? Я просто поганий помічник.


- Я розумію.


Простою мовою це означало, що він дуже добре бачив, як я збираюся діяти. Він звик бачити, як я йду поодинці. Я поставив йому запитання, яке обпалив мої губи:


- Хто мене просив про це завдання? Полковник Джеймс Дж. Лемб, начальник Кейсі? Я запитав.


"Здається, ти знаєш відповідь", - сказав він.


- Так.


- Як ви думаєте ?


- Нема до чого, а до кого...


- То про кого ти думаєш? - покірно спитав він.


– Мені.


*


* *


Близько восьмої вечора я увійшов до спальні Кевіна і зручно влаштувався на дивані. Я вирішив, що Кейсі та Трамбол не підуть з рук із документами. Я провалював наші умовності, продовжуючи без них, але я був переконаний, що це треба робити. Ці двоє турбували мене найбільше у світі.


Я вже майже задрімав, коли почув, як Кевін вставив ключ у замок. Він розмовляв з Христиною, висловлюючи їй свою подяку за мене. Хіба я не влаштував для них обох вечерю?


«Мої мотиви не були безкорисливими, Кевін, – втрутилася я.


Звук мого голосу різко здивував його, і в очах Христини промайнув проблиск співучасті. Кевін, звичайно ж, планував добре провести час із молодою жінкою. Задоволення, яке тепер здавалося добре скомпрометованим.


- О, я бачу! Це наша маленька зустріч.


- Справді…


- Я мусив знати. Це було надто добре, щоб бути правдою. Я ніколи не бачив, щоб ви розділили жінку, не замислюючись.


- Це так ! – здивовано запитала Крістіна. То ви двоє старих друзів?


- Зустрічалися двічі-тричі...


- У більшості ! – стверджував я.


– Де наш четвертий партнер? - Запитав Кевін.


- Замов щось на ресепшені, він принесе.


Христина сіла на диван, явно відчуваючи полегшення від того, що їй вдалося уникнути зайво ніжної розмови віч-на-віч з Кевіном.


– Вино для всіх? він запитав.


- Що ти хочеш, - говорю я.


Він зателефонував і замовив пляшку. Він збирався попросити чотири чарки, коли я вказав пальцями, що двох достатньо. Він виправився вчасно.


Коли він повісив слухавку, я сказав йому:


- Кевін, ти маєш залишитися з Крістіною наодинці. Коли прийде Ал, ми попросимо ще два келихи.


- А хто? він запитав.


- Хто Кевін? - Запитала Крістіна.


Я пояснив Кевіну, що хлопчика звати Аль-Нус. Христині я пояснив, що справжнє ім'я Джо - Кевін Джозеф Джеймс Беглі.


- Вражає, - сказала вона йому.


- Ось яка ручка Види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


– знаю моїх батьків, – відповів він.


- Ви справді Нік Коллінз? - прямо спитала вона.


Перш ніж я встигаю відповісти, Кевін каже:


- Нік є і завжди буде Ніком.


Здавалося, це задовольнило, і я подякував Кевіна поглядом.


Пролунав стукіт, і за дверима пролунав голос Аль-Нуса.


– Послуга!


Кевін провів його, і далекоглядний Аль-Нус показав пляшку червоного вина та чотири келихи. Я представився, і ми сіли: Кевін та Ал на стільці, Христина і я на диван.


- Тоді добре ?


– Ми зберемо наші спогади з дому Орантеса.


Вирішив розпочати. Я сказав їм, що порахував кроки до замкнених дверей. Їх було десять. На другий поверх також було дванадцять людей. Я швидко вичерпав свої репліки, і Кевін взяв на себе.


- Я бачив те саме, - сказав він. Немає ні вікна в коридорі, ні в туалеті на першому поверсі, ні отвору в стелі, ні взагалі нічого.


- А нагорі, Кріс?


- Туалет знаходиться в першій кімнаті праворуч, - сказала вона, дивлячись у стелю, як би краще згадавши, ні прорізу, ні меблів у коридорі на першому поверсі, сама ванна досить твереза, двері, вікна немає. . Це все.


Настала тиша, і її порушив Аль-Нус:


- Схоже на поминки. Він схопив пляшку і спитав: Кому вона потрібна? Давай, прокинься. Я мало що знаю про ваші маленькі проблеми, але повинен бути спосіб потрапити до цієї чортової кімнати, про яку ви говорите.


Він наповнив наші склянки, і я підтвердив:


– Є вихід.


- Котрий ? - Запитала Крістіна.


- Орантес.


- Товстий у плоті? - спитав Аль-Нус.


- Так, ми підемо тим шляхом, який він нам показує.


"Звичайно, не з власної волі", - відповів Кевін.


- Ні, але з ребрами дула мого револьвера це допоможе.


Кевін скривився:


- Це не мереживо.


- Але знаєш, про що я думаю?


- Я знаю, як працює твій чортовий мозок, Ніколас.


- Ні, - сказала Крістіна, і я впевнена, що ніколи не зрозумію.


- Думаю, так, - сказав Аль-Нусс, але завжди говорю за маленьку леді, Нік.


"Ми не підемо чотирма шляхами", - сказав я Христині. Гратимемо в покер. Якоїсь миті ми з Кевіном підемо в бар. Проходячи попереду Хосе, необхідно вивести його з ладу. Той, хто залишиться за столом, стане і прицілиться в інших.


- Мене зрозумів? - Запитала Крістіна.


- Ви зрозуміли. Поки один спостерігає за кімнатою, інший веде Орантеса на антресоль, а звідти до кімнати.


- Що, якщо Орантес не захоче йти? Вона спитала.


– На цьому етапі, за його участю чи без нього, буде кілька можливих комбінацій.


- Що, коли він зателефонує до поліції?


- Не його, - сказав Аль-Нус, - він не на його смак.


«Ви повинні залишити острів, перш ніж його люди зловлять вас», - сказала Крістіна.


- Ось тут і входить Ал. Біля пірсу на нас чекатиме гелікоптер. Перед злетом ми виведемо з ладу пришвартовані човни. Христино, ви повернетеся до готелю і сядете на ранковий автобус. Вийди з дому, аж поки Орантес не запам'ятав тебе. Або не приходь на віллу. Тому що, якщо ми виберемо такий спосіб дій, ваша присутність там не є обов'язковою.


Вона твердо відповіла:


- Чи немає ризику, що Орантесу здасться дивним, що я раптово втрачу інтерес до покеру?


- Можливо, але в будь-якому випадку вам доведеться залишити острів наступного ранку.


- Навіщо ризикувати, Нік? Я йду туди, мене затримують як і інших, як вони кажуть? і ви двоє вдаєте звичайними злочинцями, не більше того.


- Вона має рацію, Ніколас. Якщо його не вкрадуть, він замислиться, чому. Зі свого боку ми мовчатимемо. Але вона ?


Вони обидва мали рацію.


- Моя участь дуже мінімальна, - простогнав Аль-Нус.


- Навпаки, Ал, тобі доведеться змусити нас залишити острів живими.


- А що з моєю маленькою винагородою?


"Я поговорю з вами про це пізніше", - сказав я. Але нагадую, що за столом покеру можна буде виграти багато грошей... Види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


Він виглядав задоволеним, але погляд у бік Кевіна сказав мені, що це не так. Він також розраховував за гроші за столом. Кишенькові гроші на цигарки, без сумніву.


РОЗДІЛ XXIII.


Після нашої невеликої військової ради я відвів Христину до її кімнати. Аль-Нусс пішов із пляшкою та склянками, а Кевін спустився вниз, щоб пограти та продовжити облік жіночого населення. Я не турбувався про нього. Він збирався знайти симпатичний втішний приз, щоб замінити Христину.


- Ви прийшли ? Вона спитала.


- Е… ні, не можу.


Вона виглядала засмученою.


- Мені потрібно дещо подбати.


- Щось чи хтось? Вона спитала.


- Легко, легко, не будь злим.


- Це мене негідно...


- Це воно.


"Але це моє право як жінки", - сказала вона.


Вона довго цілувала мене, ніби хотіла сказати мені все, що мені не вистачало.


"Побачимося завтра", - сказав я, глибоко вдихнувши свіже повітря.


«Або, може, раніше…» - прошепотіла вона, прослизнувши до своєї кімнати.


Я негайно повернувся на підборах, щоб стримати бажання постукати в його двері, як божевільне.


У моїй кімнаті на мене хтось чекав: Кейсі. Вона недбало лежала впоперек ліжка, майже не в білій нічній сорочці з вуаллю. Вона поставила на тумбочку пляшку шампанського та два кубки.


Єдине, про що ми не говорили на нашій зустрічі, це те, що ми робитимемо з Кейсі під час пограбування. Або що зробив би Кейсі. Я не згадав про це, тому що в мене було відчуття, що вона чекатиме на мене в моїй кімнаті і що я разом з нею розберуся з цією маленькою деталлю.


- Який сюрприз ! Я сказав.


«Ах, правда», - відповіла вона, прийнявши позу, яку, мабуть, вивчила у своєму десятиурочному посібнику зі спокуси.


- Підійди і сядь, вона мене дуже чемно запросила.


Я підкорився, відкоркував пляшку, наповнив склянки і простяг йому один. Вона простягла руку і, піднявши склянку, сказала:


- Ваше здоров'я.


Я цокнувся про його келих.


«Ви щось думаєте», - сказала вона.


- Це так ? - Невинно сказав я.


- Звісно. Без нього ти не був би Ніком Картером.


Я підійшов і за кілька міліметрів від його губ прошепотів:


- Ти тут, щоб витягти з мене черв'яків, чи не так?


Я не був упевнений у його реакції. Вона змогла впасти в шалену лють, пограти в маленьких босів і вимагати пояснень. Або навіть зіграти дівчинку.


Вона обдула губи і тому вирішила зіграти маленьку дівчинку. Це означало, що якщо це не спрацює, мене охопить істеричний гнів.


- Як ти думаєш про мене? Вона спитала.


"Я знаю тебе, Кейсі", - сказав я, встаючи і знімаючи куртку.


Вона сіла і поставила склянку на тумбочку.


- Я так не думаю, Ніку, але зовсім ні.


Вона мене зацікавила. Вона закінчила перший акт, версію з надутою дівчиною, але не прийняла того відношення, на яке я очікував.


- Я хочу, щоб ця робота була зроблена, Нік. Мій перший знімок не вдався, як я сподівався, і я це чудово визнаю. Ми з Алланом поки не знайшли нічого кращого. Якщо є ідея, підкажіть.


Ми змінювали регістри. Це мене зацікавило, але я вирішив підіграти.


- Добре, маю ідею.


- Котрий ? - нетерпляче спитала вона.


- Ну, скажімо, я не готовий зараз це розкривати.


- Ви звинувачуєте Аллана?


- Почасти так. Якщо я тобі скажу, ти йому скажеш?


– Він мій напарник.


- Я знаю це. - Послухай, - сказав я, знову сідаючи поряд з нею. Завтра ввечері ми будемо знову в будинку Орантеса. Просто дотримуйся моїх вказівок. Що б не сталося.


То був поворотний момент. Вона відповідала за операцію, і мені залишалося лише їй допомогти.


- Добре, - сказала вона.


- Що ти збираєшся сказати Аллану?


- Щодо Аллана, ти мені не сказав. Продовжуємо у тому самому напрямку. Я носитиму мікрофон, і він слухатиме з готелю.


- І ви дотримуватиметеся моїх інструкцій?


Вона відновила свій роман пози спокуси для фото і прошепотіла:


- Дій.


Це те, що Види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


Я зробив. Було дуже приємно перебувати в ліжку з Кейсі, але жоден з них не почував себе повністю покинутим. Ми більше думали про побудову гіпотез, ніж про сходження на Еверест заради насолоди.


Після цього вона вдягнулась і повернулася до своєї кімнати. Вона збиралася розповісти Аллану все. Хіба вони не були товаришами по команді?


Я подумав про Христину та її участь. Краще їй не втручатися безпосередньо в цю справу.


Що стосується Аль-Нусса, я вирішив би його «грошову» проблему, напевно, у Вашингтоні. Коли все скінчиться, я йому поясню. Крім того, він міг бути задоволений грошима гравців, що вже непогано.


Для Кевіна це була інша історія. Щоб задовольнити його, мені знадобиться багато «аргументів». Перспектива зустрічі з розлюченим Кевіном мене не хвилювала.


Я вів небезпечну гру, маніпулюючи життя людей. Я жонглював Аль-Нуссом, Крістін Холл і Кевіном Беглі, навіть не знаючи, що насправді мало статися.


Я також жонглював Кейсі та Трамболом. Але я не сумнівався у них. Ні з Аль-Нуссом, який був просто авантюристом, ні з Кевіном, який був найманцем за фахом.


Я відчував себе винним лише через Христину, граючи з її глибоким бажанням гострих відчуттів.


Але, попри все, мене ніщо не могло зупинити. Професія хотіла цього ...


РОЗДІЛ XXIV.


Наступного ранку я замовив сніданок, і, як і планувалося, Аль-Нус приніс його мені.


Перш ніж я встиг намазати тости олією, він крикнув на мене:


- Так?


- Ну і що ?


- Де я візьму гроші?


- Хочеш половину тосту? Я відповів.


- Добре Добре. З'їж свій тост!


Я покірно намазав маслом тост і запропонував сісти та випити чашку кави.


- Ми їдемо сьогодні ввечері, Ал. Ти впевнений, що маєш вертоліт?


- Без проблем. Він чекає. Куди хочете, щоб він вас відвів?


- Де ми можемо зловити комерційний рейс? - Побачимося у Вашингтоні за три дні, - сказав я, повідомивши йому назву та номер кімнати в готелі, який буде зарезервований для нього.


- Ти будеш ? він запитав.


- Я буду там, Ел. Ігрові гроші вже для тебе, як я сказав учора ввечері.


"Схоже, твоєму хлопцеві Кевіну він не подобається", - зауважив він.


- А ви помітили? Не турбуйся про нього. Я знаю, як їм маневрувати.


- Знаєш, Нік? - Сказав він, встаючи і несучи візок зі сніданком.


– Які?


Він відчинив двері і, посміхаючись, сказав:


- Я маю чітке відчуття, що ви всіма нами маніпулюєте.


І він зник. Він мав рацію. Я просто сподівався, що все роблю правильно.


Я подзвонив Кевіну і призначив побачення на обід. Потім Крістіна сказала йому, що мені шкода, що я не зупинявся в його кімнаті минулої ночі.


- Навіщо мені треба було на тебе чекати? Вона спитала.


- Я думав, що ти міг би.


"Це те, що я зробила", - визнала вона. Вам було чим зайнятися, чи все пройшло добре?


- Да дуже добре. Це було приблизно сьогодні ввечері.


- Так, звичайно, сьогодні ввечері, - сухо сказала вона.


- Христино, ти ще можеш передумати.


- О ні! вона запевнила мене.


- Це правда ?


«Нік, – пискнула вона, – я в цьому певна.


- Цукерки.


- А на обід?


- Мені треба зустрітися з кимось за обідом.


- Хто-небудь?


- Один із наших друзів, - говорю я.


– А! На сьогодні ввечері?


- Так.


- Чи можна пообідати?


- Чому ні !


- І казати?


- Із цього вечора?


- Мені треба трохи заспокоїти, - сказала вона. Але це не означає, що я хочу передумати.


Я придушив смішок.


«Я заїду за тобою о сьомій годині», - сказав я.


- Сова. До скорої зустрічі.


Машина Орантеса прибуде о дев'ятій годині, як минулого разу, і я не хотів, щоб ми їхали в одній машині. Я хотів, щоби ми поспілкувалися з іншими гравцями. Це було краще.


В обід я знайшов Кевіна.


- Ти маєш пістолет? Я запитав.


- Миколо, я прийшов зробити цінову пропозицію, а не красти.


Кевін був чудовим Види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


Я зробив. Було дуже приємно перебувати в ліжку з Кейсі, але жоден з них не почував себе повністю покинутим. Ми більше думали про побудову гіпотез, ніж про сходження на Еверест заради насолоди.


Після цього вона вдягнулась і повернулася до своєї кімнати. Вона збиралася розповісти Аллану все. Хіба вони не були товаришами по команді?


Я подумав про Христину та її участь. Краще їй не втручатися безпосередньо в цю справу.


Що стосується Аль-Нусса, я вирішив би його «грошову» проблему, напевно, у Вашингтоні. Коли все скінчиться, я йому поясню. Крім того, він міг бути задоволений грошима гравців, що вже непогано.


Для Кевіна це була інша історія. Щоб задовольнити його, мені знадобиться багато «аргументів». Перспектива зустрічі з розлюченим Кевіном мене не хвилювала.


Я вів небезпечну гру, маніпулюючи життя людей. Я жонглював Аль-Нуссом, Крістін Холл і Кевіном Беглі, навіть не знаючи, що насправді мало статися.


Я також жонглював Кейсі та Трамболом. Але я не сумнівався у них. Ні з Аль-Нуссом, який був просто авантюристом, ні з Кевіном, який був найманцем за фахом.


Я відчував себе винним лише через Христину, граючи з її глибоким бажанням гострих відчуттів.


Але, попри все, мене ніщо не могло зупинити. Професія хотіла цього ...


РОЗДІЛ XXIV.


Наступного ранку я замовив сніданок, і, як і планувалося, Аль-Нус приніс його мені.


Перш ніж я встиг намазати тости олією, він крикнув на мене:


- Так?


- Ну і що ?


- Де я візьму гроші?


- Хочеш половину тосту? Я відповів.


- Добре Добре. З'їж свій тост!


Я покірно намазав маслом тост і запропонував сісти та випити чашку кави.


- Ми їдемо сьогодні ввечері, Ал. Ти впевнений, що маєш вертоліт?


- Без проблем. Він чекає. Куди хочете, щоб він вас відвів?


- Де ми можемо зловити комерційний рейс? - Побачимося у Вашингтоні за три дні, - сказав я, повідомивши йому назву та номер кімнати в готелі, який буде зарезервований для нього.


- Ти будеш ? він запитав.


- Я буду там, Ел. Ігрові гроші вже для тебе, як я сказав учора ввечері.


"Схоже, твоєму хлопцеві Кевіну він не подобається", - зауважив він.


- А ви помітили? Не турбуйся про нього. Я знаю, як їм маневрувати.


- Знаєш, Нік? - Сказав він, встаючи і несучи візок зі сніданком.


– Які?


Він відчинив двері і, посміхаючись, сказав:


- Я маю чітке відчуття, що ви всіма нами маніпулюєте.


І він зник. Він мав рацію. Я просто сподівався, що все роблю правильно.


Я подзвонив Кевіну і призначив побачення на обід. Потім Крістіна сказала йому, що мені шкода, що я не зупинявся в його кімнаті минулої ночі.


- Навіщо мені треба було на тебе чекати? Вона спитала.


- Я думав, що ти міг би.


"Це те, що я зробила", - визнала вона. Вам було чим зайнятися, чи все пройшло добре?


- Да дуже добре. Це було приблизно сьогодні ввечері.


- Так, звичайно, сьогодні ввечері, - сухо сказала вона.


- Христино, ти ще можеш передумати.


- О ні! вона запевнила мене.


- Це правда ?


«Нік, – пискнула вона, – я в цьому певна.


- Цукерки.


- А на обід?


- Мені треба зустрітися з кимось за обідом.


- Хто-небудь?


- Один із наших друзів, - говорю я.


– А! На сьогодні ввечері?


- Так.


- Чи можна пообідати?


- Чому ні !


- І казати?


- Із цього вечора?


- Мені треба трохи заспокоїти, - сказала вона. Але це не означає, що я хочу передумати.


Я придушив смішок.


«Я заїду за тобою о сьомій годині», - сказав я.


- Сова. До скорої зустрічі.


Машина Орантеса прибуде о дев'ятій годині, як минулого разу, і я не хотів, щоб ми їхали в одній машині. Я хотів, щоби ми поспілкувалися з іншими гравцями. Це було краще.


В обід я знайшов Кевіна.


- Ти маєш пістолет? Я запитав.


- Миколо, я прийшов зробити цінову пропозицію, а не красти.


Кевін був чудовим Види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


Я зробив. Було дуже приємно перебувати в ліжку з Кейсі, але жоден з них не почував себе повністю покинутим. Ми більше думали про побудову гіпотез, ніж про сходження на Еверест заради насолоди.


Після цього вона вдягнулась і повернулася до своєї кімнати. Вона збиралася розповісти Аллану все. Хіба вони не були товаришами по команді?


Я подумав про Христину та її участь. Краще їй не втручатися безпосередньо в цю справу.


Що стосується Аль-Нусса, я вирішив би його «грошову» проблему, напевно, у Вашингтоні. Коли все скінчиться, я йому поясню. Крім того, він міг бути задоволений грошима гравців, що вже непогано.


Для Кевіна це була інша історія. Щоб задовольнити його, мені знадобиться багато «аргументів». Перспектива зустрічі з розлюченим Кевіном мене не хвилювала.


Я вів небезпечну гру, маніпулюючи життя людей. Я жонглював Аль-Нуссом, Крістін Холл і Кевіном Беглі, навіть не знаючи, що насправді мало статися.


Я також жонглював Кейсі та Трамболом. Але я не сумнівався у них. Ні з Аль-Нуссом, який був просто авантюристом, ні з Кевіном, який був найманцем за фахом.


Я відчував себе винним лише через Христину, граючи з її глибоким бажанням гострих відчуттів.


Але, попри все, мене ніщо не могло зупинити. Професія хотіла цього ...


РОЗДІЛ XXIV.


Наступного ранку я замовив сніданок, і, як і планувалося, Аль-Нус приніс його мені.


Перш ніж я встиг намазати тости олією, він крикнув на мене:


- Так?


- Ну і що ?


- Де я візьму гроші?


- Хочеш половину тосту? Я відповів.


- Добре Добре. З'їж свій тост!


Я покірно намазав маслом тост і запропонував сісти та випити чашку кави.


- Ми їдемо сьогодні ввечері, Ал. Ти впевнений, що маєш вертоліт?


- Без проблем. Він чекає. Куди хочете, щоб він вас відвів?


- Де ми можемо зловити комерційний рейс? - Побачимося у Вашингтоні за три дні, - сказав я, повідомивши йому назву та номер кімнати в готелі, який буде зарезервований для нього.


- Ти будеш ? він запитав.


- Я буду там, Ел. Ігрові гроші вже для тебе, як я сказав учора ввечері.


"Схоже, твоєму хлопцеві Кевіну він не подобається", - зауважив він.


- А ви помітили? Не турбуйся про нього. Я знаю, як їм маневрувати.


- Знаєш, Нік? - Сказав він, встаючи і несучи візок зі сніданком.


– Які?


Він відчинив двері і, посміхаючись, сказав:


- Я маю чітке відчуття, що ви всіма нами маніпулюєте.


І він зник. Він мав рацію. Я просто сподівався, що все роблю правильно.


Я подзвонив Кевіну і призначив побачення на обід. Потім Крістіна сказала йому, що мені шкода, що я не зупинявся в його кімнаті минулої ночі.


- Навіщо мені треба було на тебе чекати? Вона спитала.


- Я думав, що ти міг би.


"Це те, що я зробила", - визнала вона. Вам було чим зайнятися, чи все пройшло добре?


- Да дуже добре. Це було приблизно сьогодні ввечері.


- Так, звичайно, сьогодні ввечері, - сухо сказала вона.


- Христино, ти ще можеш передумати.


- О ні! вона запевнила мене.


- Це правда ?


«Нік, – пискнула вона, – я в цьому певна.


- Цукерки.


- А на обід?


- Мені треба зустрітися з кимось за обідом.


- Хто-небудь?


- Один із наших друзів, - говорю я.


– А! На сьогодні ввечері?


- Так.


- Чи можна пообідати?


- Чому ні !


- І казати?


- Із цього вечора?


- Мені треба трохи заспокоїти, - сказала вона. Але це не означає, що я хочу передумати.


Я придушив смішок.


«Я заїду за тобою о сьомій годині», - сказав я.


- Сова. До скорої зустрічі.


Машина Орантеса прибуде о дев'ятій годині, як минулого разу, і я не хотів, щоб ми їхали в одній машині. Я хотів, щоби ми поспілкувалися з іншими гравцями. Це було краще.


В обід я знайшов Кевіна.


- Ти маєш пістолет? Я запитав.


- Миколо, я прийшов зробити цінову пропозицію, а не красти.


Кевін був чудовим Види перекладу


Переклад текстів


Початковий текст


5000 / 5000


Результати перекладу


стрілець, але не мав при собі зброї.


- Добре, Аль-Нус тобі принесе.


«Беретта була б ідеальною, – сказав він.


– 9 мм.


- Короткий?


- Так.


- Ми будемо діяти за годину після початку гри, - сказав я. Найближчий до охоронця зніме його.


- Знесе його?


- Так. Це у наших інтересах. Якщо він вирішить стати героєм… Ми будемо тримати інших краще.


– Орантес?


-Я не думаю, що він хоче власної смерті, Кевін. Він нічого не робитиме.


«Ти розсердишся на мене, якщо я стежитиму за ним одним оком, а іншим - за публікою?»


- Ви ніколи не зможете бути обережними. Я витягну це з ваших рук.


- Я розумію. Я поважатиму всіх унизу, а ти відведеш товстуна нагору і візьмеш папери.


- І все, що я бачу, що не запечатано в бетоні.


- Тобі не уникнути того, щоб залишити мене у скрутному становищі, га?


- Кевін, я колись...


- Якось у Гонолулу...


- Даю слово, ми обидва вийдемо з дому.


Між обідом та вечерею з Крістіною Аль-Нус дав мені пістолет для Кевіна.


– Ви знайшли Беретту? Я запитав.


- Ну немає. Але 32 Colt Positive Police.


Я недовірливо глянув на нього.


- Він хоч ходить?


- Так, - запевнив він мене.


За вечерею Христина запитала мене:


- Що ти збираєшся робити з нареченою?


Я почухав потилицю.


- Думаю, я залишу це Кевіну.


*


* *


Через п'ятдесят хвилин після початку гри – за десять хвилин до призначеного часу – все пішло не так, як ми сподівалися.


Хосе знову був на зв'язку, так само, як і минулої ночі. Кевін був до нього найближчим. Настала його черга грати.


Але в цей момент увійшов брат-близнюк Хосе і зупинився перед дверима.


Кевін міг подбати про Хоса, але я мав контролювати другого охоронця. Я сподівався, що нам не доведеться знімати. Не тільки для того, щоб уникнути поранених, таких як Крістіна чи Кейсі, а й щоб не насторожити решту людей Орантеса.


За п'ять хвилин до того, як він почав діяти, Кевін почав втрачати терпіння.


Я спробував спіймати його погляд і спонукати його, щоб він діяв відповідно до домовленості. Насамперед, у нього не повинно бути сумнівів.


Він залишався впевненим.


Рівно через годину після початку гри він потягнувся і сказав:


- Я хочу трохи коктейлю.


"Запитайте Кейсі", - сказав Орантес.


- Ні-ні, це сімейний рецепт, - сказав він Орантесу, підводячись зі свого місця, - я зроблю це сам.


- Хосе! - гаркнув Орантес.


Через кілька секунд Вільгельміна опинилася у мене в руці і вказала на варту воріт. Його рука зупинилася на півдорозі до пояса. Мені не треба було дивитися, щоб знати, що Хосе націлив на Кевіна пістолет, приколотий за його стільцем.


"Ми пов'язані, містер Коллінз", - оголосив Орантес. Ти вбиваєш мою людину, Хосе вбиває твою. Тож подивимося, хто з вас двох швидше. Я ставлю на Хосі.


«Ставку програно», - сказала Кейсі з бару.


Мені навіть не довелося повертати голову. Вона сказала нам, що це було.


«Я направила пістолет на твою товсту беконну голівку, дорогий Освальдо, - сказала вона, - і якщо я почую постріл, я негайно зніму його з купою жиру, який слугує твоїми плечима».


Кевін дав мені зрозуміти, що вона не блефує, підморгнувши мені.


Після нескінченного мовчання Орантес вирішив:


- Хосе!


Кевін рушив. Хосе опустив пістолет. Я наказав іншому охоронцеві витягнути його та кинути на підлогу.


Я встав і посадив його на своє місце. Кевін зробив те саме з Хосе.


"Ну, тепер всі кладуть руки на стіл", - наказав я.


- Але, чорт забирай... почав Джок.


Різко ріжу:


- Нам не потрібні ні скарги, ні скиглі. Я хочу, щоб усі руки лежали на столі, і швидше.


Все зробили, навіть Христина, яка виглядала щиро наляканою. Кейсі обійшов бар і тримав гравців у страху.


«Хороша робота, щоб слідувати моїм ініціативам», - сказав я Кейсі.


Тільки тепер у нас з'явився ще один пасажир для вертольота. .


Але хто тоді здав нас Орантесу? Він був готовий до сигналу Кевіна та запланував другого охоронця. Нам пощастило, що вибралися з цього без жодного пострілу.


Дякую, Кейсі.


"Кевін, ви і Кейсі, подбайте про всіх", - сказав я.


Він витяг пістолет і засунув пістолет Хосе за пояс. Я зробив те саме з іншим охоронцем.


Я наказав Орантесу. - Давай, великий бос, вставай!


Не рухаючись, Кейсі щекотав собі шию дулом револьвера.


- Джентльмен сказав підвестися.


Він з болем підвівся, його руки були на очах. Вони були в поті. Товстун втратив гордовитість.


Кажу йому. - Ходімо,


«Запевняю вас, що там немає нічого цінного, – сказав він.


- Ні? Є замкнені двері, які ви не показали нам учора ввечері, я хочу подивитися, що позаду.


- Але запевняю...


- Чому б не відправити його творцеві, - запропонував Кевін, - і не зламати замок?


Орантесу ця пропозиція зовсім не сподобалася.


- Я думаю, містер Орантес вважає за краще використовувати ключ, щоб відкрити його для нас, правда?


Орантес, здавалося, змирився і вийшов із-за столу.


«Легше, – сказав я, – весь час тримай руки на очах. Пішли.


Я випустив його з кімнати переді мною і почув, як Кевін виконує його номер.


- Пані та панове, настав час збирати...


Підіймаючись сходами, Орантес сказав мені:


– Ми можемо це вирішити. Картер.


Той факт, що він назвав мене справжнім ім'ям, вразив мене.


- Яке аранжування?


– Гроші, багато грошей. Мільйони, якщо хочете.


Я був дуже щасливий залишитися з ним наодинці без Кевіна. Мій хоробрий британський друг безперечно знайшов би цю пропозицію, яку не можна забувати.


- Я не зацікавлений.


- Ти псих.


- Поки що ні, але продовжуй у тому ж дусі, і я відчуваю, що буду.


Підійшовши до дверей, я сказав йому:


- Ключ у лівій руці, повільно.


Він вийняв його і обернувся, благаючи мене:


- Послухай, Картер.


- Без суєти, відчини двері.


Він неохоче повернув ключ у замку, потім штовхнув двері. Я завів його до кімнати і зайнявся.


Це була маленька кімната, і я зрозумів, чому вона замкнена. Кімната була забита витворами мистецтва, рідкісними меблями, картинами, скульптурами. Я зачинив двері.


- Оскільки ти знаєш, хто я, то ти знаєш, навіщо я тут. Де мені шукати?


- Я обіцяю тобі ...


«Кімната здається звуконепроникною», - випалив я, оглядаючи стіни та стелю.


- Да вона.


- Відмінно, тому що менш ніж за дві хвилини я використовую деякі з ваших дорогоцінних предметів як ціль.


- Ти не можеш !


- Так що я стрілятиму очі цих прекрасних портретів.


- Картер, послухай, я можу...


Я зняв з пояса пістолет Хосе 45 калібру і розпорошив статуетку на столі.


- Ні ні ! Вона не має ціни!


- Зараз залишилися лише крихти. Де папери?


Його очі були прикуті до підлоги. Потім він зламав:


- У схованці.


- Відкрий його!


Він підійшов до свого столу, намагаючись не наступити на уламки статуетки. Він зрушив картину, відкривши невеликий сейф у стіні. Я поклав назад на пояс і, тримаючи Вільгельміну в руці, підійшов. Я знав, що він збирається зробити, але, проте, або, швидше, тому що я знав це, я дозволив йому діяти.


Він поліз у сейф, схопив пістолет, потім повернувся, але надто пізно. Я вже стріляв. Це було не просто пограбування, і я не хотів, щоб хтось дізнався, що Сполучені Штати вкрали ці документи. Ось навіщо я і стріляв.


Він звалився на підлогу, на уламки своєї дорогоцінної статуетки. Я переступив, що було нелегко, і перевірив сейф. Було кілька прикрас та товстий конверт. Я відчинив його і знайшов те, що шукав. Я засунув його у внутрішню кишеню.


Подумавши, я схопив деякі цінні прикраси для Аль-Нуса, думаючи, що це зробить його щасливим.


Я переконався, що Вільгельміна все ще перебуває в моїй кишені, і вийшов із кімнати, думаючи, що проблеми закінчилися.


Але я серйозно помилявся.


Зачинивши двері, я почув звуковий сигнал тривоги і майже відразу після цього чотири постріли з різної зброї.


РОЗДІЛ XXV.


Коли я кинувся вниз сходами, я побачив, як гравці біжать коридором. Ні Кевіна, ні Христини, ні навіть Кейсі не було видно. Охоронців теж не було видно.


Увійшовши до ігрової, я виявив справжнє поле битви. Один із охоронців валявся на ігровому столі, калюжа крові залила зелений килим. Хосе лежав на підлозі.


Було третє тіло.


Кевін Беглі більше не посміхався зі своєю звичайною чарівністю. Він лежав поряд з баром, дві кулі були в його грудях, на його обличчі був вираз подиву.


Двоє інших людей у цій кімнаті були не ким іншим, як Христиною та мною. Кейсі пішла.


- Що трапилося, Христино?


- Я не знаю. Це сталося так швидко, що один із охоронців витяг пістолет, сказала вона, вказуючи на Хосе. Потім почали стріляти.


- Хто вистрілив першим?


Вона безпорадно махнула рукою.


- Де Кейсі?


Вона знову відкрила рота, але не видавала ні звуку. Я не мав часу розпитувати її далі. Залишатися в маєтку було небезпечно. Я взяв її за руку і сказав:


- Ходімо, спустимося на пристань. На нас чекає гелікоптер.


У залі була паніка. Дж. У. Фаррел заламував руки і стогнав, а Джок кричав на нього:


- Замовчи!


- Нік! - Крикнула Кріс.


«Ходімо», - сказав я йому, спускаючись сходами.


- Нік, я маю тобі сказати.


- Пізніше.


Сходами наближалися двоє охоронців. Обидва були озброєні дробовиками і, схоже, були сповнені рішучості використовувати їх проти всіх, кого вони не знали.


Один із них скосив Дж. У. Фаррела, коли він спускався сходами, а інший розрізав Джока Оуенса навпіл.


- Мій Бог ! Христина простогнала.


Я підняв Вільгельміну і двічі вистрілив. Один із охоронців закричав і впав. Інший рушив, поки я прицілився, і був лише поранений. Він повернувся до нас і вистрілив у наш бік. Я відчув, як щось торкнулося мого стегна.


Я говорю Христині. - Підемо туди!


Я провів його до бічних дверей, що ведуть до сходів, що веде до опор і, сподіваюся, до вертольоту.


Вони кричали позаду нас, устріли дробовиків слідували один за одним. Фанатизовані смертю Орантеса, охоронці, мабуть, знищили решту гравців.


«Почекай, сюди», - сказав я, помітивши стежку в заростях, яка, на щастя, мала вести до дверей.


Вирушаємо в дорогу. Я подбав про те, щоб за нами ніхто не стежив і ніхто не йшов поперед нас.


Де був Кейсі? І чи жива вона?


Справді, стежка вела до дверей, але перед нею стояв стражник. Він підняв пістолет. Я дозволив собі три швидкі удари моєї дорогої Вільгельміни. Здавалося, він похитнувся протягом десятої частки секунди, а потім звалився. Мертвий. Ми переступили через нього і виявили, що двері зачинені.


У мене не було часу марнувати, я схопив гвинтівку охоронця і, направивши її на замок, натиснув на спусковий гачок. Замок був розбитий, і двері відчинилися.


Я взяв Христину за руку, і ми піднялися нагору сходами.


«Це дуже круто, - сказав я йому, - але ми маємо зробити це якнайшвидше.


- Я розумію.


Я не знав, чи зійти мені першим, чи пройти повз неї. Якби я взяв на себе ініціативу, я міг би стримати її, якби вона впала, але вона була б відкрита для можливого стрільця з Орантеса нагорі сходів. Я набрав швидкість і вийшов уперед.


"Знімай взуття", - сказав я, піднімаючись сходами.


Невдовзі я побачив гелікоптер. Мабуть, нас помітили, бо ротор почав обертатися. Ми були практично у безпеці. Принаймні я цьому вірив.


Ми наближалися до гелікоптера, і за нами нікого не було, як раптом хтось вийшов із літака.


Я говорю «хтось», бо не бачив його обличчя під чорним капюшоном. Чоловік одягнений у все чорне. Я кажу «чоловік», тому що ця постать була високою і худою і твердо стояла переді мною, поклавши руки на стегна.


Я надто добре знав, хто це був.


– А! Нарешті я говорю.


- Які проблеми? - Запитала Крістіна.


- Зараз саме час, - говорю я. Не дуже приємно, але саме на цей момент я чекав. Відійди! - Крикнув я Христині.


Фахівець зробив свій вибір.


Він почав підходити мені голими руками. Ось як він вирішив зустрітися зі мною віч-на-віч. Це було вчинення помилки.


У мене не було часу. Незважаючи на моє бажання перевірити це і перевірити себе, я не міг дозволити собі розкіш марнувати час. Я оголив Вільгельміну і двічі вистрілив. Мені відповіли два клацання. У хвилюванні я не рахував свої постріли, і 45 у мене з пояса впав, коли я зістрибнув зі сходів. Тепер я був змушений битися з убивцею номер один.


Я поклав Вільгельміну в кобуру і підійшов до фахівця. Він був швидкий, безперечно. Він кинувся на мене, але я ухилився від нього, повернувшись на травмованій нозі. Біль піднявся від щиколотки, в литки і до верхньої частини стегна. Я поставив одне коліно на землю. І мій суперник не преминув скористатися своїм шансом. Коли він підійшов до мене, я побачив відбиток ножа, який він тримав. Він змусив мене повірити, що був беззбройний, але він сховав свою зброю і тепер збирався випатрати мене. Він кинувся на мене, я пірнув йому між ніг і, викинувши Х'юго з рукава, штовхнув його по саму ручку вниз живота Фахівця. Він на це не чекав.


Його виття луною рознеслося по моїх барабанних перетинках, а потім помер разом з ним. Я перевернув його на причал, перевернув і зняв капюшон. Я не міг повірити в те, що бачив і застогнав.


- Що трапилося? - Запитала Крістіна. Все нормально ?


«Щось не так, – говорю я.


- Що це ?


Я продовжував дивитися на обличчя Аллана Трамбола. Фахівець?


Я не міг повірити, що так легко вбив найжахливішого вбивцю у світі, і цим убивцею був Трамбол.


- Нік, - сказала Христина.


– Що?


Я повернувся, щоб подивитись на неї, але вона показувала на кінець пірсу. Я простежив за її жестом і побачив, як з вертольота вискочила друга постать, в аналогічному чорному та з капюшоном.


Я вилаявся. - Що це таке ?


Я озирнувся, але ніхто не стежив за нами.


Вона спитала. - Ще один?


- Я думаю, що це справжній, - говорю я.


Новачок стояв прямо перед вертольотом і спостерігав за нами. Він не був таким високим і не планував повторювати ту саму сцену, що й його двійник. У руці він тримав "беретту", спрямовану вниз.


- Нік!


- Залишайся за мною, Христино. Якщо ця зброя підніметься, я пірну і знайду біля підніжжя сходів.


Я був зосереджений, спостерігаючи за кожним кроком суперника. Все було так тихо, що можна було чути плескіт води корпусами двох човнів.


«Давай, давай, – подумав я.


Але піднялася інша рука, беззбройна. Повільний рух, який мав мене покалічити або, принаймні, здивувати мене, змусити мене вагатися на секунду і зрештою зрешети кулями. Але коли рука піднялася, піднялася до капюшона, щоб зняти її та розкрити мені особистість людини, я пірнув униз схопив 45 і вбив Кейсі Лоуренс.


*


* *


- І після ? - спитав Хоук.


Ми були в його офісі за два дні після історії з пірсом. Я давав йому повний звіт, що сталося на Острові задоволень.


- Після цього, трохи далі, ми знайшли льотчика, що плаває між двома човнами, мертвим.


Він запитав. - Ви взяли гелікоптер?


- Так, Христина пілотувала. Хвилювання зробило її чудовим водієм. Необхідні нам вибухові речовини були у гелікоптері, і ми висадили в повітря два човни «Орантес», щоб забезпечити собі втечу.


- А що із документами?


- О так, документи… це те, чого ви справді хотіли? - Сказав я, кладучи конверт на стіл перед Хоуком. Після хвилинного мовчання я додав: У цьому питанні більше нічого не було?


Він спитав: - Що ще?


- Чому б не спитати полковника Джеймса Дж. Лемба?


- Чому ягня?


- Як щодо того, щоб перестати ходити навкруги? З першого дня мене не пускали до цього бізнесу. Почати з того, що я послужив наживкою.


Тепер я хочу знати, хто тримав мене на гачку! - сухо говорю я.


Він нервово поплескав пальцями по столу протягом кількох хвилин.


- Це я, - сказав він.


– Ти? Чи не могли б ви мені пояснити?


- №3, - почав він тоном «Я-начальник-і-мені-нічого-поясняти» ...


- Слухайте, мною маніпулювали, я хочу знати, чому, - твердо сказав я.


Він стиснув зуби, але, проте, почав:


- Якийсь час, взагалі-то хороший рік, у мене були підозри щодо Лемба, я думав, що він використовує своє становище директора одного з відділень Секретної служби США для розвитку своєї власної команди.


- Який?


- «Ескадрон смерті», організована група вбивць, на кшталт того.


Я почав розуміти.


- Слідство виявило серію збігів, магічна кількість яких дорівнює чотирьом. Лемб керував цією філією чотири роки тому. Фахівець з'явився чотири роки тому. Серед новобранців, призначених на його службу, були Аллан Трамбол та Кейсі Лоуренс. Обидва об'єдналися чотири роки тому.


«Вони були не єдиними, – кажу я.


- Ні, було сорок три курсанти, шість були призначені Лембу. Решту чотирьох я викреслив зі свого списку у справі «Острова задоволень». Вони не брали участі.


- Значить, залишилися Кейсі та Трамбол.


- Я мав намір вказати вам, N3, слідувати за ними. Таким чином, ви могли скласти про них думку. Але Лемб полегшив мені завдання. Він запитав, чи може він позичити вас для місії на Острів задоволень, і я, звичайно, погодився.


- Я розумію. У тебе було передчуття, що я стану наступною жертвою.


Він схвально кивнув.


- Лемба не мав інших причин питати вас. Ти не перший зустрічний, Нік і тим більше не звик до другорядних ролей. Звичайно, була твоя травма… Мене це трохи турбувало, але з Лембом полегшало. Я "позичав" тебе для "здавалося б приземленого" завдання. Я запевнив його, що це триматиме вас у тонусі і що це добре для вас.


- Це означає, що Лемб був мозком Фахівця чотири роки. Він узяв двох агентів, Кейсі та Трамбола, і об'єднавши їхні таланти, перетворив його на одного-єдиного вбивцю.


- Так, - сказав він. Він здавав їх у найм тим, хто міг дорого заплатити. З двадцяти чотирьох жертв вісім були американськими агентами, решта – іноземних урядів. Ви були двадцять п'ятою жертвою.


- Але хто їх найняв?


- Це не має значення. Є досить багато протиборчих агентств, які хотіли вбити вас.


– Я впевнений, що це так. А ці документи? - Запитав я, забираючи конверт Орантеса.


"Вони справжні", - сказав він, забираючи їх у мене.


- Що ж, для досвідчених агентів Кейсі та Трамбол розробили дуже поганий план із пошуку документів.


- Тому що вони не мали досвіду. Упродовж чотирьох років вони нічого не робили, окрім «роботи» для Лемба. Він ніколи не відправляв їх на звичайні операції. Вони просто вбивали.


- Ось чому вони ніколи не могли показати мені нічого виразного...


- Їхньою єдиною метою було вбити тебе.


- Все-таки Трамбол навіть наполовину не був схожим на фахівця.


- І недаремно ним керувала міс Лоуренс, сама дистанційно керована полковником.


"Все, що їй потрібно було зробити, це показати йому, куди йти", - сказав я, згадуючи наші розмови. «Але я досі не можу зрозуміти цих наперед невдалих спроб», - сказав я, згадуючи двічі, коли вони стріляли в мене. Це був не в їхньому стилі.


«Більше нема кому відповісти», - сказав фаталістичний Яструб. Ви повинні обмежитися уявою.


Кейсі чи Трамбол? Або обидва? Чому я спеціально пропустив Трамбол? Він мене ненавидів. Чи були почуття Кейсі до мене досить сильними, щоб спробувати пощадити мене? Чи було це попередженням, яке вона дала мені у внутрішньому дворику, говорячи, що вона турбується про Трамбол, що він збирається спробувати щось зробити проти мене? Безперечно, якщо це так, то це була реакція жінки, а не вбивці. І тому що я давно перестав намагатися розуміти жінок.


- Значить, фахівцем справді було дві людини.


резюмував я, або три, якщо рахувати Лемба.


"Ми на це сподіваємося", - додав Хоук. Залишається підтвердити.


- Що ти збираєшся робити з Лембом?


- У мене немає переконливих доказів, але нам потрібно почекати і подивитися, чи збирається він відтворити нову мережу.


"Його легше контролювати, якщо він залишиться на своїй посаді", - погодився я.


- Точний. Зрештою, я тепер на двісті відсотків впевнений, що він стояв за фахівцем. І Фахівця вимкнено на деякий час. Дякую тобі, Нік.


"Я все ще думаю, що був інший спосіб", - сказав я.


- Якби було рішення простіше, №3, я не потребував би тебе.


«Це правда, – подумав я. Він ніколи не давав мені легкої роботи.


«Ви повинні подякувати мені за те, що я допоміг вам», - сказав він.


- Допомогли? Я запитав. Кевін Беглі?


- Ні, не Беглі. Це був чистий збіг.


Сумний збіг для нас із Кевіном було дуже шкода. Я щиро оцінив його. У гелікоптері Крістіна розповіла мені про те, що сталося в ігровій кімнаті. Хосе відкрив вогонь із 45-го, очевидно, захованого під столом. І він усадив дві кулі в груди Кевіна. Потім Кейсі вбила Хосе та другого охоронця.


«Людина, яку ви знаєте як Аль-Нус, - розповів він мені, - була на Острові Задоволення, щоб підтримати вас, якщо вона вам знадобиться. Його найняли кімнатним хлопчиком.


Я запитав. - Аль-Нус? . Я думав, що він просто маленький рекетир. Він працює на АХ?


- Не зовсім, він незалежний, але за це доручення йому добре платили.


Я сказав. - Значить, не думаю, що зустрінусь із ним, як домовлялися?


- Звичайно, ні.


Це було полегшенням. Я намагався придумати вагоме виправдання, щоб сказати йому, що я був із порожніми руками, і мені це не вдалося. Тепер усе було вирішено.


Христина справді була єдиним позитивним моментом у цій історії.


- Аль-Нусс був єдиною людиною, яку ви надіслали?


- Так.


- Ви впевнені, що не відправляли і Крістін Хол?


- Ні, мені зазвичай не подобається, коли ти асистуєш, справа не в тому, щоб тобі допомагали двоє людей. Я послав Аль-Нуса просто через твою травму.


- Який великодушний, Яструбе, невже ти... старий сміттяра!


"Ні, - продовжив він, - місіс Холл була вашим особистим рекрутом, чи не так?" Сподіваюся, ти не просиш плати за неї!


"Ні, сер", - сказав я, встаючи.


Моя нога знову хворіла. Я знову пошкодив її у битві з Трамболом на пірсі. Я сподівався, що мені дадуть відпочинок, щоб вилікувати її.


- Ні, я не прошу за місіс Холл. Я компенсую їй сам.


Фактично, Христина була в готелі і чекала, коли я піду з нею кудись повечеряти.


- Добре, N3, відпочинь кілька днів і подбай про свою ногу, - дуже великодушно сказав він. У мене є щось для тебе, що я прибережу.


Кілька днів ?


«Ви бос сама любов,» - сказав я, кульгаючи до дверей, використовуючи свою тростину.


Він був обурений від цієї крамольної думки про те, що він надто ліберальний і відповів, вкотре розпалюючи сигару.


- Сподіваюся, що ні, N3!


Примітки


[1] Ім'я, дане Ніку Картер.


[2] АХ – Агентство, в якому працює Нік Картер.


[3] Англійською – Острів задоволень.


[4] Майстер-вбивця, прізвисько, дане Ніку Картер.


[5] Це, звичайно, один з різновидів так званого «американського» покеру. Оригінальність цієї гри полягає в тому, що, за винятком двох карт, решта руки гравця відома його партнерам, що дає кожному можливість розглянути стратегію, яку використовує той самий гравець.


Картер Нік


Пекельний Котел


Нік Картер


Оригінальна американська назва:


CAULDRON OF HELL


ПЕКЛО КОТЕЛ.


Переклад Льва Шкловского.


ПЕРША ГЛАВА


До червня ще два добрі тижні, але в Нью-Йорку вже спека. На тротуарах знову з'явилися п'яниці та бомжі, що юрмилися взимку в маленьких кутках та під'їздах будинків. Деякі валяються просто на капотах припаркованих машин. Вони п'ють і курять травичку, розповідаючи один одному хороші речі, які розуміють тільки вони. Перед будівельним парканом на Сьомій авеню повія за десять доларів обмахується листом толю. Вона, мабуть, занадто дряхла для вживання і, в будь-якому разі, точно не може робити п'ятдесят п'ятдесят з капітаном. Я переходжу її рівень. Вона підходить, широко посміхається мені і воркує:


- Добрий вечір милий! Отже, у нас велика гра?


- Дякую, я йду.


Здається вона мені не вірить, але в якомусь сенсі це так. Мені дуже сподобалося. Три дні та три ночі в Нью-Йорку, і я провів час, наповнюючи очі гарними видовищами, а шлунок гарною їжею. Треба сказати, що я щойно провів близько п'ятнадцяти місяців на Зовнішніх Гебридських островах біля узбережжя Шотландії, досліджуючи, чому багато катастрофічних аварій сталося з флотом новеньких оселедців. Я заслужив кілька днів відпустки, наданих моїм начальником. Я вже знаю, що завтра відпустка закінчиться. На мене чекає нова місія. А сьогодні я тільки мрію про лінивий вечір перед телевізором у відомому мені ірландському бістро на розі Восьмої та П'ятдесят четвертої. Якщо є щось, чого я не хочу, то це за десять доларів, особливо в таку погоду.


- Давай, - наполягає вона. Занадто жарко, щоб базікати. Даю вам знижку десять тисяч доларів. Це нормально з тобою?


- Наступного разу.


Але вона вперта. Вона притискає мене до паркану. З іншого боку, у тьмяному світлі вуличних ліхтарів каркас будівлі, що будується, відкидає криві тіні на будівельний майданчик.


- Ми могли б поїхати до вашого готелю, - пропонує вона.


- По-перше, звідки тобі знати, що я в готелі, а по-друге, що ми матимемо за десять доларів?


- По перше? По-друге? Адже ви не ночували в підвороті? Заради Бога ! Я мала б знати.


Повія обертається і йде шукати свій стос бітумного паперу. Як тільки вона кладе на неї свою велику попку, вона знову починає обмахуватися, щоб витерти піт, що пролився під час супроводу мене цими кількома метрами асфальту. Я не можу не посміхнутися. Якими б дратівливими вони не були, жителі Нью-Йорка – люди фольклору.


У Восьмий циркулюють усі дияволи. Потік прямує у бік театрального кварталу і з радістю збереться у колі Колумба, яке вже вражене хронічними пробками і якому це справді не потрібно.


Отоді я бачу її на іншому кінці проспекту. Його вогненно-червоний фліс майорить навколо його плечей. Вона висока, струнка, років двадцять п'ять, ходить трохи граціозно. Вона озирається, закидає довге волосся за вуха, але не помічає, як двоє хлопців кидаються на неї. Вона здається зовсім недоречною в цьому мізерному районі. Цікаво, що вона там може робити. З іншого боку, мені не цікаво, чому двоє інших йдуть за нею. Мені це здається очевидним. Вона підходить до рогу П'ятдесят четвертої вулиці. У кварталі, де знаходиться величезний будівельний майданчик, зовсім темно.


В ірландській таверні я зигзагами перетинаю жовті кеби.


Я досі бачу дівчину. Тонка тканина її червоної сукні з кожним кроком натягується на стегна. Я не з Нью-Йорка, але я страшенно добре знаю, що така фігуриста навшпиньки не повинна гуляти одна вночі по безлюдній вулиці. Обидва типи прискорюються. Вищий із тандему робить останню затяжку тонкою коричневою сигаретою і кидає її на тротуар.


Коли я підходжу до виходу на вулицю, вона вже в середині кварталу, на півдорозі між Восьмою та кутом Дев'ятою. Вона проходить повз стару потріскану офісну будівлю, яку, мабуть, щойно почали зносити. Скло у вікнах світиться своєю відсутністю. Перед фасадом, на тротуарі, стоять два великі баки для сміття, переповнені штукатуркою, металобрухтом і гнилими виробами з дерева. Щоб пройти, пішоходи змушені входити до темного звуження. Коли дівчина там зникає, двоє друзів біжать за нею.


Я йду за ними, біжу дорогою, ховаючись за лінією припаркованих машин та вантажівок. Я чую виття, а потім два тихі крики. Перший несамовитий. Наступні двоє приглушені і смиренні: крики ягняти на бійні, коли він розуміє, що його різатимуть. Я обходжу сміттєві контейнери і виходжу вузьким проходом. Нарешті я бачу цих хлопців за роботою. Той, що менший, приблизно дорівнює рівню пупка його хлопця, і в них обох блідий, майже землістий колір обличчя. Але в іншому вони, здається, у чудовій формі. Високий, одягнений у погано скроєні джинси та ковбойські чоботи, знерухомлює дівчину, обіймаючи її за талію. Тим часом інший, у в'язаному костюмі, крутить пальцями, намагаючись зняти з неї обручку. Я роблю крок уперед і чемно питаю:


- Вхід обмежений для членів клубу, чи я можу взяти участь у веселощі?


Малюк обертається. Я опускаю голову, і його ліва рука стосується моєї щоки менш ніж за два сантиметри від мене. Я так розумію, він пропонує мені погратись із ними.


Я повертаю йому чемно удар лівої руки, яка б'є його просто під оком. Його вилиця вибухає. Розкинувши руки, він повертається до себе, ніби у сповільненій зйомці. Я чекаю, поки він не зробить повний поворот, і коли він повернеться до мене обличчям, я даю йому правою, яка розбиває йому щелепу. Він падає, розкидаючи тротуаром кілька зубів.


Дівчина знову починає кричати. Я дивлюсь і бачу, як великий штовхає її убік. У нього тевтонське обличчя, жорстке, безжальне. З обуреним виглядом через свою чубу він вивергає щось незрозуміле і кидається на мене руками вперед, щоб схопити мене за шию.


Я присідаю за п'ять секунд, і він зустрічає мій правий кулак. На рівні кишок. У нього має бути краще здоров'я, ніж у його колеги, бо це його навіть не турбує. Поранений у своїй самооцінці, я пропоную йому удар у основі шиї. Цього разу він все одно вирішує вдарити мене по обличчю, але його удар не влучає в ціль.


Тепер він не виглядає шокованим, а просто спантеличеним. Але він швидко реагує. Він сує руку в кишеню і виловлює маленький синій автоматичний пістолет. Це вже не гра. Я піднімаю ліву ногу і сильним ударом перевернутої татани відправляю салонний пістолет вальсувати тротуаром. Я відчуваю, що маю справу з тупицею. Схоже, він не налаштований зазнавати поразки. Проте до цього потрібно звикнути. Я кажу йому:


- Не наполягай, великий хлопчику. Ваша щаслива зірка зробила все, що могла. Ви збираєтеся втомити її.


Він не відповідає. Але я, мабуть, переконав його, бо він тікає, як кролик, обома руками тримаючись за живіт. Гей нарешті його все одно довелося поранити. Я почуваюся трохи менш засмученим. Повертаюся до дівчини. Вона стоїть навколішки на тротуарі. Його широко розплющені очі нагадують мені срібні монети за двадцять доларів. Я простягаю їй руку. Вона бере її.


– Нічого не пошкоджено?


- Ні, я так не думаю.


Я допомагаю їй встати і виявляю, що вона вища, ніж я думав. Справді, схоже, вона не дуже постраждала від того, через що їй щойно довелося пройти.


Я допомагаю йому стерти з стегна велику пляму гіпсу.


- Чи часто ви гуляєте в цьому районі серед ночі на самоті?


Вона не відповідає. Вона щосили трет пляму, але робити нічого, вона занадто велика. Вона припиняє це і засмучено дивиться на свою сукню. Я намагаюся зав'язати розмову:


- Я пішов слідом, коли побачив, що вони йдуть за вами.


Скажіть, можливо, ми могли б піти кудись ще. Я втомився дивитися, як цей хлопець спливає кров'ю.


Справді, він спливав кров'ю. Настільки, що йому вдається надати цьому огидному тротуару ще більш занедбаний вигляд. Він явно у дуже поганому стані. Він навіть віями не ворушить.


- Я збиралася додому, - сказала нарешті дівчина. У мене квартира на перехресті П'ятдесят четвертої та Дев'ятої авеню. Я ще не зовсім звикла до околиць і не знаю, яких вулиць слід уникати.


- Я супроводжуватиму тебе.


- Дякую. Я б із радістю вибралася звідси.


Вона бере мене за руку і міцно тримається, поки ми не доходимо до її багатоквартирного будинку. Район, прозваний місцевими політиками Клінтоном, став житловим районом Манхеттена, оскільки інші недоступні для звичайних гаманців.


- Я мушу сказати тобі спасибі, - каже моя прекрасна супутниця.


Моя природна скромність не дозволяє мені відповідати інакше, крім:


- Але будь-ласка. Я лише виконав свій обов'язок.


- Я бачила, що ви чудово билися. Хіба ви не поліцейський? Може, військовий?


Я хитаю головою.


- Ні ні. Я археолог. Пол Рейнсфорд, щоб представитися вам.


- Ріта Бреннан, - оголошує вона. Чи всі археологи вміють боротися як ви?


- Ви колись проводили десять місяців на самоті в глушині Уганди?


- Е… ні, - трохи здивовано відповідає Рита.


- Повірте, ми вчимося битися. Якщо чесно, бойові мистецтва – моє хобі. У моїй професії всі, хто підтримує форму, бігають підтюпцем або грають у сквош. Сквош – відмінна вправа, але від неї мало користі, коли на вас наїжджають двоє головорізів.


- Зрозуміло, - кивнула Ріта.


Я сказав. - А ти ? Що робиш ? Ні, зачекайте. Дай вгадаю. Я можу уявити вас лікарем у відділенні невідкладної допомоги. Ти навіть не здригнулася, коли я вдарив у портрет того поганого хлопця.


"Доктор" змушує її посміхнутися.


– Я журналістка, – каже вона мені. Я працюю у UANS, Службі новин Сполучених Штатів. Отже, ви знаєте, я наситилася там кровопролиттям.


- Пишете статті?


- Фотограф. Я була відряджена до лондонського офісу UANS на два роки і була відправлена до Нью-Йорка. Звичайно, щойно мене викликають на завдання, я сідаю на перший літак. Але ми майже маємо мету.


Незабаром вона провела мене в нову вежу заввишки близько тридцяти п'яти поверхів, збудовану з темного каменю та тонованого скла. У будиночку, який все ще будується, консьєрж дивиться гру по телевізору, якого я мало не помітив.


Рита живе на 15 поверсі у витонченій трикімнатній квартирі з видом на Гудзон та Нью-Джерсі. Вікна величезні і з такої висоти панорама захоплює дух. Меблів не так багато: тільки диван із ротанга, два відповідних крісла та невеликий білий столик із пластику Formica.


Рита замикає за собою двері та зітхає з полегшенням.


– Уф! Зрештою вдома. Я знаю, що це не палац, але, можливо там, я була б не така щаслива!


- Скажіть, Рито, коли ви зустрічаєтеся з чоловіком на вулиці, ви завжди приводите його до себе?


- Якщо він урятував мені життя, так.


– А це з вами часто трапляється?


– Ні. Чи не частіше двох разів на тиждень. Ми могли б краще пізнати один одного, містере Рейнсфорде. Ось, якби ти приготував нам щось випити… Зазирни в пляшки, якщо знайдеш те, що хочеш. Я п'ю горілку з льодом. Я кину тебе на мить. Я маю піти і переодягтися.


Вона робить невеликий пірует і йде до спальні, починаючи шукати у себе на спині блискавку на сукні. Вона не виглядає занадто засмученою пригодою, яку вона щойно пережила. Як і будь-хто, хто ходить Нью-Йорком вночі, вона повинна знати, що такий ризик існує, і, здається, приймає рішення. А потім вона, мабуть, побачила інших у своєму репортажі. Я готую напої і сідаю на диван, щоб зачекати на неї.


Наддовгий дріт з'єднує розетку з невеликим рожевим переносним телефоном на столі. Я беру та набираю номер у Нью-Йорку.


- Вітання ! Це елітний убивця N3. Я вклав хлопця на П'ятдесят п'ятій вулиці, приблизно на півдорозі між Восьмою авеню та Дев'ятою авеню. Знайдете мене тут, звідки дзвоню вулиця 703 Західна, вулиця П'ятдесят третя, квартира 15 Г. дякую.


Я даю Ріті номер свого телефону і вона додає з легкою усмішкою на губах:


- У принципі, ти можеш провести тут усю ніч.


РОЗДІЛ ІІ.


Рита п'є як чоловік. Вона пробігає язиком по роті, щоб посмакувати горілку, перш ніж проковтнути її. На ній були вкорочені джинси та вільна футболка із бродвейського шоу A Chorus Line. Я дивлюся, як вона робить ковток спокійно, її ноги схрещені на дивані, і я знаходжу її в червоній сукні ще симпатичніше, ніж раніше.


- Не знаю, чи я дякувала вам як слід, - сказала вона. У будь-якому випадку, дякую і ще раз дякую. Ви врятували моє життя.


«Та гаразд, - знизую я плечима, - вони явно були дрібними злодіями та грабіжниками. Вони, напевно, залишили б вас у спокої, знайшовши те, що шукали.


Однозначно, я невиліковно скромний.


- Добре, припустимо, ти врятував лише мій гаманець. Тож дякую за порятунок мого гаманця!


– Добре, добре… Тепер, якщо ми змінимо тему? Розкажи мені трохи про себе.


– Ні. Ти перший.


- Що сказати ? Я зовнішній співробітник Нью-Йоркського музею стародавньої історії.


- Ти живеш тут?


- Ні, в окрузі Колумбія. У мене є квартира у Джорджтауні. Але ви мене там не часто побачите. Більшість часу я проводжу в подорожах.


- А зараз що ти робиш у Нью-Йорку?


– Ну, я просто відпочиваю. Я тільки-но повернувся після двох місяців у Шотландії. Ми проводимо розкопки палеолітичного мисливського села, виявленого минулого року. Я їхав додому, але вирішив зупинитися на кілька днів у «Плазі», щоб трохи провести час.


- А ось на Риту Бреннан напали на вулиці... Не надто засмучені?


- Поки що ні.


Я беру свою склянку Chivas Regal і, роблячи ковток, тихо розглядаю Риту, що сидить обличчям до мене на іншому кінці дивана. Об'єктивно засмучуватися тут не через що. Навпаки. У тьмяному світлі було щось чарівне в її каштановому рудому волоссі та карих очах. Її тонкі і красиво намальовані губи, мабуть, чудові. Я не можу втриматися від невеликого збільшення її грудей, які дуже приємно піднімаються в ритмі її дихання. Нема чого чіплятися ні за форматом, ні за архітектурою. Те саме з її довгими тонкими ногами. Я кажу собі, що ніколи не зустрічав таку чарівну журналістку. Так, можливо, Бренда Старр. Ця думка мене смішить.


- Що тут кумедного? - Запитала Рита.


"Думка про те, що я, можливо, засмутився, зустрівши тебе", - відповідаю я без особливої брехні.


- Чи можу зробити висновок, що не відриваю вас від іншої компанії? - Запитує вона з безтурботністю, схожа на високе.


- Щойно. Я справді збирався піти подивитися Піта Роуза по телевізору. Але я з радістю обійдусь і без.


– У мене в кімнаті є телевізор, – люб'язно пропонує Ріта.


Якщо я хочу піти до його кімнати? З величезною радістю. Але точно не для того, щоб дивитися на Піта Роуза. Щодо жінок, я два тижні провів у Шотландії. Гебриди не вважаються добрим місцем для дівчаток. І навіть якби я зіткнувся з однією, у мене не було б секунди, щоб присвятити їй. Місія важлива. Так, це не щонеділі, коли ви є частиною AX, суперсекретної служби американської розвідки. Чесно кажучи, ця несподівана зустріч із Ритою вкотре доводить, що зі мною боги. І я готовий вийти на вулицю і завдати ще двох чи трьох невеликих ударів, якщо потрібно, щоб я опинився в його прихильності.


Вона допила, пішла випити ще й, скориставшись нагодою, сіла ближче. Я користуюсь нагодою, щоб взятися за це:


- Ти збирався розповісти мені про себе...


- Ой, моя робота… Звичайний маршрут. Пройшло три роки з того часу, як я закінчив коледж і відразу пішов до UANS.


- Який університет ?


- Сара Лоуренсе, як щодо вас?


- Колумбія, повний курс.


- У вас є докторський ступінь! Лікар Пол Рейнсфорд? Гей, це дуже здорово!


– Це дало мені роботу. Я також є доцентом Смітсонівського університету.


- Думаю, звідси квартира у Джорджтауні.


- Точно. А ви, які звіти ви зробили


- Загалом нічого особливого. Та все одно. Я була в Софії, коли вибухнула іраксько-іранська війна. Я здійснила політ до Багдада, щоб висвітлювати захід, а потім провела півтора місяці на фронті. Ви, напевно, бачили деякі мої фотографії у пресі.


- Це можливо. Я багато читаю.


- Якщо хочеш, то я тобі їх покажу. Я рада, що зробила їх. Скажімо, це моя маленька гордість.


Рита встає і зникає у другій спальні. Через кілька секунд вона виходить із великою шкіряною спинкою і цього разу сідає так близько, що я відчуваю її ногу на моїй. Вона показує мені фотографії іракських солдатів, які вигідно позують поряд зі своїми 7,62-мм великокаліберними кулеметами Горюнова, як місцеві рибалки позують зі своїми найкращими уловами. Потім вона показує мені молодих арабів, які поплескують руками по гострих носах своїх винищувачів МіГ-23, і групи охоплених панікою мирних жителів, які рятуються від жахливого вогню на нафтопереробному заводі в Абадані.


"Ви молодець", - сказав я, коли вона закінчила. Справді, я пам'ятаю, як це бачив у газетах. Наприклад, ці літаки із форсунками.


- Миті, - каже Рита.


- Мить, якщо вже ти так кажеш... Знаєш, моя спеціальність - розкопки, а не війна. Мені дуже подобаються особи на твоїх фотографіях. Ви маєте незаперечний талант фіксувати вирази осіб.


Вона кладе папку поруч із собою і, сяючи гордістю, корчиться на дивані, гублячись про мене.


- У мене ще багато інших талантів, - м'яко зізнається вона мені.


І, не питаючи дозволу, вона притягує мене до себе, притискаючи своїми грудьми до моїх грудей. Змінилися ролі, вона стає агресором. Його руки починають блукати моїм тілом. Все менше і менше засмучуючись, я обіймаю її. Його рота шукає мій. Знайди її. Його мова ковзає між моїми губами і починає жорстоку дуель із моїм. Я відчуваю, як його рука ковзає мені під пояс. Я різко встаю. Задихаючись, вона запитує:


- Але що ти робиш?


Не відповідаючи, я провожу руку між її ніг. Потім, ковзаючи інший по її попереку, я міцно хапаю її за сідниці, беру на руки і несу до спальні.


Вікна виходять на захід. Маленькі білі хмари пливуть небом, і Боїнги 727-і, що прямують до Ла-Гуардіа, мовчки розсипають їх за вікнами спальні. Рита лежить на моїй руці, легка маленька рука спочиває на моєму стегні. Розпущене волосся утворює ореол навколо голови. Ми вже годину перебуваємо в одному положенні, і в мене починаються судоми. Я роблю рух. Вона протестує.


- Вітання ! Що трапилося?


- Нічого такого. Трохи боляче. Ти розчавиш мене.


- По черзі, - сміючись, відповідає вона. Ви давно роздавили мене.


Вона повертається до мене, і кінчик її грудей лоскоче мою шкіру.


- Що вас дратує, чоловіки старші за вас?


-Ти Той, хто мене завантажує. Крім того, ти ненабагато старший за мене. Гей, чи правда, що в тебе немає дружини?


- Я надто зайнятий, щоб встигнути зв'язати себе.


- Чудово, - цінує Рита. Ти збираєшся стати батьком для моїх дітей.


- Вітання! Вам не здається, що ви їдете трохи швидко? Ми знаємо один одного лише дванадцяту годину.


"Чотирнадцять", - поправляє вона, встаючи і показуючи підборіддям, щоб прокинутися. Я маю сходити в туалет. Можеш зігріти мою постіль, будь ласка?


Я дивлюся, як вона біжить, і ходжу кімнатою. Напередодні я не поспішав: надто зайнятий оглядом орендаря. Це невелика біла кімната, дуже проста з нішою, де знаходиться ванна кімната. Тут є старий торшер і довгий туалетний столик, двомісний матрац, розстелений біля вікна, кубики для зберігання платівок, в основному оперної та класичної музики, будильник, що лежить на підлозі поруч з ним. Ще один телефон. та невеликий телевізор.


Точно телефон телефонує.


Рита кричить з іншого боку дверей. - Візьми слухавку, будь ласка!


– Ні. Прийди та візьми трубку. Не можна відповісти з дому жінки під час сніданку.


- Мені все одно. У мене також немає чоловіка. Та гаразд, що, дай відповідь!


– Ні. Це питання принципу. Ви бачите, що я старший! Коли ми досягаємо мого віку, ми маємо принципи.


Лунає звук роздратування, і знову з'являється Рита, що виглядає трохи розгніваною. Вона піднімає слухавку.


"Це запитують доктора Рейнсфорда", - сказала вона, передаючи мені слухавку.


Я беру, прислухаюся і кладу слухавку.


- Як у музею з'явився мій номер? - Запитує мене Рита.


- Учора ввечері я зателефонував до готелю, щоб залишити повідомлення. Я знав, що сьогодні вранці я маю важливу нараду.


- І тобі повідомили колись?


- Так, за годину.


Вона стає навколішки поруч зі мною, бурчачи.


- Пфф! – вона зітхає. Я хотіла знову зайнятися коханням перед сніданком.


Я люблю ставити запитання, навіть якщо заздалегідь знаю відповідь.


- Так? А чомусь не після.


- Так погано для сніданку, - сказала Рита, кладучи голову мені на живіт.


Коли я підходжу до дверей свого номера на Плаза, я на мить боюся, що підхопив серйозну хворобу. Що, чорт забирай, не так зі мною? Я не відчуваю гнилого запаху сигари Яструба! Але через секунду я заспокоюю себе, розуміючи, що все гаразд. Просто мої ніздрі все ще сповнені ароматом Рити.


Тепер головний операційний директор і голова AX Девід Хок був свого часу таким самим польовим агентом, як і я. З самого початку він заробив репутацію залізної людини і ніколи не втрачав її. Я дуже поважаю його. Я навіть запитую, чи не боюся я цього трошки. Принаймні одне можна сказати напевно: якщо він вийде зі свого офісу в Дюпон-Серкл, штат Вашингтон, то готується щось солоне.


Я входжу до свого номера. Він вітає мене, розмахуючи сигарою, свого роду довгим змученим стеблом, що нагадує скручену лозу, що димить, як вулкан, і смердить як мінімум у двадцять разів сильніше.


- Здрастуйте, N3! Ви зробили велику роботу в Шотландії.


- Дякую за комплімент, сер.


- Готовий посперечатися, ти теж добре попрацював минулої ночі.


Я дивлюсь на голову. Не можу сказати, бекон це чи свинина.


"Я незадоволений собою, сер", - відповідаю я, не промокаючи.


- Хто ця дівчина ?


- Ріта Бреннан. Вона сказала мені, що працює фотографом у UANS. Вона працювала в Лондоні, і її щойно перевели сюди.


- Легко перевірити.


Справді, легко. З моменту свого заснування AX працювала під прикриттям інформаційного агентства Amalgamated Press and Wire Services. Зайве говорити, що світ преси зберігає від нас ще менше секретів, ніж решта.


- Я захищав її від двох злодіїв, сер. Вона не знала, як висловити свою подяку.


- Хммм, - бурчить Яструб. Щодо покинутого вами на П'ятдесят п'ятій вулиці, він пішов, не залишивши адреси. Кров на тротуарі – це все, що знайшли наші люди. І вони були там за п'ять хвилин після вашого дзвінка.


- Може, копи його підібрали.


– Ні. Ви можете уявити, що ми перевірили!


- Сер, запевняю вас, він не зміг би піднятися поодинці.


"Сумніваюся, N3", - сказав Хоук, скидаючи попіл від своїх сигар на килим на Площі. Зазвичай, коли ви розміщуєте когось на обліковому записі, вони не виходять самі собою. Скажіть, як ви вважаєте, ця дівчина підчепила вас?


Я думаю на мить.


- Звідки ви знаєте, сер? Найкраще перевірити. Якщо з'ясується, що вона справді фотограф УАНС, сумніви розвіються. Я бачив кілька її фотографій у газетах, але це нічого не доводить. Ні, зараз я дійсно нічого не можу сказати.


- Добре, - сказав Яструб. Скоро ми впораємося. Давайте перейдемо до нової місії, яку я вам щойно довірив. Це рідкісна знахідка.


Він навіть не посміхається. Але знаючи боса, якщо він скаже, що це рідкісна знахідка, я не можу розраховувати на розчарування.


РОЗДІЛ ІІІ.


- Що ж, я слухаю вас, сер.


«Піди сюди», - сказав Хоук, підтягуючи мене до журнального столика, на якому він розклав безліч фотографій та гігантську топографічну карту.


Я дивлюся і виявляю гірський регіон, усеяний кількома розкиданими будинками і розрізаний надвоє великим вигином Амура, цієї річки з назвою, що викликає у мене прикордонне суперництво між Китайською Маньчжурією і Радянським Союзом.


- Це місце удару, - починає Яструб, кладучи палець на крапку, накреслену поряд з річкою.


- Від чого?


- Падіння великого метеориту. Він йшов позагалактичною траєкторією, потрапив в атмосферу Землі і впав тут, на радянській території, за шістнадцять кілометрів від кордону. Він утворив значний кратер, а також спалив досить гарну ділянку лісу. Ось фотографія регіону.


Начальник сує мені під ніс глянсовий принт розміром 20 х 25, який є типовою сіткою фотографій, зроблених розвідувальними супутниками. Посеред лісистого пагорба я розрізняю коло, схоже на величезний чагарник, обрамлений обвугленими деревами.


"Хвиля була зафіксована сейсмографами в Нью-Йорку", - продовжує Хоук. Вона була дуже слабкою. Мені пояснили, що метеорити з позагалактичного космосу складаються з набагато менш щільного матеріалу, ніж ті, які блукають нашою сонячною системою. Можливо, це пояснює, чому росіяни, схоже, не цікавляться цим явищем. Можливо, вони цього навіть не помітили.


- Якщо можна, сер, ми помітили і не втрачаємо інтересу?


- Я поясню. Супутник Agros V, призначений для пошуку корисних копалин, помітив це і пройшов його слідом по всьому небу.


- Я не розумію, чому супутник, призначений для пошуку корисних копалин, раптом почав стежити за метеоритом.


- Ти колись чув про ліданіум, Нік? - Запитує мене Хоук.


Я копаюсь у внутрішньому файлі і відповідаю:


– Це важкий елемент, який ще нещодавно існував лише теоретично. Ми робимо це протягом двох років у лабораторії завдяки величезному циклотрону, який, як на мене, є в Бельгії. І він має коштувати близько мільйона доларів за унцію [1].


"П'ять мільйонів", - поправляє Хоук. У будь-якому разі, нікому й ніколи не вдавалося зробити його вимірну кількість в унціях. Давайте висловимося півміліграмами, і ми будемо ближче до реальності. Цей матеріал настільки рідкісний і настільки дорогий у виробництві, що ми вирішили пошукати його у космосі. Відомо, що він існує в ядрі деяких метеоритів із позагалактичного космосу. Супутник Agros V був запрограмований, серед іншого, на пошук ліданіуму. Його детектори буквально збожеволіли, коли цей метеорит пролетів. Ми вважаємо, що цей камінчик містить близько двадцяти п'яти кілограмів ліданіуму.


Я докладаю великих зусиль, щоби виглядати враженим. Це здивування, тому що я не маю жодного уявлення про цінність ліданіуму.


- Ви знаєте ціну Ліданіум? питає боса, який нічого не тікає.


Зізнаюся, що ні, і поспішаю додати, що я заплутався. Він сміється.


- Давай, Нік, я не прошу тебе розбиратися у всьому. Чесно кажучи, я також цього не знав, поки наші фахівці не довели це до мене.


Я глибоко зітхаю і питаю, чи можу знати.


- Ліданіум поглинає радіоактивність так само ефективно, як бомж вип'є пляшку вина. Ми вважаємо, що п'ятсот грамів цього продукту можуть поглинути всю радіацію, що випромінюється під час серйозного інциденту на ядерному реакторі або порушення захисту на місці зберігання радіоактивних відходів.


Тепер я в тремтінні, навіть у шоці. І це має бути видно, бо Хоук виглядає так, наче п'є сироватку. Йому подобається, коли його агенти глибоко розуміють важливість свого завдання.


– Цей продукт може вирішити безліч проблем, – весело продовжує він. По-перше, він може стати чудовим захистом реакторів кораблів із атомними двигунами.


Я висловлюю своє схвалення переконливим кивком і додаю:


- З цим ліданіумом атомна енергія може стати чистим джерелом енергії, про яке всі говорять.


- Точно! Яструб у захваті. Не кажучи вже про можливі програми у разі атомного конфлікту. Я не прагнутиму применшувати важливість цього ліданіуму. Нам це потрібне. Білий дім цього хоче, і мені цього достатньо.


- Для мене також, сер.


- Ви залишитеся доктором Полом Рейнсфордом. Це було дуже добре в Шотландії, має вийти і в Маньчжурії. На китайській стороні кордону, недалеко від місця удару та ...


Хоук зловісно вагається, перш ніж відпустити:


- І ми працюємо з китайцями з цього приводу.


Він додає бачачи мій сумнів:


- Так, я знаю, Нік… Ось організація, яка вкладає свої два центи в наші операції.


ORG - це група із зарубіжної відповідальності, є тенденція в Державному департаменті, згідно з якою США повинні йти пліч-о-пліч з однією з двох великих комуністичних держав. Двадцять років тому вони хотіли, щоб ми потоваришували з Радянським Союзом. Потрібно було по можливості розіграти російську карту проти Пекіна. Тепер все навпаки, треба посміхатися китайцям, щоб розсердити Попових. У AX серед поінформованих агентів ходять чутки, що літери ORG – це не абревіатура, а зменшувальне від слова Orgasme. Якщо продовжити порівняння, деякі з неосвічених людей, включаючи мене, зайшли так далеко, що дали цій благородній групі прізвисько "La Branlette". Але наш сарказм на них не діє. У них у Білому домі є якісь вуха, і ми маємо з ними справу.


Я внутрішньо спостерігаю кілька випадків, коли фігня ORG мало не коштувала нашим хлопцям життя, і я питаю:


- Нам доведеться знову пройти через це, сер?


- Нічого не вдієш, Нік. Китайці вже задіяні. Вони братимуть участь у нашому підприємстві. Вони принесуть нам свою допомогу та свою впевненість до межі довіри. І коли в нас буде ліданіум, ми поділимося з ними.


Без коментарів. Тож я не коментую.


«Наказ є наказ, Нік, - каже Хоук, наче це мене втішає.


- Звісно, сер.


– У Кумарі ведуться розкопки, – продовжує мій бос. Це прикордонне село, населене рибалками, на китайському березі річки. Нью-Йоркський музей стародавньої історії готує експедицію для відправки на це місце. Ви гратимете археолога протягом кількох днів, а коли прийде час, ви перетнете кордон з товаришем по команді, візьмете лідіум і принесете його на китайську сторону.


– Мені не потрібна команда.


«Я знаю, Нік, – відповідає Хоук, – але китайці дуже цим захоплені. Вони бояться, що ви потягнете у них з-під носа ліданіум.


– Куди я можу піти? У мене вибір між Китайською Маньчжурією та Радянським Сибіром. Я поїду до Китаю, це очевидно. Я віддаю перевагу китайському бустифайлю російському ратату.


Яструб посміхається.


«Ваш контакт у музеї – Андреа Ріган», – сказав він. Ти її знаєш ?


- Я чув про неї.


- Вона знає вашу справжню особу. З іншого боку, вона йде туди з суто археологічних причин. Вона працює в музеї, але ви знаєте, що ...


- ... що ми щедро змащуємо їм лапи. Ні, я знаю про це, сер.


Не звертаючи уваги на моє пискляве зауваження, Хоук завдає останнього удару:


– І я дозволив собі сказати, що співпрацювати з нею було досить складно.


- Дуже добре, - кажу я. Росіяни, китайці та ще й сварлива миша. У мене таке почуття, що ця невелика екскурсія обов'язково буде спекотною!


- Життя коротке, Нік. «Ви повинні знати, як скористатися перевагами, які вона пропонує, - робить висновок Хоук, випустивши купово-дощову хмару диму в мій ніс, який, напевно, більш шкідливий, ніж бойовий газ.


РОЗДІЛ IV.


Нью-Йоркський музей передісторії розташований у громіздкому старовинному гранітному блоці, який з початку століття займав кут Шістдесять сьомої вулиці та Західного Центрального парку. Потворні злі теракотові леви люто спостерігають за своєю здобиччю з вершини карнизів, а шість коринфських колон вибудовують уздовж фасаду свої чорні тіні. Він темний і зловісний, наскільки це можливо.


Я проходжу у двері і сую свою особисту картку під ніс людині в кепці. (Я б ніколи не уникнув звинувачення у праві увійти на цей цвинтар!) Він пропускає мене, люб'язно вклонившись, і я входжу до величезної зали. Групи китайців ходять, споглядаючи новинки, нещодавно представлені для загального огляду. Коли я говорю «новий», це, звичайно, спосіб сказати. Остання пам'ятка – серія скловолоконних копій стоячих каменів Карнака у натуральну величину. Незважаючи на мій собачий настрій, я все ж таки визнаю, що це приголомшливо. Я швидко пробираюся між герметичними мегалітами та скупченнями відвідувачів, менш герметичними, тому що всі вони відкривають широко розкриті роти захоплення. Я проходжу через великий коридор, переходжу в інший, менший, і спускаюся на службовому ліфті. Натискаю кнопку на четвертому, де знаходиться відділення палеонтології хребетних.


Там більше немає сяючого мармуру чи бездоганних вікон, як у громадській частині. З практичної точки зору офісна частина практично нефункціональна і, на перший погляд, відверто не цікава. Нарешті я знайшов дерев'яні двері, пофарбовані в зелений колір, на яких був прибитий невеликий прямокутник із дурного бристоля. Там набирається просте слово: Реган. Я стукаю і заходжу.


Я одразу розумію, що міс доктор Ріган – відоме обличчя. Я багато разів бачив її. Вона висока, з довгим попелясто-русявим волоссям, зібраним у хвіст. Фізично це те, що ми зазвичай називаємо красивою рослиною. У ній не бракує здоров'я, мадам. У її жилах має бути значна частина північної крові. Плечі у неї відносно широкі, стегна теж. Зате має тонку талію і плоский живіт. Але найбільше вражає балкон. Навіювання - ось відповідне слово. Вона явно намагається трохи приховати це. Звичайно, коли ти вчений, ти змушена висловлювати лише серйозні думки… Така академія має бути для неї справжньою професійною перешкодою. Я починаю запитувати себе, чи вловлюю я, чому в неї така репутація поганого співрозмовника.


Вона схиляється над великою пластиковою тацею, на кшталт контейнера на кухні для невеликих потреб.


- Лікар Ріган?


Вона обертається з посмішкою, яка миттєво перетворюється на сварливу надуту губу.


"Я бачила тебе десь раніше", - підозріло каже вона мені.


- Картер. Нік Картер. Мені сказали, що ви на мене чекаєте ...


Вона підводиться і розчавлює мене поглядом. Очевидно, вона не бачить сенсу робити успіх на невдачі. Перспектива нашої співпраці її не тішить, і вона це ясно показує. Ну, я до цього звик. Таке саме обличчя я бачив у Шотландії протягом усієї експедиції.


- Оскільки ми збираємося працювати разом, назвіть мене Андреа, містере Картер. Не люблю, коли мене називають «лікарем». Схоже на ветеринара.


- Добре, Андреа. Щодо мене, то відтепер я Пол Рейнсфорд. Але клич мене просто Пол.


Вона киває. Я зачиняю двері і підходжу до лави, щоб заглянути у пластикову миску. Два кам'яні предмети розміщені на невеликих саморобних підмостках за допомогою банок та дерев'яних паличок.


«Кременеві інструменти», - говорю я. Скребок та його основа.


- Дуже добре, - цінує доктор Ріган, а точніше Андреа. Я бачу, ви засвоїли уроки. Готую зліпок із цього посуду. Вони приїхали з району Маньчжурії, куди ми скоро поїдемо. Ви хоч уявляєте, що вони являють собою?


- Щиро кажучи, ні.


- Вони мають загальні характеристики зі скребком, виявленим у 1936 році на бітумному родовищі Ла Бреа.


- В Каліфорнії ?


- Це воно. Перші американці використовували ці інструменти, щоб очистити кістки карликових мамонтів від решток плоті. Ми знаємо їхній вік з 1972 року; їм 23 600 років. Якщо виявиться, що скребки маньчжурські такі самі.


Закінчую за неї:


– Це підтверджує припущення про походження перших жителів Америки.


Вона схвально киває і пояснює:


- Насправді давно передбачалося, що корінні американці прийшли зі Східної Азії. Що не ясно, то це точне місцезнаходження. Ці кремені є можливість розгадати загадку. Ми можемо знайти ключ, перейшовши на сайт Кумара.


- Що там?


- Значна кістниця. Він набуває форми депозиту, що складається з різних шарів, що піддаються датуванню. Але що саме вас цікавить у всьому цьому, докторе Рейнсфорде?


Виправляю:


- Підлога, будь ласка.


- Неважливо.


- Що мене цікавить? Топографія землі. Я також хочу знати, скільки людей дивитися через наші плечі.


"Сядь", - пропонує Андреа, вказуючи на сірий металевий стіл, завалений неймовірною масою паперів.


Я підкоряюся. Вона приземляється з іншого боку столу і починає ритися в досить величезній купці листів. Зауважу мимохідь, що вона справді є експертом у мистецтві археологічних розкопок, бо вона


через кілька секунд відкриває великий конверт із пухирчастої плівки. Вона відкриває його, щось викладає і розпочинає другого етапу дослідження.


- У мене немає фотографії місця, - сказала вона, - але досить правильний опис, надісланий мені з Пекіна. Місцевість горбиста, але невисока. Рельєф складається переважно з округлих пагорбів і пагорбів, подекуди зустрічаються невеликі вершини. Район дуже лісистий. Фактично розкопки перебувають у долині річки, далеко від постійних поселень. Кочові племена періодично перетинають цю місцевість, але тут немає людських поселень. Єдиний під'їзд – ґрунтова дорога.


Я сумнівався в актуальності. - Як ця дорога потрапила туди?


- Думаю, не будучи впевненою, що це розвідувальний маршрут, прокладений у 1960-х роках через прикордонні події. Схоже, вона розчарована. Розкопки знаходяться за одинадцять кілометрів від Кумари і за три від кордону. Район повністю ізольований. Мені здається це важливий елемент для вас.


- Якщо він такий ізольований, я кажу, як його знайшли?


- Як завжди, - відповідає Андреа. Член кочового племені пройшов повз Кумару. Він продав солдату амулет, вирізаний із кістки. Після повернення до Пекіна цей солдат показує його своєму тестеві, який виявляється професором археології, і розуміє, що воно було зроблено з кістки мамонта. Так ми знайшли це місце.


Мені це пояснення видається досить правдоподібним. Продовжую опитування.


- Як далеко від дороги знаходиться майданчик?


- Кілька сотень метрів. Дорога на значній відстані йде паралельно річці.


- ДОБРЕ. Тепер хтось іде?


- Ви, три наукові співробітники і я. Після прибуття до Китаю буде водій джипа та четверо різноробочих. Та й помічник у вас буде, я гадаю.


- Мабуть, ви досі у захваті від цієї ідеї.


- Добре. Я вважаю, що я переглянула інформацію, яку могла б передати вам. Тепер до вас, докторе Рейнсфорде. Чому ви нас підтримуєте?


- Ти справді хочеш знати?


- Якщо чесно ні. І, чесно кажучи, мені не подобається думка, що ти поїдеш з нами.


Я відповідаю їдким тоном:


- Може, тобі подобається бачити, як ми оплачуємо експедицію? Не кажучи вже про олію, яку ми додаємо в шпинат музею щороку як субсидій на поточні витрати тощо.


Міс Андреа не видається щасливою. Вона хмуриться і починає барабанити пальцями по подушечці столу.


Вона сказала. - Ми легко обійшлися б без тебе!


- Допускаю, але не для керування музеєм. Але, давайте будемо серйозними, точно воно не влаштовуватиме багатомільйонні експедиції в Маньчжурію.


- Нічого не можу вдіяти, я не люблю працювати з військовими! - Шипить Андреа.


– Ми не солдати, а підрозділ розвідки. А потім озирніться довкола. Хіба НАСА, наприклад, не військова організація? Що ж, знайте, що майже всі дослідження, що проводяться в галузі сонячної енергії, фінансуються ними. У чому різниця для нас? Нас що дає нам гарне освітлення. І ви, це дає можливість вирушити на прогулянку по всьому світу, щоб зібрати стільки старих кісток, скільки захочете.


Андреа більше нічого не сказала, але її пальці продовжували стукати по промокувальному папері на столі. На закінчення я наведу шокуючий аргумент:


- І тоді ви думаєте, що комуністичний Китай дозволить вам блукати прикордонною територією, не користуючись, крім відчуття того, що ви служите науці?


- Добре, вона капітулює. Я більше не про це говоритиму. Але не думайте, що це робить мене щасливим.


- Та гаразд, не сприймай це так. Що тоді зробило б вас щасливим? Можливо, хороша вечеря.


- Вибачте?


– Сьогодні ввечері я пригощаю.


Андреа стримано посміхається:


- Ні, містере Картер. Не думаю, що маю час повечеряти з тобою сьогодні ввечері.


І паф! Із цим клієнтом справи йдуть під укіс. Але я не впевнений. Я відчуваю, як вона нервує, і мій мізинець каже мені, що це не перспектива роботи з


AX, який наводить її у такий стан.


Як не крути, але я знаходжу інше пояснення. Вся та жіночність, яку вона намагається придушити, мабуть, вирує зсередини, поки хтось не вирішить підняти кришку. Але того дня, я думаю, настане бум. За мить ланцюжок розмови дає мені можливість спробувати ще раз. Роблю відразу:


- У Oyster Bar на Plaza о пів на восьму, добре?


Відповідь лікаря мадемуазель б'є, як батіг, між стінами її маленького кабінету:


- Я маю поїхати з тобою до Маньчжурії! Мені не потрібно співчувати! А тепер, якщо ви відчуваєте, що отримали всю необхідну інформацію.


Я не чекаю на відпочинок. Я встаю і вітаюсь. Але десь у голові мій розумний голосок підказує мені, що ми не зупинятимемося на досягнутому. Вона чудово знає, що найкраще ніколи не спадає тобі на думку. Вийшовши з офісу, незважаючи на заборону на паління, я запалюю старий добрий NC і роблю довгу затяжку п'янкого диму, щоб знову підбадьорити себе.


Увечері в Oyster Bar немає Андреа. Відповідно, я замовляю собі гарну тарілку устриць, а потім стейк одужує з картоплею дофін. Я вже випив половину чашки кави, коли прибула Міс Археологія в плоті!


- Мені було цікаво, чи будеш ти ще там, - просто сказала вона.


- Так, розумієте. Ви хочете щось з'їсти?


- Ні, дякую, перекусила після симпозіуму.


- Симпозіум?


- Так, у Нью-Йоркському університеті. Ми регулярно зустрічаємося щомісяця. Ось чому я не могла прийняти ваше запрошення. Послухайте, я… мені шкода, що я так захопилася сьогодні вдень.


"Це в минулому, давай перестанемо про це говорити", - сказав я.


Як і раніше великий пан, він сильніший за мене.


- Я зрозуміла, що ти маєш роботу, як і всі. Але я хотіла б знати, якщо... коли ми дістанемося до Маньчжурії... ну, вам знадобиться...


Я перериваю її м'яким голосом:


- Шшш! Ви знаєте, що не бажаєте знати.


- Ти справді не хочеш мені говорити?


- Добре, послухай. Мені просто треба ненадовго сходити до лісу. Це все. У цьому нічого драматичного!


- Добре, - погоджується вона приємнішим тоном.


Потім вона помічає довгу мовчанку. Я стежу за нею. У неї мрійливий вигляд, я навіть сказав би дещо.


"Я теж люблю ліс", - сказала вона нарешті. Я провела своє дитинство на півночі штату в горах Аїрондак [2]. Тато був лісничим. Я любила ходити в похід із рюкзаком за спиною. Але треба сказати, що в мене давно не було на це дозвілля. Я дуже зайнята ...


- Куди ми йдемо, думаю, у вас буде тисяча можливостей принести собі це задоволення.


І ось вона посміхається. Здається, я знайшов дефект її захисту. На жаль, я не матиму часу перевірити. У шелестінні сукні та спідниці Рита пробирається між столами і встає поряд зі мною. Можна сміливо сказати, що це своєчасно. Я зіщулююся. Саме тоді, коли я знайшов можливість повернути Андреа до найкращих почуттів.


- Вітання ! - палко каже вона, поцілувавши мене в лоба.


Андреа зблідла. Я бачу, як вона йде в себе і повертається до своєї раковини. Треба сказати, що Рита геніальна і не соромиться утверджувати свою перевагу. Я уявляю. Потім вона випадково упускає:


- Підлога врятувала мені життя минулої ночі.


– А! – крижаним тоном прокоментувала Андреа.


«Та гаразд, - сказав я, - це були лише два маленькі головорізи. Мені пощастило, що вони не чинили особливого опору. Скажи мені, Рито, я зовсім не сподівався тебе побачити сьогодні ввечері.


-Я Шукала тебе весь день. Ви залишили на стійці реєстрації записку про те, що ви тут, і я подумала, що ви не заперечуватимете, якщо я прийду за вами. Але, якщо я турбую...


- Зовсім ні, - каже Андреа, яка виглядає так, ніби проковтнула вішалку. У нас із доктором Рейнсфордом було лише кілька справ щодо малого бізнесу.


І вона так різко встає, що мало не перекидає стілець.


Я також швидко встаю, пропонуючи:


– І нам дуже скоро доведеться поговорити про це ще раз.


На жаль, Андреа чемно усміхається, прощається та зникає. Не встигла вона піти, як я повертаюся до Ріти. Вона - з виглядом генерала, який щойно здобув перемогу.


- Ти не могла прийти іншим часом, Рито. Ти мені за це дорого заплатиш!


РОЗДІЛ V


- А що з тобою відбувається? - каже вона крізь зуби. Чи було між вами щось серйозне?


- Не знаю, чи це було, але тепер я можу сказати, що є!


- Вибачте, я не здогадалася. Я постараюся отримати прощення. Зверніть увагу, що я вже почала сьогодні вдень: я була у вас, щоб забрати вашу кімнату.


- Як ви пішли прибирати мою кімнату?


- Та що. Я трохи прибралася. Дозвольте мені сказати вам, мій маленький Пол, як домашня людина, ви не варті ні цвяха.


- Як ви вважаєте, чому ми платимо в готелях? А потім як тобі вдалося зайти?


- Простіше простого. Я сказала на стійці реєстрації, що я твоя дружина. Давай, перестань корчити таке обличчя, а натомість приходь помилуватися моєю роботою.


Маленька мама Рита виглядає цілком готовою і дозріла, щоб зайняти своє місце у моєму житті. Тільки одна маленька проблема: на це немає місця. Відверто кажучи, вона мене зацікавила. Якщо вона мене засмучує, значить вона все робить правильно. І використовує страшенно нахабні засоби. У будь-якому випадку... з огляду на те, що сталося минулої ночі, це ще один спосіб поговорити. Я допиваю каву, оплачую рахунок, і ми йдемо, взявшись за руки.


Мій люкс може пройти детальну перевірку. Навіть найприскіпливіші прапорщики не змогли знайти там ні порошинки. У двох основних кімнатах є вази з квітами. Костюм, у якому я був у літаку з Единбурга, помітно пройшов хімчистку, перш ніж попрямувати до шафи. Що стосується моїх прогулянкових черевиків, вони потерті та блискучі. Поки я все це вивчаю, Рита вислизає. Обернувшись, я виявляю на столі чашку свіжих фруктів і тацю з розведеною горілкою та моїм Chivas Régal.


"Ймовірно, це зайняло у вас годинник", - зауважив я.


З огляду на результат вона напевно добре попрацювала. Звичайно, не було ні найменшого натяку на те, що вона знала моє справжнє ім'я, не кажучи вже про те, що я працюю в AX.


– Рівно три години, – відповідає вона.


- Гей, а ти іноді працюєш? Я не знаю багато людей, які можуть дозволити собі три години у середині дня.


- Але я не просто хтось, - гордо заперечує вона. Після сильного удару, завданого іраксько-іранською війною, я мав набагато більше свободи в організації моєї програми. Я можу без проблем зайнятися чим завгодно кілька годин. А в тебе був добрий день?


- Середній, кажу я, подаючи напої.


- А як щодо вашої зустрічі сьогодні вранці?


– Добре, рутина… Ми обговорили новий пошук, який здається багатообіцяючим.


- Це так ? Скажи-но!


– Вас цікавить археологія?


- Але чому ні? Де, як ви кажете, «розкопки»?


- В Китаї.


- В Китаї ? У Китаї... еее, комуністи?


- Ну так. У Маньчжурії, якщо хочете знати все. Мої колеги вважають, що вони мають ключ до розгадки, який може визначити походження перших людей, які прибули до Америки. Організуємо експедицію на місце події. Користуючись нагодою, хочу сказати вам, що їду через кілька днів.


- Коли точно?


- В четвер.


Я дивлюся на її карі очі та розумію, що вона робить розрахунки.


- Четвер? "Чудово", - каже вона. Я зроблю все, щоби бути готовою.


- До чого готової?


- Бене, я поїду з тобою!


- Послухай, Рито, перестань говорити нісенітниця, будь ласка!


- Але я нічого дарма не говорю. Впевнений, що всі будуть раді мати в експедиції фотографа. Я зможу фотографувати виявлені вами предмети ще до того, як ви витягнете їх із землі. Ви знаєте, я дещо знаю про це.


Я починаю з того, що роблю міцний ковток віскі. Потім набираюся терпіння та відповідаю:


– Бюджети дуже жорсткі. Ми не маємо коштів для оплати додаткових послуг. Було б непогано побігати з вами по нетрях Маньчжурії, але ...


У мене є бюджет, – втручається Рита. Я тільки-но сказала вам, що мені дали деякі свободи. Очевидно, мені потрібно буде отримати зелене світло, але я впевнена, що готова до чогось на кшталт цього.


- Нарешті Рита...


- Готова, так? Тільки уявіть, що ця експедиція може означати мою кар'єру! Більшість фотографів, яких пропускають китайці, застрягли у Пекіні чи промислових районах. Я зможу ти північну сільську місцевість, ви розумієте, що це фантастика?


- Так, фантастично…


- Думаю, китайці дадуть мені візу.


- Інакше я б здивувався. Насправді мені цікаво, чи є в цьому світі хтось, у кого вистачить нахабства відмовити вам у чомусь.


- То я нормально поїду?


Я не відповідаю. Ставлю склянку на стіл, акуратно беру її з рук і ставлю поряд. Дуже спокійно, я хапаю її за поділ блузки та поділяю її з двох боків. Кнопки вискакують одна за одною, як у ланцюговій реакції. Рита задихається. Її дихання зупиняється. Я оглядаю її міні-бюстгальтер. Він виглядає приголомшеним обсягом його вмісту. Замість того, щоб шукати скобу ззаду, я згинаю гачок вгору і вставляю його в заглиблення. Я тягну, вуздечка скрипить, випускаючи дві щедрі груди, які я вже бачив учора.


- Я обіцяв, що ти заплатиш мені за все зараз! - говорю я їй, раптом зриваючи з неї спідницю і кілька аксесуарів, які вона носить під нею.


- Ой! Стать! Ой! - вигукує вона, задихаючись. Чоловік ніколи раніше не чинив зі мною так!


- Тоді не рухайся. Ось побачиш !


І я беруся за це.


******


За кілька секунд запах сигари Хоука звільнив нам добру половину бару. Нам вільно. Півдюжини споживачів, що залишилися, як сардини, скупчилися на іншому кінці стійки.


– Вона чиста. "Перевірка була остаточною", - оголошує бос, сплескуючи попіл по дерев'яній мисці, яку він швидко очистив від своїх закусок.


В глибині душі я думаю, що якщо якась розсіяна людина помістить цю миску в посудомийну машину з якимось іншим посудом, вона зможе відразу все зіпсувати.


"Я трохи підозрював це", - сказав я.


- Виходячи з припущення, що ця Ріта Бреннан - це щось інше, ніж те, про що вона заявляє, ми не виявили жодних слідів цього, - продовжує начальник, який завжди був стриманий за своєю природою. За нашими даними, вона працює в UANS три роки і завжди досягає успіху. Фактично її репортаж про ірано-іранську війну приніс їй номінацію на Пулітцерівську премію. Якщо тобі потрібна моя думка, Нік, це ...


Я завершую на його місці:


- ... ще одна з тих жінок, яких я приваблюю як мух.


- Якщо ти це кажеш, це цікаво. Ти справді хочеш взяти її з собою до Маньчжурії?


- Послухайте, сер, якщо вона справді фотограф, я не бачу шкоди, яку вона може завдати. І, визнавши, що вона щось інше і намагається влаштувати мені пастку, не зашкодить, якщо я триматиму її під рукою.


- У прямому чи переносному значенні? - Усміхається бос. Що ж, мені це звучить розумно. Я допоможу їй отримати візу. Але, звісно, свою частку їй доведеться заплатити. Пам'ятайте, що ви вчений і не можете дозволити їй здійснити поїздку за півсвіту.


Я згоден, кивнувши головою.


– Крім того, сер, на випадок, якщо росіяни дізнаються про нашу експедицію, наявність з нами справжнього фотокореспондента – додатковий плюс до надійності операції. Вони можуть подумати, що це лише археологічна експедиція.


- Ви думаєте ? - сказав Хоук.


- Звісно, сер.


- Добре, Нік, візьми її із собою. Звичайно, ви приймете всі звичайні запобіжні заходи і не забудьте прикрити спину. Ваш бюджет було переведено на ваш рахунок у Вашингтоні. Ви летить у четвер у Сан-Франциско. Наступного дня корабель знімається з якоря. Скажімо, я не знаю, що вчені взяли із собою стільки всього...


- Я знаю, сер, - говорю я. Дві з половиною тонни.


«Давай, Ніке, гарного відпочинку в Маньчжурії», - бажає мені Хоук.


Потім він дружньо поплескує мене по плечу і зникає.


Коли я приїжджаю в готель, Рита спить у ліжку, як новонароджена. ТБ, який залишився включеним, муркоче приглушено.


Я роздягаюся, прослизаю між простирадлами і починаю палити NC. Я роблю рух. Вона відчуває мою шкіру на своїй і щось бурмоче.


- Продовжуй спати, - м'яко говорю я.


Але вона прокидається:


- Звідки ти в цей час?


– Я виходив.


- Знову з цією дівчиною, тримаю парі! Ох! моя мама попередила мене остерігатися хлопців на зразок тебе! - гарчить вона, відверто не переконана.


Оголошую:


- Я візьму тебе з собою до Маньчжурії. Тільки тобі доведеться заплатити свою частку. Вибачте, але дослідники трохи вище за категорію з низьким рівнем забезпеченості.


Рита повертається до мене, відкриває ще сплячі дивачки і кладе руку на нижню частину мого живота. Вона посміхається.


– Ось як я це зрозуміла. Крім того, якщо ви зарядите мене так, як я зробила зараз, таблетку буде не так вже й складно проковтнути.


РОЗДІЛ VI.


Силует грубий, масивний. Товсті лінії намагаються надати йому зловісного обличчя гангстера з кіно 1930-х років. Він цілиться в мене із шестизарядного пістолета Smith & Wesson. Я піднімаю свій люгер, стовбур майже стосується мого чола, вдихаю, видихаю, блокую, регулюю та випорожню магазин. Отвори діаметром 9 мм малюють на грудях хлопця коло без задирок.


- Добре, містере Картер. Ви постійно прогресуєте.


Фахівець із навчання AX забирає у мене Вільгельміну, виймає порожній магазин та замінює його на нове.


Я посміхаюсь.


"Дякую за комплімент", - сказав я, засовуючи пістолет у кобуру.


- Все, що вам зараз потрібно, це подвійні кишені в рюкзаку, п'ятсот набоїв, запасна газова бомба і запасний стилет напоготові. Все це буде акуратно вшито в підкладку.


- У будь-якому разі, кому на думку спаде шалена ідея шукати в сумці археолога боєприпаси?


Правду кажучи, куди я йду, я знаю, що у багатьох може бути така ідея.


-Вже три години, сер. - Ви вирушаєте у плавання за дві години, - вказує мені технік.


Я стискаю його руку і виходжу за межі Форт-Скотта. Зовні світить сонце. Великі троси мосту Golden Gâte відкидають сліпучо-білі відблиски. Я знаю, що незабаром саме знизу я зможу споглядати цю вражаючу споруду. Я повертаюся до свого Avis Dodge та їду.


У завантаженому Сан-Франциско мені потрібна година, щоб повернутися до місця висадки Avis, недалеко від пірсу 33. Я повертаю машину і раптово почуваюся пригніченим. Дивне спонукання когось поїхати до Китаю. Жаль, що я піддаюся своєму пориву і вирушаю на Пайн-стріт перекусити китайською закускою.


Я знаходжу невеликий ресторан на виніс на розі Клей-стріт та Кірні, недалеко від Чайнатауна. Я замовляю креветки в гострому соусі і дозволяю своєму погляду блукати вулицею, поки чекаю, коли вони з'являться.


Я відразу впізнаю її на тротуарі навпроти, з її попелясто-русявим волоссям. Треба сказати, що колір Андреа не залишається непоміченим серед азіатів, що тут працюють. Біля дверей брудної крамниці вона розмовляє з азіатом. А точніше вона з тривогою слухає те, що він їй говорить. У вітрині повно маленьких іграшок із Китаю та Японії. Хлопцю могло бути від 20 до 30 років. Він носить бавовняний фальзар flagada та кросівки. Я бачу, як Андреа копається у кишені джинсів і виймає щось, що суєть у руку. Я скажу прилавку, що повернуся за п'ять хвилин і вийду надвір.


Андреа йде до кута Кірні і йде Клей-стріт до пірсу. Її співрозмовник досі там. Я перетинаю. Як тільки він мене бачить, погляд праворуч, погляд ліворуч, і він тікає. Я йду за ним. Він повертає ліворуч на Вашингтон-стріт. Я мушу визнати, що в нього великий крок. При всій скромності, я теж непогано в бігу, але він носить кросівки, а з оксфордами на ногах я майже шкутильгаю на кожному кроці. Я втрачаю його у самому центрі Чайнатауна. Жаль, це життя. Я повертаюсь і йду за креветками, поки вони не повністю охолонули.


За двадцять хвилин сиджу на причалі біля корми SS Rainwater.


Судно змішаного вантажу невелике, але він має ту перевагу, що він зовсім новий. Він може вмістити дванадцять пасажирів та пропонує просторі, розкішні каюти, звернені вперед, їдальню та бібліотеку. Обладнання вже на борту, незабаром прийде наша черга. Коли я атакую своїх теплих креветок, я думаю, що цей тривалий період бездіяльності принесе мені багато користі. Мої три вихідні дні в Нью-Йорку здавались мені надто маленькими. На борту у мене буде достатньо часу, щоб відпочити, а також спробувати з'ясувати, про що йшла розмова між Андреа та цим кумедним азіатом у китайському кварталі.


Гей, коли ми говоримо про вовка… Ось вона, показує кінчик носа. З тієї ночі, коли Рита з'явилася, як собака в боулінгу, міс Археологія обережно уникала мене. Схоже, вона не сильно розслабилася останнім часом. Якщо чесно, мені цікаво, чи вона бачила мене взагалі.


О так !


- Вітання ! - каже вона, досить защемлена.


– Привіт, відповідаю. Хочеш креветок?


Якщо вона погодиться, я запропоную місце поряд.


- Ні, дякую, - відповідає вона. Я йду подивитися, як виглядає звичайне судно. Чи є у вас якісь ідеї?


- Якщо це те саме, що використовується на більшості комбінованих вантажних суден, я вже можу вам сказати, що це не повинно бути легковажним. Чи бачите, я йду вперед. Я пішов побалувати себе невеликим китайським делікатесом на розі Кірні та Клей.


Вона не здригається. Якщо її турбує те, що я тягав туди свої гетри, вона страшенно добре це приховує! І вона не казала мені, що теж виходила. Дивно, дивно.


Вона питає. - Ти маєш п'ять хвилин? Хочу подивитись Ленд Ровер. Я не впевнений, що він надійно закріплений.


- Із задоволенням.


Там вона пропонує мені можливість. Отже, я починаю:


- Скажи мені, ти не збираєшся перекусити сьогодні ввечері. Цього разу я певен. Мені трохи пощастило, що ви прийняли моє запрошення?


- Щоб ви подразнили Риту?


- Та гаразд, Рита велика дівчинка. Вона може пообідати сама.


- Навіщо ви її запросили? Я знаю, що вторгаюся у ваше приватне життя, але ...


- Моє особисте життя, як ви кажете, не має до цього жодного стосунку. Вона хороший фотограф, і її присутність надасть вам додаткову пару рук для копання. Крім того, вона оплачує проїзд та витрати, а фотографії, які вона опублікує, можуть стати грантом для музею. Вам потрібні інші аргументи? У мене ще є дещо в запасі.


- Ні, годі, - вона висморкалася. Вона знає вашу справжню особу?


– Ні. Для неї так краще.


- Добре, докторе Рейнсфорде.


- Підлога, будь ласка.


- Добре, Пол, я вечерю з тобою. Але за однієї умови: ви приходите та допомагаєте мені перевірити Land Rover, як я вас просила.


- Я біжу!


На борту гуде сирена. Матроси йдуть у тил і починають піднімати величезні троси діаметром шість дюймів. Коли Land Rover рушив, я оглядаю точки кріплення. Все добре. Я даю зелене світло і велика машина піднімається над платформою.


- Місію виконано, доктор Ріган.


Трохи згодом відвалив "Rainwater" SS і повільно поплив уздовж набережної. Через п'ять хвилин ми минули край півострова Сан-Франциско. Тоді це золоті ворота. Коли тінь цієї величезної плутанини з бетону і сталі кидається на нас, як павутиння, ми не можемо чинити опір бажанню ступити на міст. Ми йдемо прямо до сонця, і дивитися шоу з корми – справжнє задоволення.


На вечерю акуратно замовляю супчик та зелений салат. Андреа ризикнула, і це окупилося. Вона безсоромно плескає мені під ніс смаженого морського окуня з мигдалем, який не схожий на жука. Основним моїм курсом буде археологія. Вона пригощає мене всією інформацією про походження перших американців, схожість, що спостерігається між корінними американцями і деякими татарськими народами, і так далі. На щастя, моя культура – це вага. Я намагаюся позиціонувати все, що знаю, так, щоб розмова не вийшла надто монологічною. Але поступово одне спостереження, яке я роблю, починає захоплювати мене і набагато більше, ніж офіційна тема, ніж наші слова.


Я відчуваю, що Андреа хотіла б щось сказати, але нічого не виходить. Магнітна чарівність, що зробила мене відомим у всьому світі, лоскоче цю жіночність, яку вона намагається знедолити. Чому вона така? Звісно, є готове пояснення. Всім відомі сексуальні негаразди інтелектуальних жінок. Але це трохи банально. З перевагами, які несе Андреа, я бачу, що вона теж змушена постійно відштовхувати залицяння та не завжди зі смаком. А може, з підліткових років. Звідси її скритність, хто знає? Не виключено, що вона викувала це через обставини. І ще я думаю про цього азіатського чоловіка, якого вона зустріла раніше у Сан-Франциско. Чим далі наш вантажний корабель віддаляється від американського континенту, тим більше я кажу собі, що ці дві жінки, з якими потрапив на борт, - це кривавий мішок з вузлами.


День ще не настав, а ми все ще йдемо до сонця. Зі склянкою бенедиктинця в руці Андреа, набагато розслабленіша, лягає в шезлонг. Америка – це просто нечітка лінія, далеко-далеко за кормою SS Rainwater.


"Ми будемо в Шанхаї раніше, ніж дізнаємося про це", - сказав я.


Андреа киває, опускає губи у склянку і ставить її на палубу. Вона вдихає велику чашу морського повітря, бере свою мужність в обидві руки і відпускає:


- Ви іноді вбиваєте людей?


- Ха! Так ось що спрацювало у вас.


- Між іншим.


- Якщо я відповім "ні", ви мені повірите?


Вона заперечливо хитає головою.


- Тоді ти маєш відповідь.


Андреа бере склянку, підносить її до губ і цього разу осушує. Безперечно, вона має безпечне місце у всіх сенсах цього слова, міс археологія.


- Ти мене лякаєш, - каже вона.


- Може, злякалася. Але я маю ідею, що я роблю з тобою ще дещо.


- Тобі подобається вбивати? Я маю на увазі, чи ти отримуєш від цього якісь почуття?


- Припустимо, ви переживете Освенцім, чи сподобалося б вам убити свого охоронця?


- Це давня історія. Таке порівняння здається мені зараз застарілим.


- Ти смішиш мене, Андреа. Ви знаєте, що відбувається в Уганді, Камбоджі, Афганістані? Я говорю про кров, розтерзані тіла, випотрошені хлопці, що втрачають кишки, а не про ретельно продезінфіковані, зашифровані звіти, які потрапляють у пресу.


- Я ніколи там не була.


- Ну тоді вперед. Ви побачите, що це дуже збагачує. Такі речі існують і зараз. І це набагато частіше, ніж ви вважаєте. Я, як можу, впораюся посеред цього лайна. Якби не я, то був би хтось інший. Але якщо це наповнює ваше серце бальзамом, знайте, що я їду в Маньчжурію не тому. Зрештою, давайте будемо чесними, якщо щось піде не так, мені, можливо, доведеться усувати людей. Але ця місія, якщо мені вдасться, навпаки, може врятувати багато життів. Ну ось, розберися з цим. Це все, що я можу сказати.


Андреа довго мовчить, потім зітхає з невизначеним виглядом смирення і каже:


- Я вперше зустрічаю таку людину, як ти.


- Незвичайно. З цього мало що випливає.


- Я розумію. Свого часу, гадаю, зраділа б. Тепер я точно не знаю. Ви мене не тільки лякаєте, а й збиваєте з пантелику. Думаю, мені доведеться багато подумати, щоб зрозуміти тебе, Пол.


- О ні! Ви й так забагато думаєте. Я шкодував би, що буду відповідальним за інтелектуальну перевтому.


- Справді, мене часто звинувачували у надмірному роздумі. Добре, тепер я думаю, що мені краще піти.


Вона встає і сує руки в кишені. Я розумію, що бачив, як вона це робила багато разів. Я впевнений, що це потрібно для того, щоб заспокоїтись та приховати нервозність.


- У нас ще буде можливість поговорити про це ще раз, - каже вона.


«Тож залишіться і давайте поговоримо про це прямо зараз», - сказав я. Але вона повертається і йде, ніби мене не чула.


Я дивлюся, як вона йде. Варто подивитися. Потім я повільно допиваю свою склянку і валяюся у своєму шезлонгу, де незабаром поринаю в обійми Морфеуса.


РОЗДІЛ VII.


Андреа, схоже, випарувалася в ефірі. Незважаючи на це, я вважаю, що цей перший вечір на борту SS Rainwater починається дуже приємно. Я просто розплющив одне око і пішов до бібліотеки. Я запалюю NC, сідаю у зручне крісло і поринаю в читання газет Сан-Франциско, єдиних американських газет, які я зможу читати протягом тривалого часу. Одинадцять годин. Я заходжу до бару, щоб подивитися новини по телевізору. Чим далі ми йдемо до відкритого моря, тим гірший прийом. Я не знаю, де Рита. Вона має провести свій вечір так само, як і після обіду: відпочинок, фільм за фільмом, човен, команда, океан. Я починаю голитися і думаю, що настав час піти і спробувати своє ліжко. Мені більше нема чим зайнятися.


Я, як і раніше, волію проходити палубою. Морський бриз прохолодний та гострий. Він фіксує троси вздовж трьох великих вантажних щоглів, прикріплених до передньої частини. Це нагадує мені звук, коли ванти б'ють щоглу вітрильника, і я вирішую, що це гарний звук.


Щоб потрапити з головної навантажувальної палуби на бак, вам потрібно піднятися на шість коротких сходинок. Я підіймаюсь на них своїм грецьким спортивним кроком і рухаюся до носа. Коли я дозволяю своєму орлиному погляду впасти на балку, що тримає стовп, найближчий до стовбура, я виявляю притулок Андреа.


Вона спирається на бушприт, схиливши голову до моря. Її довге волосся спускається по спині болісними вигинами прапора. Я відразу помічаю зміну її плаття. На ній ті ж вицвілі джинси і така ж картата сорочка, але вона витягла цю сорочку з-за пояса і зав'язала під грудьми. У неї немає бюстгальтера, і навіть під щільною фланеллю я можу ясно бачити кінчики її грудей, що стоять і натягують тканину. Мій мізинець каже мені, що вона чекала одного: щоб я знайшов її.


- Ах, так от де ви ховалися!


Вона трохи здивовано повертається на місці і посміхається мені.


- Якби ви знали, як тут добре, - каже вона.


Я підходжу до неї ззаду і ризикую обійняти її за талію. Вона трохи напружилася від дотику моїх пальців до її голої шкіри. Потім вона розслабилася і впустила мені голову на плече.


- Я сподівалася, що ви шукаєте мене, - зізнається вона.


Бо не люблю розчаровувати, особливо безкоштовно, відповідаю:


- Я прочухав весь корабель, перш ніж знайшов тебе.


Вона повертається до мене обличчям, і вітер тягне її волосся назад, як віночок. Я кладу обидві руки йому на обличчя, розчісую пасма і притягую до себе. Наші губи зустрічаються, і вона здається з глибоким стоном. Андреа стуляє руки за моєю спиною. Вона єдина, що мене зараз приваблює. Її стегна притиснуті до моїх, і я відчуваю, як її таз помітно тремтить.


Вона чіпляється за мене з пристрастю, яка трохи нагадує мені енергію розпачу. Його мова атакує мою з неймовірною жорстокістю. "Нелегко починати, - сказав я собі, - але коли все буде готове, тобі не треба стримуватися". Як сказав мені мій розумний голосок після нашої першої зустрічі, гарні речі ніколи не потраплять у ваш струмінь. Але коли вони падають, мамо, яка користь в цьому!


Андреа виводить мене із задуму смішним гортанним криком. Вона різко відштовхує мене.


– Але… але що це означає?


- Давай, не намагайся з'ясувати, що це означає! Насолоджуйтесь відчуттями, які вона вам дає, точка.


- Я не…


- Досить думати тільки головою!


– Як? - приголомшено каже вона.


- Так. Іноді дозволяйте собі керуватися іншою частиною вашого тіла!


Але я вважаю, що слів недостатньо, і я вважаю, що час переходити до дій. Я розв'язую вузол, що утримує дві сторони її сорочки, і її фантастичні груди розгойдуються на нічному вітрі. Я одразу зігріваю їх руками і відчуваю, як Андреа перехоплює подих. Я ніжно масажую маленькі тверді кінчики. Стегна Андреа люто труться об мої. Її запал виріс, коли вона відчула, як мій найкращий друг збільшився обсягом у моїх штанах.


Його підборіддя гладить моє плече. Раптом вона знову завмерла. Це не тому, що вона більше мене боїться, я це знаю! Що вона побачила за моєю спиною? Потім лунає її крик, що приголомшує мене до самого вуха:


- Стать! Бережись!


Схопивши мене за шию, вона штовхає мене вперед. Револьвер ляскає. Куля здирає фарбу з рейки, прямо там, де я був. Я повертаюся до Андреа і кричу:


- Падай!


Через півсекунди я прокотив її металевою палубою, оголив Вільгельміну і відпустив запобіжник.


Я повертаюсь туди, звідки постріл. Андреа заповзає за швартування і згортається в клубок, стрімко стягуючи обидві сторони своєї сорочки разом, начебто в такий момент допоможе скромність.


Я ловлю легкий рух за першою щоглою. Є іскри. Хлопець випустив дві кулі. Я чекаю, поки вони не загубляться в безкрайньому океані, і пірнаю праворуч. Тихо, як сіу, я обходжу судно лівим бортом і стріляю. З'являється постать, починає тікати, вагається, обертається і стріляє ще двічі. Вже п'ять куль. Я знаю, що він має револьвер, шум не такий, як у пістолета. Однак жоден револьвер не може містити понад сім куль. Тож у нього залишилося максимум два патрони.


Він продовжив свій біг до маленьких сходів лівим бортом, щоб спробувати дістатися до головної палуби. Я повертаю голову до Андреа і кричу на неї:


- Іди до мене в каюту і чекай на мене!


І я починаю погоню за негідником.


Перед сходами по лівому борту є перешкода: мішанина швартівних тросів, які ще не прибрані. Хлопець намагається їх перетнути, прораховує свій кидок і потрапляє до нього ногами. Він зацпалюється, і його ковзання закінчується сальто. Лунає ще один постріл, імовірно у напрямку Чумацького Шляху. Він встає. Видно, що він одягнений у чорний комбінезон. Він цілиться у мене. Я кричу:


– Це було б великою помилкою!


Його рука падає на бік.


- Виходь на світ, я тебе бачу!


Його батькам слід було б вчити його послуху, коли він був маленьким, тому що замість того, щоб рухатися вперед, він позадкував, поки його спина не торкнулася перил.


Я пропоную йому повідомити свою особистість, але він не відповідає. Верхня частина її тіла дуже виразно виділяється на блакитному місячному тлі океану. Я рухаюся вперед, стримуючи його. Я зараз менш ніж за вісім метрів від нього. Коли я підходжу досить близько, щоб він міг мене добре бачити, я говорю:


- Я дам тобі можливість порозумітися. Давай, говоріть!


Він уперто хитає головою. Я натискаю на курок. Куля зачісує волосся на правій стороні голови.


Він нервово згорнувся калачиком і встав.


- Так? Розкажи, хто ти. І зроби це цікаво. Ти щойно перервав багатообіцяючий вечір, а я не в настрої жартувати...


Він продовжує хитати головою. Я б не став лаятись, але мені здається, він скиглить. Я випускаю ще одну кулю, яка пролітає повз його ліве вухо менш ніж на дюйм. Але моя великодушна натура бере гору:


- Давай, кажи що! Не примушуй мене вбивати тебе!


Він скорочується. Здається, він збирає сили.


Раптом він опускає задню частину поручнів і піднімає руку. Стовбур його револьвера відкидає бліде світло у промені місяця.


І, чорт забирай, я натискаю на спусковий гачок.


Прямо посередині чола. 9-міліметровий снаряд розширився в місці влучення і відкриває дірку в його черепі. Риба в цьому районі буде мати свіжі мізки як закуски. І все тіло як основна страва, тому що він нахиляється назад і робить велике занурення на кілька метрів нижче.


Вітаю Вільгельміну, кладу назад у кобуру і замислююсь. Хто був хлопець? Чому він хотів мене вбити? Ймовірно, він був пов'язаний із однією з двох дівчат. Тільки який? На мосту спалахують ліхтарики. Лунають не дуже впевнені вибухи голосів. Швидко покидаю палубу. У моїй каюті ходить Андреа. Я беру її на руки.


- Що відбувається ? - Запитує вона мене майже істеричним голосом.


– Я його ліквідував. Азіат, мабуть, китаєць. Молодий. Він не залишив мені вибору.


- Боже мій... Боже мій... Боже мій!


- Він потонув, не залишивши слідів. Цікаво, чи був він у команді...


- Підлога... милий Ісусе...


Що відбувається на цьому кораблі? Чому ця людина хотіла убити тебе?


- Я не знаю більше, ніж ти. Можливо, він хотів тебе вбити. Або нас двох. Він вважав за краще померти, ніж говорити.


Раптом Андреа усувається і, дивлячись на шкарпетки своїх черевиків, каже:


- Я… Зі мною так багато всього відбувається так швидко. Я нічого більше не знаю. Я не розумію…


"Ходімо", - сказав я, знову обіймаючи її, щоб заспокоїти. НЕ панікуй. Повірте мені.


Андреа не відповідає, але обіймає мене щосили. Вона залишається в такому стані надовго, я майже не відчуваю її дихання, а потім раптово вона вибухає пристрастю, що наринула. Вона притягує мене до себе, лихоманковими жестами зриває з мене одяг. Я відповідаю за послугу та обережно підштовхую її до ліжка. Без преамбули вона вистачає мій член і спрямовує його до себе. Вона крутиться, згинається і крутиться, злітаючи, як бурхливий океан. Через деякий час вона вигинає спину з шаленим запалом. Я відчуваю, як напружуються її м'язи. Вона дихає, задихається, стогне і завершує з гучним хрипким зітханням. Я захекався і зовсім розм'якнув. Мертва тиша. Андреа усувається, розслаблена, мовчазна. Потім, помалу, я відчуваю, як вона повільно занурюється у свою раковину. Як би я не чухав у потилиці, я не впевнений, що ще можу зробити, щоб це зупинити. Вона встає і повільно вдягається. Я пропоную :


- Залиштеться зі мною цієї ночі. Ми поснідаємо в ліжку.


"Я не знаю, що на мене знайшло", - різко каже вона. Це… це теж ти! А потім атмосфера, море, місячне світло… І ситуація, страх і ти, який врятував мені життя…


- Якщо я правильно пам'ятаю, то ви мене врятували.


- Підлога, ми маємо ще багато часу провести разом і ...


Я змушую її замовкнути, підводячи руку, як поліцейський, який зупиняє рух.


- Слухай, Андреа, якщо ти не хочеш залишатися тут сьогодні ввечері, я не змушуватиму тебе. Якщо ти не хочеш знову кохатися зі мною, те ж саме. Я не збираюся стукати у ваші двері чи влаштовувати для вас сцену. Це не на мій смак. Не те щоб це приносило мені задоволення, але, якщо я нічого не можу вдіяти, я погоджуся. Ви можете відчувати себе у більшій безпеці, уникаючи мене. Після того, що щойно сталося, я розумію, що ви турбуєтеся про те, що поряд зі мною пролетить шалена куля, а я ніколи не люблю, коли через мене ризикують інші.


Здається, вона заспокоюється. Я бачу, вона важко зав'язує підлоги сорочки на грудях. Я беру справу до своїх рук, і вона дозволяє мені це робити.


- Ось, - сказав я, дуже стискаючи, щоб завершити роботу. Гідність збережена. Тепер можеш іти. Але я знаходжу це ганьбою.


Андреа обдаровує мене легкою посмішкою і цілує мої губи.


- Ти мені подобаєшся, - каже вона. Що мені не подобається, то це те, як ви заробляєте на життя. Я вчений, а не шпигун. Це правда, що я не люблю, коли у мене стріляють. Дайте мені спокій, будь ласка.


Двері в мою каюту ляскають. Вона зникла.


РОЗДІЛ VIII.


Наш приїзд до Шанхаю не викликає особливих емоцій. Попереду ще одне спекотне літо. Ми повинні забезпечити рибалку, завантаження човнів, навчання новачків. Жменька американців, які приїжджають відкопувати давнину, нікого не цікавить. Для мене це гаразд. Невелика дуель, у якій я бився на баку, дала мені достатньо роздумів, на мій смак. Капітан практично перевернув корабель, намагаючись зрозуміти, що сталося. Звичайно, я не зголосився допомогти йому в його розслідуванні, і оскільки хлопець, якого я перекинув через перила, явно зник, він залишився з великим знаком питання.


Два дні зупинки в Шанхаї, настав час перевантажувати матеріал з трюмів корабля в трюми невеликих китайських джонок, які повинні доставити нас у Тянь-Цзінь, у тисячі кілометрів на північ. Я добре проводжу на землі сорок вісім годин вільного часу. Після задоволення від відкриттів і неспокійних годинників на початку круїз почав ставати зовсім гострим. Як і очікувалося, Андреа щосили уникала мене. Вона проводила час, працюючи чи охороняючи наукову апаратуру, начебто це була партія золотих злитків. На щастя, Рита швидко освоїлася у плаванні. Вона закинула фотоапарат і втішила мої довгі ночі.


Гирло Янцзи, вид на район порту - це гігантський безлад. Стара стара пристань, до якої пришвартовано наше вантажне судно, не має нічого спільного із сучасними зручностями у центрі материкового Китаю. Тут складається враження, що комуністична революція не пройшла. Докери носять знамениту зелену форму, а решта населення одягнена в різні лахміття. Це також старі брудні ганчірки, які люди носять як пов'язки на голові, щоб витерти піт. Бочки з нафтою та нафтопродуктами захаращують причал, повний слідів іржі, тріщин та різного бруду. Щоб посилити становище, вони смердять. Ріті це подобається, і, незалежно від цього безладу, вона весь час фотографує.


- То що нам тепер робити? - Запитує вона, коли вона закінчила. Мені потрібно надіслати телеграму на роботу, щоб повідомити, що я приїхала.


- У мене також там невелика справа. Якщо хочеш, я залишу тебе в Американському торговому представництві, воно дуже близьке. Ми домовляємося про зустріч трохи пізніше, та ми постараємося знайти гарне місце, щоб закусити. ДОБРЕ ?


- ДОБРЕ.


Наскільки я пам'ятаю, Американська торгова місія стоїть на перехресті. Це сучасний куб із каменів пісочного кольору. Усього чотири поверхи, але він домінує там, де вона стоїть. Перший поверх займають стійки обслуговування, де американці можуть переводити в готівку чеки, відправляти телеграми додому, питати про транспорт, наймати перекладача і т. д. У відділі телеграм це молода китаянка. Дівчина, якій явно не виповнилося двадцяти, непогано володіє англійською. Я залишаю Риту на її опіку після того, як домовився про зустріч на човні через годину.


Я йду і повертаюся на головну дорогу порту, якою йду на північ. Гирло Янцзи, або Блакитна річка, широко згинається вглиб суші на рівні старого міста. Я гойдаюся між купами ящиків, підйомниками, групами болтаючих і жестикулюючих докерів і, нарешті, знаходжу величезну допотопну будівлю, де розміщується судноплавна компанія Propylon Trading Company. За скляною стіною, непрозорою від бруду, за старими столами з червоного дерева сидять три китаянки. На стелі великий дволопатевий вентилятор ліниво збиває повітря.


Я штовхаю двері і питаю першу з цих жінок, що підняла на мене очі:


- Містера Пендла, будь ласка?


Секретарка, ліки від кохання середнього віку, запитує:


- Ви хто ?


- Пол Рейнсфорд. Він на мене чекає.


Вона киває та починає рух. З кожним її маленьким кроком підошви його сандалів, вирізані з перероблених покришок, ляскають і ляскають по підлозі.


Пройшло три роки з того часу, як я був тут, але нічого не змінилося. На одній стіні - календар періоду із зображенням сусідньої Марії Лінь із торговими ліцензіями, найстаріша з яких датується 1927 роком. На іншій - карта з детальним описом маршруту пароплава Тихого океану. Я відчуваю, що вторгаюся у фільм Богарта.


І все ж саме Артур Пендл миттю відчиняє двері до свого кабінету і відчиняє:


- Професор Рейнсфорд! Підійди, будь ласка.


Китайська секретарка відкриває для мене комірця, єдиний доступ, який ви можете отримати, якщо хочете увійти, не перестрибуючи через прилавок, і я йду назустріч Пендлі. Ми обмінюємося теплим рукостисканням, і, як тільки він зачинив двері до свого кабінету, він запитує мене:


- Отже, Ніку, як ти? Приємно бачити вас знову !


- Все гаразд, а ти?


- Ой, знаєте, тут цікаво. Гей, я чув, тобі було жарко у Шотландії...


- Так, трохи кровоточило. Але це було цікаво.


- Ніколи не встигаєш нудьгувати, га! Ти знаєш, що тобі пощастило?


– Це залежить від того, як ти бачиш речі. Ви можете турбувати себе, але ризик у вас, як і раніше, менший.


"Ось що вони говорять", - сказав Пендл, запрошуючи мене запитати себе.


Насправді, я чудово знаю, що життя, яке батько Артур вів майже сорок років, далеко не просте і безпечне. Громадянин Великобританії, він був агентом її величності в Шанхаї наприкінці останньої війни. Він не міг змусити себе піти після революції, і сьогодні працює як на AX, так і на служби військової розвідки. Ця імпортно-експортна компанія, яка намагається вижити, є прикриттям. Він допомагає нам, а нинішній режим це терпить.


Артур майже лисий, і у нього починається гарне накопичення жиру в ділянці живота. Але в нього яскраві щоки здорового дідуся, і я знаю, перевіривши його, що роки навряд чи підірвали його бичачу силу. У нас часто була можливість діяти разом, у тому числі в кривавій місії, під час якої ми не дозволили китайцям зірвати експериментальне американо-японське буріння у Південно-Китайському морі. Свавілля було підняте, але, як завжди, Артур вийшов з чистими руками. Він людина ідей, розробник. Він не бере участі безпосередньо в бійці і ніколи не спалює своє прикриття. І тому він завжди поруч, щоб допомогти нам, коли це потрібно. Ми не можемо підрахувати кількість колег, чию шкуру він врятував з моменту заснування AX.


- Ось так, - продовжує він із сардонічною посмішкою, - тепер ми працюємо з Мао...


– Схоже, що це так.


- Ти хочеш, щоб я тобі дещо сказав, Нік? Цього разу я щасливий, що не беру участі у грі.


РОЗДІЛ IX.


Я відповідаю, намагаючись додати дозу сарказму, принаймні, еквівалентну його:


- Я впевнений у цьому, Артуре.


- Скажімо так, я надам собі без гримаси, от і все. Виходить, що все почалося дуже?


- Ви говорите про двох хлопців із Нью-Йорка?


- Я не знаю. Невідомо, чи вони мають до цього якесь відношення. У нас досі немає нічого нового про них. Я особливо хотів поговорити про цей азіат, за яким ви гналися до Сан-Франциско. Цей теж випарувався у природі.


– А? Я думав, що служба знайде зачіпку, щоб знайти його.


"Не те", - відповідає Артур, клацаючи нігтем великого пальця по передніх зубах. Ах так, ми також почали розслідування вашої грудастої дівчини. Наразі нуль і з цього боку.


- Зразкова громадянка?


- Це схоже на. Для початку ми просто взяли звичайну інформацію, але, звичайно, якщо ви вважаєте, що вона того варта, копаємо трохи глибше.


Я думаю про дві секунди і говорю:


- Можливо. Вона складна навшпиньки з безліччю сумнівів. Вона до речі врятувала мою шкуру.


– Як? - Запитує Пендл.


- Ми займалися сексом на мосту, коли з'явився цей артист і спробував охолодити нас.


Пендл втручається:


– Я перехопив радіо-повідомлення від капітана. Він сказав, що чув постріли, але жодних поранених чи смертельних випадків не було виявлено, і ніхто не постраждав. Він додав, що не зміг отримати жодних свідчень від пасажирів та екіпажу. Хто була ця зебра?


– Ще один азіат від двадцяти до тридцяти років. У мене було достатньо часу, щоб помилуватися його обличчям, перш ніж мені довелося його вбити. Якщо він був китайцем, він мав більш виражені монгольські риси, ніж у середньому.


- Може, маньчжур чи кореєць?


- Може, навіть сибіряк, якщо ви розумієте про що я...


Деякий час він треться про шкіру голови Артура, а потім він запитує:


- Ти думаєш, він тебе чи її хотів убити?


– Інстинктивно я відповів, що мене. Але ми не можемо ні в чому здогадуватись. Я дійсно думаю, що було б краще копнути трохи глибше в минулому.


"Це буде все зроблено", - сказав Артур, роблячи замітку в блокноті, пропагуючи переваги гонконзького кравця. Вам потрібні боєприпаси замість використаних?


- Ще одна коробка 9мм не завадила б.


Артур додає до своєї нотатки кілька рядків.


- Ви дізнаєтесь про це завтра вранці на борту каботажного судна. Це старий корабель, невеликий, але безпечний. Її звуть Шан Ян.


- Козел! - говорю я з легкою посмішкою.


- Я підозрював, що це тебе розсмішить. У будь-якому випадку подорож до Тяні Цзінь триватиме недовго. Я думаю, ти будеш у безпеці від сильних ударів із Шан Ян. Тільки постарайтеся не попадати під кулю весь час!


- Я зроблю все можливе. Присягаю.


- Щодо вашого китайського «гіда», мені сказали, що він зв'яжеться з вами в Тянь-Цзіні. Більше не знаю.


- Хм, - говорю я з величезним ентузіазмом.


- Вони все більш стримані щодо цього, продовжує Артур.


Як ви знаєте, вони категорично не хочуть ризикувати на випадок, якщо справа розкриється і станеться перестрілка з росіянами. Я поїду з вами до Тяні Цзіні. Я подбаю про транспортування матеріалу, який мені здається правильним прикриттям. Ніхто не вважає це дивним. У мене там своя людина. Як тільки хлопець зв'яжеться з вами, я спробую дізнатися про нього якнайбільше.


- Не турбуйся про мене надто сильно. "Я знаю, як це зробити", - сказав я, підходячи до заднього вікна і машинально визирнувши назовні.


Воно виходить на невеликий вузький вуличок, що йде навскіс, що дозволяє милуватися панорамою на добру сотню метрів. Пробок майже немає, праворуч і ліворуч кілька цікавих ресторанчиків, а перед одним із них – хто? Андреа розмовляє з молодим китайцем!


- Однозначно це стало звичкою!


– Що? - Запитує Артур, підходячи до мене.


- Слухай, це моя великогруда дівчина, як ти кажеш.


Він трохи дивиться на неї, потім повертається до мене.


- Священне шасі, так би мовити, наволоч! Як ви вважаєте, що вона тут робить?


"Це, старий, я скажу тобі, коли дізнаюся", - відповідаю я.


І саджаю його на місці, щоби перейти до інформації.


Але на той час, коли я обходжу хатину Пендла, Андреа вже відірвалася свого нового знайомого. Вона мирно йде маленькою вуличкою в напрямку, протилежному морю, оглядаючи вітрини.


Китайця ніде не видно, і я не гаю часу на його пошуки. Якщо його колезі з Сан-Францисканця вдалося загубитися від мене в Чайнатауні, я не маю шансів знайти його слід у центрі Шанхаю. Я волію брати Андреа на спінінг. Зрозуміло, непомітно.


Вона повертає на іншу вулицю, безцільно прогулюючись. Має типовий вид туристки. Але в міру того, як вона заглиблюється в серце Старого міста, я бачу, що вона починає почуватися менш впевнено. Вулиці настільки вузькі та звивисті, що вони перебувають у тіні весь день, крім полудня. Магазини перетворюються на старі, неймовірно старі прилавки. «Новий лад» Пекіна явно забув про цей район.


Ми потрапляємо до найбільш зловісного сектору. П'ять вулиць сходяться, утворюючи якусь зірку. Єдина ознака життя - гола лампочка за ґратами в антикварній тютюновій лавці. Андреа зупиняється і озирається. Вона виглядає втраченою. І мені здається, вона щойно це усвідомила. Вона дивиться на годинник, повертається в мій бік. Я ховаюсь, а вона мене не бачить. Вона сердито зітхає, повертається та повертається назад. Ось тоді все обрушується на нього.


Три бандити виходять із порога, схожого на той, де я ховаюся, і нападають на неї. Перші двоє хапають його за руки, а третій закриває йому рота величезною долонею. Я чую приглушений крик. У тютюновому магазині гасне лампочка.


Я виходжу зі свого кута. Незважаючи на опір Андреа, троє хлопців тягнуть її до дверей, які виглядають закритими, але відкриваються, як за помахом чарівної палички, як тільки вони її штовхають. Я поспішаю. Я підходжу до дверей. Усередині я чую шум перекинутих ящиків та кілька жалібних стогонів. Я витягаю Вільгельміну, роблю крок назад і штовхаю важкі двері. Усі завмирають.


Ліф Андреа порваний. У неї скатані джинси до щиколоток. Занадто поспішаючи, щоб вдатися до своєї маленької оргії на не згодному партнері, хлопці навіть не знайшли часу, щоб спустити її трусики, вони зірвали їх. Один із веселих друзів знерухомлює Андреа рукою за спину. Другий – збоку. Однією рукою він схопив її за волосся, а іншою приставив до її горла великий ніж. Щодо третього, то він збирався дебютувати, коли я зробив свій хід. Він опускає штани на коліна і збирається .... Незважаючи на своє становище і сльози, що застилають її очі, Андреа побачила мою фігуру в дверях. У неї більше немає руки перед ротом, і вона волає про допомогу.


Хлопець у пов'язці трохи збентежений, його дупу і все інше видно незнайомцю, чим я все ще для нього є. Він поспішно нахиляється, підтягує штани і якимось чином засовує у них своє спорядження. Джентльмен з ножем повертається до мене і посміхається, що я інтерпретую як: "Ще один крок - і я роблю з тебе нарізку". "Тому я утримуюсь від фатального кроку і клацаю спусковий гачок мого Люгера. На його скроні утворюється маленька вишнева точка, коли його мізки розлітаються через вихідний отвір, забризкуючи голову його найближчого товариша. Його рука відпускає ніж, який з гуркотом падає на землю. руйнується купою до ніг Андреа.


Той, хто закручує їй руку за спину, низькорослий, але м'язистий: виглядає як рестлер. Він відштовхує її, пирхає, просовує руку собі під пояс і витягає пістолет. Він стріляє двічі. Занадто високо. Снаряди застрягли над моєю головою в змученому хробаками дверному одвірку. На землі інший хлопець стогне і змушує душу здригатися.


Борець бере себе до рук і ретельно цілиться у мене. Я поправляю приціл Вільгельміни на її грудях – це легша мета. Я натискаю на курок кілька разів поспіль. На його сорочці утворюється малинове коло. Він підносить до нього обидві руки, відступаючи при кожному ударі, натикається на ящик і перекидається назад. Він корчиться ще секунду чи дві, потім все його тіло напружується, і з куточка рота витікає невеликий ковток крові.


Я вкладаю Вільгельміну в піхви і повертаюся до єдиної, що залишилася. Він нарешті упорядкував своє особисте життя. Він найкрутіший із трійці, і, оскільки він збирався першим зґвалтувати Андреа, можливо, він головний. Так, якщо я вірю тому, що побачив, коли увійшов, то це має бути бос. На жаль, я не маю часу, щоб перевірити це, зробивши анатомічне порівняння з двома його померлими помічниками. Він не рухається. Він чекає на мене на варті з руками, подібними до величезних пазурів.


Підходжу до нього і кричу:


- То що ти робив? Розкажи про свою справу!


Він сердито гарчить, і його правий кулак вибухає, як гарматне ядро. Я пригинаюсь і контратакую правою рукою в тварин, а потім аперкот лівою, захоплюючи його кінчиком підборіддя.


Він відсахується і зупиняється лише тоді, коли вдаряється об стіну.


- Говори!


Він приходить до тями.


Він каже мені китайською, що не розуміє. Я збираю своє знання китайської мови і пояснюю їй:


- Хто ти ? Чому ти напав на нього?


Приголомшений, сильний хлопець відповідає:


– Це гарна дівчина. Це все. Не роби мені боляче!


Я зітхнувши відступаю на крок. Зробити це під носом у Андреа буде непросто, але доведеться викласти те, що він знає. Пояснення у вигляді безпричинного зґвалтування, я вважаю неправильним.


Але коли я відступаю, він швидко тягнеться за спину і вистачає один із тих довгих металевих гачків, якими портові робітники виривають джутові мішки з дерев'яної ніші. Я закидаю голову. То був мінус один. Гострий кінець гачка свистить у дюймі від моїх очей.


Я швидко повертаю зап'ястя, і мій вірний стилет, що самоокривається, Хьюго вилітає з замшевого футляра і лягає на мою долоню.


Він завдає мені ще одного удару. На цей раз кінець гачка врізався мені в плече. Я починаю бачити червоний колір у цій галузі. Я кричу йому його мовою:


- Стій, чи ти мертвий.


Якби він зрозумів, а я був би здивований інакше, він цього не показує. Він видає самурайський бойовий клич і кидається на мене, приставивши гак до мого горла. Але отримує удар першим. Х'юго розрізає трахею та підборіддя. Він залишається у рівновазі на секунду. Кров бризкає приблизно за п'ять футів перед ним. Андреа істерично кричить, з жахом витираючи червоні бризки, які розмазують її груди, коли останній із нападників падає на підлогу, такий же мертвий, як і його колеги.


РОЗДІЛ X


Я допомагаю Андреа влізти в залишки її корсажу, потім накидаю їй на плечі куртку. Вона притискається до мене і починає ридати, бурмочучи щось нерозбірливе. Я тримаю її так довго. Я знаю, що поки що краще не рухатися. Коли я відчуваю, що вона трохи послабила напругу, я затягаю її до невеликої сусідньої кімнати. Він такий же брудний, як і сусідній, але принаймні не схожий на бійню. Я сідаю її на хиткий диван і чекаю, обіймаючи її, поки вона не зможе говорити.


- Це… ні… це неможливо. Я божеволію ! Ти поганий сон. Ти притягуєш невдачу, як магніт.


- Напевно, це моя туалетна вода.


- Ти думаєш, я хочу посміятися, Нік? Е… Пол… ну, я навіть не знаю твого імені!


- Давай, - говорю я. Не дозволяйте тому, що тільки-но з вами трапилося, забутися. Ми маємо відреагувати. Добре, добре, ви тільки що бачили кілька трупів, але вам просто потрібно трохи часу, щоб прийти до тями.


– Як! Трохи часу ? Десяти століть було б недостатньо. До вас найжахливіше, що я бачив у своєму житті, це кролик, якого збила машина. І з того часу, як я тебе знаю, ти вже вбив чотирьох людей!


Я ввічливо, але все ж таки вказую їй, що принаймні троє з них збиралися зґвалтувати її і, можливо, ліквідувати після використання.


«Що стосується цього типу, я не знаю, чи здалися вам дружніми його наміри, але це не моє враження», - сказав я.


- Так, звичайно, - зізнається вона, перекочуючись у подушки і дозволяючи себе розгойдувати, як дитину. Я… я б не хотів, щоб ти прийняв мене за невдячну людину, але це все одно мене спантеличує. Чому все це має відбуватися зі мною саме зараз?


- Знаєш, тобі пощастило? На щастя, я їх побачив і пішов за вами сюди. Якщо вас турбує кровопролиття, вибачте, я не перший почав. Врахуйте, що ліквідація не завжди буває такою акуратною та чистою, як хотілося б. Тепер вам потрібний гарний туалет. Повертаємось до судна. Ось побачиш, я випраю тебе з голови до п'ят і примушу сяяти, як ніколи раніше.


Це майже змушує її посміхнутися.


- Дякую за це, але я впораюсь і сама.


- Так, я знаю, що у вас є талант.


Цього разу вона сміється назавжди і кладе мені голову на груди.


- Дякую, Пол. Підлога, так? Я винна тобі більше, ніж ти думаєш, але, незважаючи ні на що, зроблю все можливе, щоб триматися подалі від твого життя. Я не хочу відігравати роль у цьому сценарії. Мене все, що мене цікавить, це витягти кістки з цього бруду і повернутися до Нью-Йорка.


"Справа в тому, що в реальному житті ніколи не буває так ідилічно", - сказав я.


Я ніжно погладжую її по голові, щоб ця думка проникла в її мозок і там залишилася.


- Але чого б я хотів.


- Я теж. Тільки того дня, коли це станеться.


- Куди ти збираєшся ? - Запитує мене Андреа.


- Я подивлюся, чи зможу дізнатися, хто ці люди. Точніше, ким вони були. Я починаю звикати, що в мене стріляють люди, які навіть не мають ввічливості, щоб представитися.


*******


Пендл витирає пістолет, розглядає його з усіх боків, бере маленьку викрутку і потрошить його, буркаючи щоразу, коли виявляє цікаву деталь.


«Це відносно звичайний 9-міліметровий «Макаров», – сказав він нарешті.


Я додав:


- Так, але не новий.


- Ні ні. У цієї зброї за плечима вже кілька років. Якщо ви помітили, принцип складання спускового гачка - той, який росіяни використовували в період з 1947 по 1961 рік. Основна пружина теж не нова, вона ковзна.


- Ви знаєте, що росіяни відправляють свою стару зброю туди, куди відправляють своїх політичних ворогів. до Сибіру.


- Точно. Під час останнього прикордонного інциденту китайці захопили кілька гвинтівок SKS 7,62 30-х років.


- Завжди виникає запитання: чому маленький бандит із Шанхаю гуляв із російським армійським пістолетом у кишені?


- Знаєте, російська зброя тут не рідкість. Цей пістолет міг блукати Шанхаєм десять чи двадцять років. Але звісно…


- Але, звісно, він міг бути переданий останньому власнику спеціально для моєї ліквідації.


"Це те, що я збирався сказати", - погоджується Пендл.


- Цього разу не треба викручуватися, треба глибоко поринути у минуле Андреа.


- Так. До того часу, дістанетесь Тянь Цзиня, у мене будуть новини. Я також спробую з'ясувати, звідки взялася зброя, але не помиляйтеся з цього приводу.


Я збираюся стати перед вікном, де я раніше помітив Андреа, і трохи заспокоїтися.


Хто хоче змусити мене зникнути? Росіяни не хочуть дати мені отримати ліданіум? Якщо вони знають про мою місію, вони можуть просто почекати мене на кордоні і вибити мені мізки. Це у сто разів простіше. Або якщо вони хочуть мене усувати будь-де і коли завгодно, в принципі.


При всій мерзотності, яку я вже робив з ними, це зрозуміло. Китайці? Ммм, а чому б і ні? Може, не хочуть ділитися ліданіумом. Або, можливо, вони думають, що я відмовлюсь підкорятися наказам, і не віддам їм їхню частину. Це можливість. І багато іншого.


«Якщо так, – сказав я, – то це не китайці чи росіяни.


Пендл посміхається. – Що ви пропонуєте тоді? Чоловік рогоносець? З вашим послужним списком, можливо, це не варто скидати з рахунків.


– Не знаю, що й запропонувати. Я повертаюся до судна, щоб подивитися, чи потребує Андреа, як і раніше, втіхи.


- Якщо їй це не потрібно, серйозно вважає Артур, цього разу можна очікувати великих неприємностей для тебе та цієї місії.


Я не знаю, що з цього зробити, але Андреа явно не потребує втіхи. Я знаходжу її на пристані, вона зайнята спостереженням за докерами, які передають наукові матеріали від корабля до джонки. Мені достатньо одного погляду, щоб розпізнати симптоми. Вона загорнулася до своєї академічної оболонки. Це знову міс археологія, і решта не має значення. Щоб спробувати змусити її змінити радіус, я підходжу ззаду і злегка шльопаю її по стегні.


- Зупинися!


Звичайно, якщо я зроблю це знову, вона вкусить.


- Ой, добре, більше не буду...


- Отже, - питає Андреа, - ти щось знайшов у цих поганих хлопцях?


- Зовсім нічого. У них не було жодних паперів. Це винятковий випадок у разі ненавмисних злочинів. Але, що ви хочете, можливо, вони залишили свій гаманець в іншій парі штанів, перш ніж відправили їх у хімчистку.


- Тобі пощастило, що ти вмієш жартувати з цього приводу.


- З іншого боку, пістолет російський.


Якщо інформація її цікавить, вона нічого не показує. Вона не відриває очей від Land Rover, який величезний витяг ставить на причал. Очевидно, Андреа більше не хоче мати зі мною справи, якщо це не пов'язано з її розкопками.


Ось і Рита повертається додому, сяюча і життєрадісна, як промінь сонця. Вона підкидає котушку плівки в повітря і ловить її, жонглюючи, як вуличні дівчата з кульками з пінопласту. Чесно кажучи, мені приємно бачити її безтурботне гарне личко.


Я питаю :


"Отже, телеграфний зв'язок сьогодні був хорошим?"


- Чудова. Я надіслала велику замітку. І в мене заплановано телефонний дзвінок на дві години дня. Але що ти хочеш робити зараз?


Я знизую плечима.


- Начебто нічого !


Пропоную їй руку, і ми мовчки вирушаємо гуляти містом.


РОЗДІЛ XI.


Тянь Цзінь. Сучасний порт. Будинки нові. Наприкінці набережної височіють адміністративні будівлі, прикрашені великими вікнами. Прапори півдюжини країн майорять поруч із прапором Китайської Народної Республіки. Є, звісно, і США. Священні китайці! Вони дуже добре знають, що я прийду. Правду кажучи, мене не так тішить те, що вони одягли модну спідню білизну! В принципі, я думаю, що віддаю перевагу старим портам, коли вони просто виглядають як старі. У Шанхаї це було паршиво за своїм бажанням, з якоюсь плаваючою загрозою всюди. До речі, не завжди таке плавання, як доказ маленьких неприємностей моєї подруги Андреа. Тут, принаймні, наприкінці порту, де джонку звільнено від вантажу, я не дезорієнтований. Це схоже на торговельний центр будь-якого американського передмістя.


Тільки одна архаїчна деталь: одинарна рейка, покрита іржею, що йде на половину довжини набережної. Великий новий вантажний портал перевозить матеріали експедиції у вагон. Весь цей щасливий безлад буде йти залізницею до Ліньюю, східного краю Великої Китайської стіни. Після цього буде Фуйін, остання ділянка залізниці, потім зупинка на великій сортувальній станції. Останні вісімсот кілометрів дикими просторами Маньчжурії транспортування вантажу забезпечуватимуть три військові вантажівки. Рита, Андреа і я плюс китайський контакт, з яким я повинен зустрітися сьогодні, ми матимемо право на невеликий літак.


Рита хоче поїхати до американського торговельного представництва Тянь Цзіня, щоб відправити нову партію фотоплівки до Нью-Йорка. Його не так вже й складно знайти; це найновіша з офісних будівель цієї частини порту.


Очевидно, воно застрягло там, щоб начхати на орди туристів-янкі, які приїхали зі Штатів. Тут набагато крутіше, ніж у Шанхаї. Не думаю, що Ріті потрібний ескорт. Так що я дозволив їй керуватися як дорослою і пішов у протилежному напрямку. У мене призначена зустріч з моєю контактною особою о першій годині дня.


Веселим людям з ORG, мабуть, було нелегко налаштувати протокол зустрічі зі своїми колегами з китайської військової розвідки. Я впевнений, що їхня порада була темою розмов на кількох обідах у Білому домі. Я, оскільки я працював у службі – а вона досі приносить зарплату – я ніколи не бачив такого кінотеатру.


Я проходжу шість-сімсот метрів по гавані та знаходжу свою базу. Це велика закусочна в американському стилі з вікнами від підлоги до стелі, які дозволяють розбивати насіння, спостерігаючи, як на вас працюють портові робітники. Коли я штовхаю двері Hwu Dye - Le Papillon, мені здається, що я заходжу в зал для сніданку Holiday Inn.


Ретельно дотримуючись інструкцій, я сідаю за столик на двох, подалі від дороги в лівому кутку кімнати.


Із сорока столів десять зайняті. Є кілька співвітчизників. Всі вони виглядають так само, як Андреа та її колеги: розумні, але невимушені. Це мій контакт, який, як випливає з назви, повинен зі мною зв'язатися. Тож чекаю. Я замовляю Chivas Regal та запалюю сигарету Blue Disk. Складно, порівняно з тонким ароматом моїх NC. Тільки мені заборонили брати їх із собою, тому що вони відіграють головну роль у невеликій постановці, придуманій артистами ORG.


Коли я беру свій чівас, я стежу за дюжиною устриць і мигдальною фореллю, приготовленою в білому вині. Це може здатися дивним, але річки Північного Китаю та Маньчжурії рясніють фореллю.


Я з радістю атакую свою дюжину устриць. Я ледве проковтнув шість, коли зрозумів, що якийсь джентльмен, спираючись на стійку, наполегливо дивиться на мене. Присягаюся святим Мао, я готовий присягнути, що це він! Він худий, майже кволий, зі шкірою молодої леді. Якщо йому за 30, йому навряд чи він більше схожий на скребок для паперу, ніж на туриста.


Моє легендарне чуття знову потрапило в ціль. Хлопець підходить, з цигаркою в руці, з усмішкою, яка майже змушує його вуха розсуватись, щоб звільнити їй місце. Він нахиляється до мене і елегантно запитує:


- У вас є вогонь, сер, будь ласка?


- Ну звичайно.


Я запалю сірник і підношу до саморобної цигарки, яку він мені підносить. Ініціали NC золотими літерами відверто недоречні в цій азійській дзьобі.


Я читаю свій урок:


- Особливий мікс, чи не так?


- Так. Хочете спробувати?


- Із задоволенням.


І це правда. Я роздавлюю свій Blue Disk, щоб схопити NC, що він мені вручає. Я вмикаю його і вдихаю довгий струмінь диму, який хтиво спускаю до самого дна моїх легеневих альвеол.


- Тобі подобається ?


- Звісно.


- Тож залиште собі пачку, - великодушно пропонує молодий Мао.


Поговоримо про це, мені це подобається!


- Мене звуть Пао, - каже Мао, сідаючи без запрошення. Я вважаю куріння особливо дурним, але моє начальство так наказало.


Втішаю його:


– У секретних звітах це виглядає непогано.


- Я називатиму вас доктором Рейнсфордом, як домовилися. Ваша подорож пройшла добре?


- Дуже добре дякую. Без проблем.


Він виглядає надутим.


- Тут я чув про стрілянину на човні.


- Я теж. Але нічого не знайшли. Ні трупа, ні сліду крові.


На цей раз він виглядає зовсім приголомшеним. Дві речі одна: або він думає, хто стріляв, або знає про це. Якщо він так думає, гаразд, це тільки тому, що дізнався про капітанський звіт. Але якщо він знає, ще дві речі, одна: або Андреа згадала про це, тому що вона єдина, хто знає, крім мене, або стрілець, якого я відправив за борт, був китайським агентом. Як би там не було, реакція Пао дивна.


- Нарешті пішли далі, - сказав Пао. Головне, щоб ви були живі та здорові.


Це також моя думка. Я чекаю, коли він розповість мені про проблеми Андреа у Шанхаї, але жодного слова. Або він все проігнорує, або він зараз підозрілий. Я питаю :


- Коли ми злетимо, Пао?


- Як тільки поїзд буде завантажено. Це може зайняти години дві, може, три. Аеропорт знаходиться дуже близько звідси. Я надішлю машину, щоб забрати тебе з човна.


Я хитаю головою.


– У мене є кілька справ. Спочатку закінчіть обід. Потім маю деталі, які потрібно обговорити з керівником чартерної компанії. Я зустріну тебе на таксі.


- Як хочеш. Також будуть доктор Ріган і ця міс Бреннан, правда?


- Точно.


- Яка роль міс Бреннан?


– Вона експедиційний фотограф.


- Це все. Хіба вона не вчена?


- Не знаю. Але не хвилюйся, Пао. Я ретельно дослідив її.


Якщо я насмілюсь сказати ...


Пао обдарував мене легкою усмішкою, гострою, як склоріз, відсував стілець і укладає:


- Мені теж треба опрацювати деякі деталі. Зустрічаємось в аеропорту.


- Добре, дякую за цигарки.


У Тянь-Цзіні офіси торгової компанії «Пропілон» знаходяться на верхньому поверсі будівлі біля набережної та, на відміну від Шанхаю, пахнуть функціональністю, новою та продезінфікованою. Але мені цікаво, чи цього достатньо, щоб пояснити, як батько Артур на все це дивиться.


- Привіт Нік! У мене є новини, які вам, мабуть, не сподобаються.


- Це мій день, Артуре. Я тільки-но почув, що китайський колега знав про стрілянину на кораблі.


"Добре", - коментує Пендл. Це просто збігається з інформацією, яку я одержав для вас.


- Чудово. Розкажи.


- Ваша грудаста міс, ви її часто бачили останнім часом?


– Ні. Прямо зараз це було б більшим промахом.


– Тут. У її родоводі є низка речей, які вона намагається не вказувати у своїй біографії.


- Говори.


- Ви пам'ятаєте студентські рухи?


- Аж надто.


– Вона входила до групи, яка насильно захопила адміністративні приміщення Колумбійського університету.


- Вона була не єдиною. Недостатньо зробити із нього сир.


- Ви можете передумати, коли я скажу вам, що вона була членом Weathermen, найактивнішої фракції SDS [3].


- Ага. Це вже серйозніше.


- Ви знаєте, що деякі члени Метеорологів досі ховаються. Нещодавно знайшли документи, в яких згадується її ім'я. Наскільки нам відомо, вона покинула групу приблизно 1970 року. Фактично, більше десяти років вона поводилася як порядний громадянин мовчазної більшості, але все ж...


- Чорт, але це ж божевілля! Як можна було розкрити мою справжню особу колишньому прихильнику SDS!


"ORG, старий Нік", - пояснює Пендл, скрипучи зубами. Це дуже рекомендується.


- Не кажи більше, Артуре, у мене буде інсульт! Ви розумієте, що Андреа, можливо, ніколи не переставав показувати мої рухи з іншого боку. Крім того, коли я говорю про інший бік, їх дві. Чи знаємо ми, чи була вона марксисткою-леніністкою чи маоїсткою?


- Ні тій, ні іншій. Очевидно, на той час вона була молода і дурна, і здається, що її участь у заворушеннях була дитячою помилкою. Знаєте, це не варто переоцінювати. Я говорю вам це тільки для того, щоб ви могли за ним доглядати. Більшість американських студентів, які приєднуються до рухів, роблять це тому, що вони одні й хочуть налагодити зв'язки.


– Для бравади?


- Так кажуть. Є записка від Хоука, яка підтверджує накази, які він вам дав.


- Це все ? Нічого нового ?


- Нічого такого. Потрібно повністю довіряти китайцям, працювати з ними і віддати їм половину ліданіуму, коли повернешся з Росії.


Ось я вибухну:


– Що це за цирк? З якого часу мені потрібно повторювати мої накази?


- Наскільки мені відомо, цього ніколи не було необхідності.


- Радий чути, як ви це кажете! Як ви вважаєте, це ще один кадр з "Ла Бранлетт"?


"Думаю, так", - сумно каже мені Артур. Я думаю, ваша репутація крутого хлопця трохи шокує їх.


- Можливо, сильна голова, але я завжди виконував накази. За винятком, звичайно, тих випадків, коли у мене була вагома причина не робити цього.


- Тобі потрібна моя думка, старий псих? - Запитує Артур. Ці панове з ORG повинні думати, що ви могли знайди для цього вагому причину.


Добре. Як би там не було, вам потрібно робити те, що у вас є. Дотримуйтесь інструкцій, поки не з'явиться щось нове. І візьми це, може тобі знадобиться.


Він простягає мені невеликий радіопередавач, вбудований у пряжку ременя в західному стилі, і каже:


– Він передає на двох частотах. Це китайські збройні сили.


"Поки вони не влаштують нам Трафальгарський удар, і мені знадобиться їхня допомога на кордоні", - сказав я.


- Звичайно, погоджується Пендл. А також частоти АХ.


Я відповідаю :


- Це на випадок, якщо вони зроблять нам Трафальгарський переворот.


- Правильно, - підтверджує Пендл.


- Хто слухатиме на частоті AX?


- Всі. Мене зрозумів. Я слухатиму звідси.


- Що це змінить, Артуре? Ви плануєте сісти на літак і витягти мене, якщо у мене виникнуть проблеми?


- Ні звичайно. Але у нас є невелика ескадрилья, яка маневрує у Японському морі. За потреби це може допомогти. Давай, Нік, не роби з цього похорону. У нас ще є добрі шанси, що все буде гаразд.


Я невпевнено киваю і встаю.


- Мені треба встигнути на літак, Артуре, чао!


РОЗДІЛ XII.


Аеропорт розташований у Сі-ті-тоу, невеликому містечку на північний схід від Тянь-Цзіня. Більшість міста складається з високих бетонних блоків для сну та довгих бетонних блоків для роботи. Оскільки все майже поряд, немає потреби запускати метро. Усього аеродром складається з двох злітно-посадкових смуг. Жодного диспетчерського пункту, тільки вітровказівник, який ширяє на високому сталевому пілоні. Двері старого ангара виглядають так, ніби їх не відчиняли століттями. По обидва боки від нього знаходиться будівельна хата, яка, мабуть, там забута і яку пілоти зробили своєю штаб-квартирою.


На цьому похмурому тлі літак, що мерехтить червоно-білий британський бігль, нагадує острівного птаха, що загубився в покинутому курнику. Пао там. Він стежить за завантаженням багажу Рити та Андреа, які ще не прибули. Підходжу.


– Де жінки?


- У них машина застрягла, але ненадовго затримаються.


Це зупиняє мене у кутку.


- Звідки ви знаєте, що вони затримаються?


- Радіо, - відповідає Пао, вказуючи на маленьку антену, що вказує на дах його старого Мерседеса.


Льотчик п'є чай у будівництві. Ми можемо поговорити спокійно. Я питаю Пао, яку історію він задумав, щоб виправдати свою присутність в очах решти експедиції.


- Я з Харбіна, столиці провінції Хей Лонг-Кіанг. Ось куди ми йдемо. Скажіть їм, що я ваш гід та перекладач.


- Мені не потрібний перекладач.


- Може, вам, але міс Ріган та Бреннан?


- Дурниці, - кажу я. Як довго триватиме політ?


- Пів дня. Буде зупинка у Харбіні для дозаправки. Літак має дальність польоту 600 км. Це восьмимісний літак, призначений для перевезення бізнесменів.


- Лайно! Мао семимильними кроками просуваються шляхом вестернізації.


- Ви вмієте літати, докторе Рейнсфорде?


– Ні.


Якщо він знає, що я брешу, цього разу цього просто не видно. Якщо він не знає, то краще. Мені просто подобається не викликати в нього підозри. Можливо, літак допоможе мені з проблемою, і якщо Пао переконається, що я не можу його використати, він, мабуть, забуде заховати ключі.


Хмара пилу піднімається над ґрунтовою дорогою на аеродромі.


- Ось вони, - оголошує Пао, дедуктивна сила якого залишає мене.


Хвилиною пізніше Андреа виходить із машини в дуже робочому стані і трохи дратується затримкою через прокол. Вона підходить прямо до мене і запитує, чи завершено завантаження. Я кажу так.


- Хто це ? - Запитує вона, вказуючи на Пао.


Я представляю Пао, пояснюючи, що він наш гід та перекладач. А потім у мене виникла ідея додати невелику деталь, яка, як на мене, може справити гарне враження:


- Він лісничий.


Повне фіаско. Пао злегка кланяється, і Андреа знизує йому рукостискання, гідне Міс Антарктида, навіть натяка на посміховисько. Ці теплі формальності виконані, - зазначає вона і лізе прямо до багажного відділення B.206 Beagle, щоб переконатися, що ви не забули запас зубної пасти.


Потім з'являється Рита.


Вона говорить. – Ви бачили цей літак? Це як повернутися за часів Ліндберга.


- Ну давай, бери свій Никон, - говорю я.


Мене трохи дратує її постійний обстріл.


– Не треба витрачати плівку, – відповідає вона. Таких у Канзасі залишилося скільки завгодно. Я навіть знайшла їх у Нью-Йорку. У вас немає більше нічого цікавішого?


- Тож сідай у літак і чекай на зліт. Незабаром у тебе буде шоу.


Вона підкоряється, несучи із собою дві сумки, набиті фотоапаратами та плівкою.


Китайський льотчик виходить із укриття. На ньому вицвілий парашутний комбінезон кольору хакі та термос із чаєм під пахвою. Наче йому набридло відпочивати, він відкидається на спинку стільця і запускає двигун. Пао сідає в літак за Рити. Андреа звертається до мене і кричить, щоб перекричати два пропелери:


- Добре, ми поїхали до Маньчжурії. Але я, тільки для того, щоб копати там. Лише розкопки. Зрозуміло? Ви займаєтеся своїми справами у своєму кутку, але я більше не хочу про це чути.


- Обіцяю присягнути!


Вона хмуриться і входить до кабіни B.206. Я пішов за нею, і за кілька хвилин літак злетів з ревом двигунів. Прямуємо на північний північний схід, у саме серце дикої Маньчжурії.


Після дозаправки в Харбіні ми прямуємо маршрутом Сунгарі кілька миль, поки він не повертає різко на схід, у чому нас ніхто не може його звинувачувати. На перший погляд ми летимо на висоті близько п'яти тисяч футів. Пілот, схоже, слідує за маршрутом Харбін-Айхуей, тонкою смугою бетону, що перетинає луки масиву Малий Хінгканг. Раптом дорога робить об'їзд на захід, щоб потрапити в Пейнган, і у нас складається враження, що ми зовсім одні в цій неосяжності, вкритій стеблами каоляну, які за кілька місяців стануть такими ж високими, як кукурудза моєї країни.


Дорога Харбін-Айхуей приєднується до нас якраз вчасно, щоб одночасно з нами врізатися між двома горами. Дотримуючись інструкцій Пао, пілот спустився на висоту близько п'ятисот футів. Ланцюги Маленького Хінгканга, які стоять на кінцях кожного крила, дають нам можливість побачити грім Зевса. Тепер ви повинні подивитися нагору, щоб побачити на найвищих вершинах ділянки вічного снігу, які витримують спеку маньчжурського літа. Поверніть крило ліворуч, і ось любов тягнеться до нас. Хінгканський хребет швидко обсипається, поступаючись місцем невеликим округлим пагорбам, порослим лісом. Я дізнаюся про цей пейзаж по супутниковій фотографії, яку мені показав бос. Незабаром під нашими ногами залишається тільки ліс та дві нерівні дороги: односмугова дорога, що веде до Айхуей, та невеликий струмок. Я ніколи не бачив такого лісу. Він навіть щільніший, ніж Арденни. З п'ятисот футів я навіть не можу побачити сліду на землі.


Айхуей і Сюнь-ко на китайській стороні Амура утворюють з Білогірськом та Завінтінськом на російській стороні площу понад десять тисяч км2, покриту струмками та практично непрохідними лісами, прорізаними великим руслом кохання. .


Айхуї – невелике лісозаготівельне містечко на лівому березі річки. Нечисленні постійні жителі, які не мешкають у дерев'яних лавках, куди кочові племена мисливців та пастухів приїжджають за припасами під час міграцій. Ці кочівники обмінюють шкури, оленячі роги та різні товари, які вони знаходять у лісі, у тому числі кам'яні знаряддя, що відносяться до епохи палеоліту.


Я відчиняю двері і допомагаю іншим спуститися на ґрунтову дорогу. Андреа намагається відчинити багажник. Поспішаю на допомогу. Маневр простий. Просто повернути втоплену ручку на чверть оберту вліво. Чути шум двигуна. Я повертаю голову і бачу, як їде вантажівка, натикаючись на нерівності ґрунтової дороги. Це військова машина з бортами та металевими обручами, обтягнутими брезентом. На ньому гордо зображені жовті зірки на червоному тлі прапора Китайської Народної Республіки.


- Ти замовив таксі, Пао?


- Звісно, - відповідає він.


Двоє чоловіків проведуть нас до місця та допоможуть розбити табір. У вас все добре?


- Чудово, - відповідає Андреа, ніби її про щось запитали.


Вантажівка зупиняється біля B.206. Вона вистачає дві свої сумки і динамічно командує:


- В дорогу !


Я сказав. - Вітання ! Не поспішайте! Спочатку ми збираємося здійснити екскурсію селом.


- Ні, докторе Рейнсфорд. Нам є над чим працювати.


- Робота? Але ж обладнання не приїде ще два дні!


- Точно, але все має бути готовим до його приїзду, - каже вона, тягнучи валізи до кузова вантажівки.


Я звертаюся до Пао.


- Невже одразу треба їхати?


- У жодному разі, - вирішує мій маститий колега. Мене нудить від повітряної поїздки, і мені треба піти та заспокоїти шлунок холодним молоком і чимось твердим.


- Лікар Ріган хоче негайно приступити до роботи.


- Відпусти її, - відповів Мао Бао. Якщо їй подобається йти, вона має все необхідне для тренування. За вантажівку відповідаю я. Ми тут, у моїй країні, а не її.


РОЗДІЛ XIII.


Мене трясе у вантажівці, і я недбало клюю свою порцію тушкованого оленя зі смаженим рисом. У дороги, що йде поруч із річкою Любов'ю, є лише назва. По суті, це вузьке отвір, більше схоже на траншею. Гілки дерев клацають по обидва боки від брезенту. Примусовий об'їзд Айхуї не сподобався пані Андреа. Вона застрягла на дні шухляди і надула губи.


Село Кумарор, розташоване за п'ятнадцять кілометрів від Айхуей, являє собою справжній образ запустіння. Фактично це село, це група невеликих хатин, встановлених на злитті Любові та великого потоку. Маньчжурські рибалки нами не цікавляться. Вони ледве відривають носи від сіток і сушарок, щоб подивитися, як ми проходимо повз. Після Кумари дорога йде вглиб країни вздовж великого потоку, який є не що інше, як річка, про яку Андреа розповідала мені, коли ми вперше зустрілися. Раптом водій без попередження зупиняється. Усі хапаються за обручі, щоб не опинитися у повітрі.


- Ось ми й прибули, - оголошує Пао, завжди в розумних коментарях.


- Майже вчасно, - бурчить Андреа.


Вона відразу ж відсуває дві брезентові панелі, які є дверима, і з легкістю зістрибує на землю. Я приношу собі кілька тактильних задоволень, коли допомагаю Ріті вийти, а потім кидаю своїх товаришів, щоб вивантажити їхній багаж. Побіжний погляд перед вантажівкою дозволяє мені бачити, що бруд на дорозі цілий. Якщо хтось бував там нещодавно, перед від'їздом вони добре попрацювали. Те саме і з розкопками: підлісок старий і в доброму стані. Зрозуміло, що туристів у цьому районі немає, чому я дуже радий.


Розкопки знаходяться за сто п'ятдесят метрів нижче, майже на краю потоку, що виливається в річку Любов своїми крижаними водами з вершин Кінгканга. До нього веде оленяча стежка, позначена червоними лініями на деревах. Мох тупцювали копитами, але від підошв не залишилося й сліду. Протягом тисячоліть бурхливі води потоку згладжували гору, а подекуди вона опускалася на дно ущелини завдовжки від десяти до дванадцяти метрів. Кожні кілька століть відбувається зсуви, і урвища перетворюється на пологий схил, усіяний різного роду кам'яними уламками. Саме в одній із цих осипів було знайдено скребок Андреа. А ось і міс Археологія приєднується до мене. Вона виглядає краще.


- Фантастично! вигукує вона. Крем'яні гармати, мабуть, відкотилися, змиті сезонним стоком. Палеолітичний шар безперечно знаходиться менш ніж на два метри нижче за нинішній рівень землі. Ми можемо негайно почати досліджувати бік долини, щоб переконатися, що це правильно.


"Як вам буде завгодно", - сказав я, не бажаючи знову її засмучувати.


Я кажу собі, що, мабуть, дуже легко досягти річки, пройшовши струмком.


"Ми збираємося розбити там табір", - вирішує Андреа, вказуючи на смужку оленячої трави дуже близько до схилу. Іди і постав намети, якщо не заперечуєш. Я хочу тут провести невелику розвідувальну екскурсію.


Я підкоряюся, але спочатку озирнуся, чи це можливо.


Простір досить великий, щоб вмістити наші п'ять наметів, тільки є два недоліки: по-перше, можливе різке падіння з висоти дванадцяти метрів, яке може бути небезпечним у разі небажаного відвідування. По-друге, воно надто відкрите. За три кілометри від радянського кордону розбитий там табір одразу помітили б літаки-розвідники. Пао підходить до мене, тягнучи згорнутий намет. Я кажу йому, що краще сюди намету не ставити.


– Очевидно, вважає він. Занадто помітно. Це ідея міс Ріган?


- Так, - відповів я, намагаючись не замислюватися про причини вибору міс Ріган.


"Ми збираємося розбити табір у лісі", - оголошує Пао. При необхідності зрубавши кілька дерев. Якщо пощастить, то зможемо знайти стару стоянку тубільців. Їх тут багато. І тоді ми зможемо розвести багаття, не переймаючись. Росіяни знають усі стоянки кочівників.


- Чи є тут кочові племена зараз?


– Очікується, що «Мухінос» скоро перейдуть через регіон.


– Мухінос?


- Маньчжурське плем'я. Дуже старе та дуже маленьке. У цей час року вони стежать за міграцією оленів на північ. Вони проходять через річку Любов. Росіяни дають їм спокій, тому що вони нікому не заважають.


- Дуже цікаво, - говорю я.


– Ні. Вони нам не допоможуть. Вони живуть окремо і ні з ким не спілкуються. Я піду та знайду нам гарне місце на ніч.


І він іде, все тягнучи за собою намет. Я підходжу до краю яру і дивлюся вниз. Андреа, ледве не затягнувши ногу у воду, торкається каміння палицею. Потік прямує північ приблизно по прямій лінії приблизно півтори милі, потім раптово розгалужується вліво і зникає.


Раптом краєм ока я вловлюю рух у заростях на краю галявини, прямо протилежний напрямку, який щойно взяв Пао. Немає жодного подиху вітру. Отже, це тварина. Рачки або на двох ногах? Я вдаю, що нічого не помітив і продовжую дивитися.


Цього разу він знову починає рухатись, звичайно, я не бачив бачення. Фігурка, невелика, змусила гнутися кущі. Я біжу і кидаюся до підозрілої точки. Але коли я вдаюсь, нічого не залишається. Звір чи цікавий зник. Куди? Таємниця. Так чи інакше, в цих чагарниках не може бути й мови про те, щоб щось порізати мачете.


Вогонь величезний. Він висвітлює весь наш лісовий куточок. Лише верхівки дерев зникають у темряві. Я маленькими ковтками п'ю чашку чорного чаю, потім викурюю останній NC зі своєї пачки, дивлячись на іскри вугілля. Тепер, коли пошукові операції справді почалися, мені більше нема чого робити.


Хоча у Андреа ще є 36 годин очікування, щоб отримати своє обладнання, вона не марнувала дарма. Тяжкою стрічкою вона вже перетнула більшу частину схилу, що спускається до потоку. Кожен квадрат має номер, який дозволяє заносити в каталог будь-яке знайдене сміття. На даний момент її врожай досить мізерний: всього лише відколотий шматок кістки, цілком можливо, недавнього походження. Я допоміг їй поставити маленькі коробочки, але не більше. Я пояснив Ріті та іншим, що я тут шукати інші палеолітичні стоянки. Це дозволить мені виправдати мої екскурсії лісом, включаючи кілька днів, які в мене підуть, щоб знайти ліданіум і принести його назад.


Рита дрімає у своєму наметі, Андреа все ще чухає потилицю, дивлячись на свою кістку. Нічого не кажучи, я тихенько вислизаю. Широка оленяча стежка, яка має бути важливим міграційним шляхом, перетинає струмок приблизно за вісімсот метрів на північ. Я беру це на замітку. Не знаю чому, але я хочу бути трохи самотнім. Моя стара холостяцька душа, без сумніву… Але, як не дивно, чим глибше я проникаю у саме серце лісу, тим більше я почуваюся з компанією.


Траса має пологий ухил, схожий на той, який досліджує Андреа, і перетинає потік на особливо дрібному місці. Поруч із краєм я знаходжу місце з галькою, яка котиться під ногами, виготовляючи дзвінкі подряпини. Я лягаю, схрещую руки за шиєю і зображую хропіння.


Я лежу так уже майже годину і чекаю, коли це трапляється.


Спочатку скриплять гілочки, потім кроки по гальці. Я не чую голосу, просто утруднене дихання. Повільно я відкриваю повіку приблизно на половину чверті десятої міліметра, але цього мені достатньо, щоб побачити людину, що присіла поряд зі мною. Однією рукою я хапаю його за комір, а іншою прикладаю Х'юго до його горла. Він починає кричати гортанною мовою, яку я ніколи раніше не чув, а потім, подумавши секунду, стогне поганою китайською:


- Не чіпай мене!


Я застосовую свій найкрасивіший мандаринський акцент, просто щоб справити на нього враження та запитати його про його особистість.


– Я Мухіно, – відповідає він.


- Все плем'я?


– Ні. Я Сітка. Мене послали подивитися, хто ви і що ви тут робите.


- Могли послати когось молодше.


- Я старий! - говорить він з обуреним виглядом, а я один говорю мандаринською мовою.


- Звісно. І це ти стежив за мною сьогодні вдень на краю яру?


– Ні. То була Сила, моя внучка. Усього десять років. Вона бігає по кущах набагато швидше за мене.


З простотою зізнаюся. - І я теж,


«Це було спеціально», – каже Сітка. Я добре її вчив... Я дбав про неї, бо брудні росіяни забрали мого сина та його дружину і хибно звинуватили їх у крадіжці. Це було справді неправильно, але що сказати собакам? Ви Американці?


- Так, людина науки. Я тут, щоб вивчати життя стародавніх людей похилого віку.


Сітка на мить закурює сигару, потім відповідає:


- Я не розумію.


- Як жили люди тисячі та тисячі років тому. Дивимося на каміння, землю, кістки.


- О так ! Я згадав. Гострий камінь, який мій брат продав у Кумарі. Це вона привезла тебе з далекої країни?


- Точно.


"Я нічого з цього не знаю", - зізнається Сітка.


І він махає зморщеною старою рукою у повітрі, щоб проілюструвати свою нестачу інформації та, отже, інтересу.


- Ми займаємо одну із ваших старих стоянок. Це проблема ?


– Ні. Їх багато. Цим не користувалися вже багато років. Ми часто міняємо табір, щоби ліс відновився. Ми просто хочемо знати хто ви.


"А тепер ти знаєш", - сказав я.


- А тепер я знаю, - повторює старий із загадковою усмішкою.


РОЗДІЛ XIV.


"Скоро ми попрямуємо на російську сторону річки, щоб провести залишок літа", - сказав мені Сітка.


– Ще кілька місяців.


- Може, у твоїй країні. У моїй країні місяць не більше. Зима тут настає швидко. Ми проводимо зиму там, де завжди зимували, і це дуже погано для росіян.


- Чи багато росіян, куди ви їдете?


Старий хитає головою.


– Не багато. Іноді патрулюють. Мухінос не набридають. Хіба що іноді, коли Мухінос звинувачують у хибному крадіжці.


Цей зморщений старий із примарно-білим волоссям міг навчити багатьох «цивілізованих» людей, яких я знаю. Я знаходжу це досить крутим. Я сідаю поруч із ним на каміння, щоб продовжити розмову. Чесно кажучи, я мушу визнати, що це не зовсім безкорисливо. Я питаю :


– Де твій нинішній табір?


- Один кілометр плюс півкілометра вниз річкою. На іншому березі. Ти хочеш приїхати до нас завтра?


- Безперечно. Чи можу я запропонувати вам щось? Що вам потрібно ?


- Все, що нам потрібно, ми беремо від природи чи робимо, - відповів Сітка.


О! Я, мабуть, помилився!


Він знову щось бурмоче, підводиться і йде.


Коли я добираюся до табору, всі дрімають, крім Пао. Я знаходжу його сидячим, схрестивши ноги перед вогнем, підігріваючи чашку чаю. Видно він на мене давно чекав.


- Звідки ти ? - Запитує він трохи різко.


- Я хотів розім'яти ноги.


- Як це? Серед незвіданої території? З настанням темряви?


О боже, але чим я займаюся? Я врівноважую його:


- Гей, та ось так! Ви боїтеся, що мене, може, вб'є олень?


- Олені не єдині тварини у лісі, - відповідає Пао.


Він наливає чай у келих і простягає мені.


Я чемно відмовляюся. Він піднімає келих на знак доброго вечора, і я йду до свого намету. Невеликий навісний намет розміром два метри вісімдесят на два метри вісімдесят, достатньо для двох маленьких розкладачок або однієї великої. Моє чуття великого міжнародного детектива порадило мені зайнятися великим. Це те, що я зробив, і я вітаю себе з цим.


Я знаходжу Риту у своєму двомісному спальному мішку. Вона розплющує одне сонне око.


- Не можеш спати одна, га? - Сказав я, сідаючи на край ліжка, щоб зняти черевики.


- Неможливо, це багато про що говорить, але раз вже ви доступні ...


Серед ночі температура опускається приблизно до 10°. Все ще холодно, і я розумію, що присутність Рити приємна у багатьох відношеннях.


Як тільки сонце встає за обрій, стовпчик термометра різко піднімається. Перший пункт моєї програми: відвідування табору "Мухінос". Я хочу піти туди сам. Біда в тому, що Рита погано виглядає у компанії. Вона зробила всі можливі знімки вкопаної землі та скоб шпагату, і оскільки обладнання не з'являється до кінця дня, все, що їй залишається робити, це крутити пальцями. Коротше вона облажалася.


Вона розігрує мені велику сцену:


- Я не розумію, чому ти не хочеш мене забрати із собою!


- Послухай, Рито... Не в тому, що я не хочу. Я не можу !


- Гей, у мене є ноги. – Це я помітив. – Я можу ходити.


- Траса дуже важкопрохідна.


Там вона не облажалась:


- Ні, а ти жартуєш? Ви збираєтеся побачити практично невідоме плем'я за межами Маньчжурії і хочете завадити мені приїхати, бо на дорозі є кілька ям та нерівностей! Я все ще не можу пропустити таку сенсацію!


- Пропоную угоду. Я піду сьогодні один і, якщо знайду шлях не надто непрохідним, я візьму тебе з собою в інший раз. Це нормально?


- Ні, це мене не влаштовує.


Що ж, вона це знатиме:


- Міс Бреннан, знайте, що я не налаштований ні на краще, ні на гірше. Я вирішив вийти сьогодні вранці сам, а ти залишишся в таборі. І це все.


Ось вона справді скорчила личко. Але я не можу довго захоплюватися нею, бо вона майже відразу познайомить мене з південним полюсом своєї анатомії. Великими лютими кроками вона мчить до розкопок, де, незважаючи на дуже ранню годину, Андреа вже копає, в азарті, як щур, що тільки-но почув слід.


Я зашнуровую свої важкі черевики. Я одягнув вицвілі джинси, червоно-білу фланелеву сорочку та стару польову куртку. Щоб завершити своє вбрання як професор археології, що розорився, я позичив у Рити маленький фотоапарат Яшику і перекинув його через плече.


Я переконуюсь, що ніхто не виходить за мною, і йду великою оленячою стежкою туди, де я вчора ввечері зустрів Сітку.


Наближаюсь до річки. Ширина потоку в цьому місці ледве перевищує п'ятнадцять метрів, а велике каміння дозволяє легко долати перешкоди. Вони розташовані у правильних місцях. Очевидно, саме мухінос чи інші кочівники влаштували їх в такий спосіб особистого користування. З іншого боку, велика стежка йде глибше в землю, але я знаходжу іншу, набагато вужчу, яка йде поруч із потоком. Я вирішую піти цим шляхом. Не знаю чому, можливо, тому, що головна стежка здається надто очевидною, щоб потрапити до табору.


Стежка вкрита піском та камінням. Він ковзає краєм долини. Праворуч – висок, ліворуч – пензель, за який я чіпляюся з кожним кроком, щоб не зробити рішучий крок. Іноді камінці ковзають під мої підошви і падають у прірву.


Крутий шлях веде до гори. Води струмка тепер мають текти майже на двадцять метрів під моїми ногами. Це схоже на жарт - опинитися за кілька дюймів від такого яру. Я переглядаю краєвид перед собою та бачу початок прориву. Стежка розширюється, утворюючи свого роду уступ між урвищем та ділянкою гори. Тут! рух, який нагадує мені те, що я вчора побачив трохи ближче до табору.


Я продовжую підповзати до уступу і присідаю за кущем, щоб оглянути місцевість. Раптом підводиться молода дівчина і дивиться в мій бік. Здається, вона запитує, чи правильно вона щось розчула. Через хвилину вона вирішила, що цього немає,


і вона повертається до своєї діяльності. Я дивлюсь на це. Вона будує з гілок конічну конструкцію. Їй мало бути весело розводити багаття, як вона бачила, як це робили дорослі племені. Вона маленька, помітно легка, як пір'їнка, одягнена у оленячу шкуру. Сила, внучка Сітки! Сьогодні я спостерігаю за нею. Я посміхаюся у бороду, не невдоволений цією маленькою помстою. Що я взагалі можу бути дитиною. А потім я підводжусь і крокую до неї.


Молодець, Картер! Якщо ви хотіли б вбити її через серцеву недостатність, що ви не могли б зробити краще. Здивований, малюк схоплюється, втрачає рівновагу і ковзає до прірви.


Я йду на спринт. Я пірнаю і приземляюсь обличчям вниз на пісок та гравій. Якраз вчасно, щоб схопити його за зап'ясток. Чорт забирай ! Через секунду я подумав про її смерть.


Малятко трясе ногами, кричить і кричить її мовою. На щастя, вона нічого не важить. Я роблю глибокий вдих, напружую всі м'язи і повільно піднімаю його на виступ.


Я укладаю її і заспокійливо поплескую по плечу, але з таким самим успіхом можу помочитися у скрипку. Вона дивиться на мене великими чорними очима, витріщеними від страху, пролунаючи тихі невиразні крики.


- Сила!


Думаю, почувши її ім'я, вона заспокоїться. Вона згорбилася, встала і втекла в підлісок. З досвіду знаю, що ганятися за нею немає сенсу. Тому я утримуюсь.


Я встаю по черзі і витираю пил зі свого одягу, посипаного гілками та шипами. Ковзання по виступу дало мені гарний удар в лівій нозі. Гррр… Мені доведеться сьогодні пограти у маленькі руки в наметі. А потім я думаю про Ріту. Вона, яка не знає, що робити зі своїми десятьма пальцями, це змусить її зайняти себе, гей, гей!


Виступ знаходиться на найвищій точці стежки. Попереду глибока долина, а позаду непрохідна скеля. Це чудове природне укріплення. Я обертаюсь. У схилі гори викопана печера. Тут людина з кам'яною сокирою могла протистояти армії, і я вирішую заглянути в ущелину, кажучи собі, що для мого шановного колеги-археолога можуть бути деякі цікаві речі. Вхід, і без того дуже маленький, частково закритий рослинами, що витаються, і кількома гілками, явно нещодавно викладеними.


Я вхожу. Маленька Мухінос використовувала печеру як ігровий майданчик, я впізнаю її купи гілок. Це набагато глибше, ніж ви можете подумати збоку. Стеля дуже низька, але це, безумовно, тому, що протягом століть на підлогу додавали шари землі. Я вмикаю ліхтарик, щоб продовжити подорож. Звісно ж, Сила була там. Під'їзд ретельно підмітний. До стіни була акуратно присунута невелика купа золи та вугілля. Я наважуюся пройти трохи далі, туди, куди малюк не наважився піти, і швидко виявляю, що вступаю в історію людства. Земля усіяна різними кістками людей та тварин, деякі з яких обвуглені вогнем. Але найцікавіше – на стінах. Наскельні малюнки жовтою та червоною охрою. Я впізнаю печерних ведмедів, який давно вимер вид карибу, і дивних тварин, схожих на великих собак. Я не можу в це повірити. Мені було весело, граючи в археолога, я думав тільки про те, щоб дати собі кілька секунд мріяти та уф, що мені робити? Відкриття століття. Я йду, намагаючись нічого не чіпати. Мухінос трохи зачекають. Я маю негайно піти і сказати Андреа.


РОЗДІЛ XV.


- Фантастично! Приголомшливо! Неймовірно! Надзвичайно цікаво! – вигукує Андреа.


Потім вона мовчить, відкриваючи дзьоб, щоб ковтати мух. Її запас епітетів має бути сухим та академічним. Рита напевно додала б щось на кшталт «ебля» чи «волосата діра». Але Ріта, це Ріта та Андреа, це Андреа. У захваті від цього потужного висновку і дуже пишаюся тим, що моє відкриття було гідно оцінено, я кажу:


- Я гадав, що ви будете щасливі.


- Лікаре Рейнсфорд, - сказала вона, - ви виграли свій день! Я тобі все прощаю.


- Ти більше не дуєшся?


– Ні. Обіцяно.


- Ого!


Вона підписує пакт про ненапад великим вологим поцілунком. Я скористався цією можливістю, щоб повернути його на те місце, де ми зупинилися, на кораблі, але час минає. Я маю ризикнути, відвідати Сітку.


«Я, як і раніше, відмовляюся брати участь в інших ваших справах», – обережно уточнює Андреа. Але як археолог ви заслуговуєте на місце в історії. Ваше ім'я має бути пов'язане із цією знахідкою.


- Нізащо. Це ти відчинила печеру, а не я. Якщо я збираюся робити відкриття, мій псевдонім доктора Рейнсфорда довго не протягне.


- Але це несправедливо, - палко заперечила моя подруга-блондинка.


Я філософськи пояснюю їй, що життя - це величезна несправедливість, і врешті-решт вона визнає:


- Добре. Це відкриття буде більш корисним для моєї навчальної програми, ніж для вашої. Дякую, Пол.


Із задоволенням. - Будь ласка.


– Добре, – енергійно відповідає Андреа. Тепер, якщо ви вибачте мене. Там має бути два метри пластів, що датуються.


Точними жестами вона встромляє палець у поверхневий шар м'якої землі і майже відразу щось витягує. Вона усміхається блаженно, як дитина, що пише у ванну. Я на мить дивлюся, як вона метушиться, щиро рада бачити її такою щасливою. Тоді я встаю, щоб іти бум! стеля. Я забув, що я не в дуплексі у Нью-Йорку. Андреа приємно сміється, і я виходжу цього разу обережно, щоб покласти голову собі на плечі.


Обладнання прибуває з двома помічниками Андреа та Ритою, яка оголила свій Никон. Пао сидить на виступі і споглядає всю цю метушні з легкою посмішкою, наполовину фіговою, наполовину родзинкою.


- Тож у нас теж є справжнє відкриття, - каже він.


– Ось як це звучить.


- Пекін має намір потерти руки. Американський археолог, відправлений на пошуки доісторичних пам'яток, справді виявив одну з них! Я знаходжу це дуже кумедно, чи не так?


- Так, тільки мені ніколи сміятися. Тепер настав час до Мухінос. І їх теж мені доведеться їх знайти.


- Не хвилюйся. Мухінос знайшли тебе.


Він показує пальцем на північ, у бік невеликої стежки, що веде до уступу. Сила стоїть нерухомо на краю уступу. Вона дивиться на мене. Я посміхаюся і повільно підходжу. Цього разу вона не боїться. Не кажучи ні слова, вона бере мене за руку і веде стежкою.


На відміну від південної стежки північна стежка відносно проста. Приблизно через вісімсот метрів стежка поділяється на дві частини. Ліва гілка спускається до лісової галявині, де маленькі короткі та масивні сосни утворюють дивну ковдру з ділянками трави. Тут розтрощили табір Мухінос. Сітка мене одразу помічає. З дивовижною жвавістю для людини його віку він перетинає табір і біжить мені назустріч.


Він обіймає мене. По зморшках його старого димного обличчя течуть сльози.


- Ви врятували мою онучку. Дякую. Дякую. Сила – це все, що залишилося від моєї родини. Без тебе Сила б померла.


Якщо чесно, мені не дуже комфортно.


"Ще через мене вона впала", - сказав я. Я її налякав.


– Ні. Вона маленька дівчинка і маленьких дівчаток легко налякати. Коли Сила розповіла мені, що сталося, я сказав їй піти по тебе і повернути сюди. Сітка дякує тобі. Ви можете спитати щасливого дідуся, чого хочете.


- Все-таки я не герой, - скромно говорю. Що ж, я був би щасливий випити з вами чашку чаю.


"Негайно", - відповідає Сітка.


І він веде мене через табір. Сила слідує його прикладу.


Зовнішній вигляд табору дуже близький до того, що я собі уявляв. Житла є невеликі круглі хатини з гілок, обтягнутих шкурами. Кожен має свій вогонь. Вдалині на великій гілці дерева висять свіжоубиті кролики, олень і незнайома дичина. Як і у всіх у цій країні, у сітки є металевий чайник, який він постійно залишає нагріватися. Він простягає мені кухоль, схожий на той, що я бачив у кіосках у Кумарі, і наповнює його чорним чаєм.


Новини про порятунок Сили, мабуть, поширилися табором, оскільки не минає й хвилини, як дюжина чоловіків, жінок і дітей збираються біля багаття в Сітці. Вони сидять навколо нас і в релігійному мовчанні слухають розмову мовою, яку ніхто з них не розуміє.


Я показую карту, зняту супутником розвідки, і я розклав її на землі. Потім я тицьнув пальцем у крапку падіння метеорита.


- Ви знаєте, це місце?


Старий дивиться на карту і проводить пальцем по знайомих струмках, дорогах і скелястих гребенях.


Це правда, що в нього не повинно бути можливості звіритися з картою і тим більше з супутниковою фотографією.


- Так, - нарешті сказав він. Це літні мисливські угіддя Мухінос. Ми йдемо туди завтра. На річці Амур за низького рівня води брід.


Він дивиться на мить, потім прикладає палець до крапки, заявляючи:


– Тут.


Це злиття потоку та річки Любові. Очевидно, бурхливі води цього потоку викликали намив русла Любові вище за течією від злиття двох річок. Добре це дізнатися.


- Чому карусель на карті? це питання сітки.


- Вогонь, говорю я. Викликано метеоритом.


- Я не розумію.


- Падіння зірки.


- Я розумію. У Tounguska, коли я був хлопчиком, впала зірка і завдала великої шкоди.


- Правильно, відповідаю. Набагато більше, ніж це. Але я хочу йти туди?


- Ви хочете поїхати до російської країни! - каже він, задихнувшись.


- Так.


- З нами ?


- Ні, не з тобою. Через це у вас можуть виникнути проблеми з порадами. Я піду післязавтра і таємно.


Він люто плюється. - Сітка не боїться російських собак,


- Я волію влаштовувати це по-своєму. Чи є у цьому районі патрулі?


– Ні. Ніколи. Ліс надто густий. Жодних доріг, тільки оленячі стежки. Я можу намалювати їх на картці, якщо у вас є олівець.


Я поспішаю надати йому необхідні матеріали, і він планує мені маршрут, яким його плем'я має йти завтра. Декілька молодих людей підходять, розглядають його роботу, базікають з ним хвилинку схвально кивають.


Дякую Сітці. Він повертає мені мій олівець і потім тихим голосом, ніби інші розуміють китайською, сказав:


- Значить, ти не просто людина науки, як я підозрював...


- Гей, ні. Але ніхто не повинен цього знати. І особливо росіяни.


– Ніхто не впізнає, – енергійно заявляє старий.


У цей момент у зборах піднімається ремствування, і всі голови повертаються до Ріти, яка йде до входу в табір із широкою усмішкою на губах. Я пригнічую прокляття, складаю картку за п'ять секунд і засовую її в польову куртку.


- Хто ця жінка ? - Запитує Сітка.


Ворушиться волосся, бурмочу я:


- Друг. Вона хотіла б сфотографувати ваш табір. Чи це можливо ?


Він сміється.


- Звісно. Ви обидва тут як удома.


Я встаю, беру Риту за плечі і люто питаю:


- Що ти тут робиш?


- Я стежила за тобою, куди пішли малеча і ти.


- Дякую, я б не здогадався. Я хочу знати не те, як ви потрапили сюди, а чому ви прийшли!


- Ну що ж, сфотографувати нарешті! Як ви думаєте ?


- Постарайтеся не надто їх злити! - різко кажу я, коли вона розвертається, щоб атакувати тубільців, які витріщаються на неї божевільним глузливим поглядом.


Я передам привіт Секті, якого, гадаю, у мене не буде можливості знову побачити, оскільки збираюся зробити свій метеоритний політ швидше, ніж Рита фотографує Мухінос. І я вирішив уникати племені, щоб не завдати йому неприємностей. Я показую пальцем на Риту і пояснюю Секті:


- Я сказав їй поводитися добре.


– Жінка не буде проблемою. Я йду. А потім навіть… Я тобі всім зобов'язаний. Я розповім вам історію мого племені. Згодом ти зможеш поговорити з жінкою. Буде чудова розповідь із фотографіями після повернення в далеку країну.


РОЗДІЛ XVI.


Це моя перша ніч на самоті. Коли я сказав Ріті, що збираюся в ліс, щоб провести триденну розвідку з Пао в пошуках інших місць, вона відповіла:


- Все одно я в Маньчжурії, починаю відриватися!


Я легко засинаю, слухаючи потріскування вогню. За годину до світанку мене будить мій будильник, як я просив його вчора ввечері, і коли голова Пао проходить через отвір у наметі, я готовий до роботи.


Він запитує. - Де дівчина?


Їй було нудно. Якось це мало статися.


- Я розумію. Ця частина Китаю зовсім не цікава міській дівчині.


Гей, звідки знає, що вона з міста? Я не пам'ятаю, щоб казав йому, що вона мешкала в Нью-Йорку. Гаразд, мабуть, я зробив це, не усвідомлюючи цього, а потім забув...


Пао каже. - Готовий?


Я трохи розстібаю куртку і показую йому рукоятку Вільгельміни, що вказує з кобури.


- Ти озброєний, Пао?


Він у відповідь відкриває свою зелену куртку і показує мені новенький, блискучий китайський пістолет із глушником. Я знаю. Це цікаве поєднання класичної та напівавтоматичної зброї.


- Тобі подобається ця машина, Пао?


- Дуже навіть, - запевняє він мене.


- Я вважаю, що він лає в напівавтоматичному режимі.


- Можливо. Але в будь-якому випадку ми, китайські агенти, робимо лише один постріл. Нам цього достатньо.


Ох! Я не знав, що на це є обмеження. Це правда з їхньою проблемою перенаселеності!


- Скажи мені, Пао, - говорю я, застібаючи одяг, - я розумію, що ти багато знаєш про мене, тоді як я майже нічого не знаю про тебе.


- Ти знаменитість, чого хочеш. Я працюю в цій галузі лише кілька років. Мене висунули, бо я знаю цю територію. Я подивлюсь, чи буде поле чистим.


По росистій землі пливе невисокий туман, що переливається першими променями сонця, і я майже відчув би душу поета, якби в мене був вибір відчути щось. Мені є про що турбуватися. Необхідно описати петлю у лісі, щоб не потрапити до печери, за якою спостерігають 24 години на добу. Трохи далі повертаємось до оленячої стежки і знаходимо старий табір Мухінос. З моменту їхнього від'їзду пройшов лише день, і майже немає жодних ознак їхнього відходу. Усього кілька шрамів на траві, де вони розводили багаття і ставили грубі кілки для своїх хатин. Або це екологія, або я цього не знаю. Великі огидні західні туристи, які розклали всюди свої склянки з йогуртом, пакети чіпсів, коробки з випивкою тощо було б добре приїхати сюди для деяких уроків.


У мене є полотняний рюкзак, в якому є тільки найнеобхідніше, плюс надувний човен на двох із балоном CO2, компактний лічильник Гейгера, DIY для виявлення лідана, сумка з підкладкою зі свинцю для його перенесення та інструменти. Це все ще майже двадцять кілограмів, щоб тягнути близько двадцяти кілометрів.


Ми не йдемо слідом Мухіно. Ми віддаємо перевагу невеликій, більш короткій доріжці, надто вузькій для племені, його спорядження та худоби. Вони прямують північ, приблизно слідуючи течії потоку. Все зводиться до річки Любові. Там, де ми підходимо до неї, вона дрібна, близько чотирьохсот метрів завширшки, з плином близько чотирьох вузлів. Потік Любові... У принципі, річка на всьому протязі як мінімум удвічі ширша, але течія вдвічі повільніша.


Я кладу сумку і витягаю каное.


- У цьому немає необхідності, - вважає Пао, який має дуже гарний китайський акцент. Ми можемо перейти вбрід.


- Ні це не можливо. Вода висока. Подивися на банки. А потім я волію використовувати човен. Піде швидше.


Він киває, виглядаючи трохи розгубленим, і дивиться на годинник.


- Незабаром має пройти російський повітряний патруль. Кажуть, що ці рейси використовуються для перевезення пошти та вантажів з пошти у Благовєченську на пошту у Триде. Вони проходять приблизно кожні дві години. Насправді я думаю, що вони відповідають за розвідку, але я був би здивований, якби вони дійсно спостерігали за тим, що відбувається на землі.


- Якщо ви думали, що змусите мене надути цей човен до того, як пролетить літак, не розраховуйте на це, старий. Ходімо, давай ховатися.


Я затягую його в соснову хащу, якої в принципі має вистачити, щоб сховати нас зверху, і питаю:


- Жодних човнових патрулів?


– Ні. У цій частині річки судноплавство небезпечне. Є лише баржі з запасами, але наступний перехід запланований лише на вівторок.


Саме вчасно зверху пронісся двомоторний Берієв з емблемою Червоної Армії. Як тільки він пішов, я виходжу з гаю і прикріплюю балончик із вуглекислим газом до клапана наддуву човна. Я дивлюся, як вона надує. Вона має довжину два з половиною метри та прикрашена чудовим леопардовим камуфляжем зеленого та брудно-коричневого кольору.


Це не дуже красиво, але це дозволить мені сховати це у кущах по той бік річки.


- Тримайся, матросе! - Кажу я, сідаючи. Матінка Росія на нас чекає!


Це викликає невелику непереконливу посмішку у Пао, який підходить до мене і сідає в човен, схрестивши ноги.


Немає проблем переплисти річку. Нам треба гребти чверть години, щоб дістатися радянської сторони. Течія змусила нас дрейфувати, і ми вийшли на берег приблизно за півтора кілометри вниз за течією від нашої точки старту. Я передбачав це. Я знаю, що ми перебуваємо в болотистій місцевості, що перетинається невеликими струмками, які приносять свою скромну данину Любові. Я дивлюся на свою карту і підтверджую Пао, що нам доведеться піднятися вгору по струмку більше милі, перш ніж я знайду відповідну стежку. Це не велика перешкода, але навряд чи натрапимо на радянський патруль.


Як і очікувалося, вода ніколи не піднімається вище за рівень наших кісточок. Жодних ознак людського життя під час підйому струмка. Все працює як годинник. У місці, вказаному Сіткою, струмок різко повертає ліворуч, і ми наближаємося до невеликої стежки, нещодавно витоптаної сотнями оленів.


За три кілометри наш шлях перетинає широку колію. Поганий знак, дуже поганий знак. Сітка розповів мені про це, але він сказав, що це непомітний шлях, такий же незначний, як і інші. Що, чорт забирай, трапилося?


Пао виглядає стурбованим. Він піднімає руку до своєї зброї. Я стаю навколішки на краю доріжки. Його ширина майже два метри. У піску вузькі сліди від шин, а місцями вздовж них обірвані кущі. Одне можна сказати, напевно: це не робота Мухінос.


«В принципі, – здивувався Пао, – росіянам тут заборонено патрулювати.


– Здебільшого… Принаймні хтось патрулює територію. Хіба ви цього не бачите? І якби не росіяни.


- Але моя інформація, - починає молодий мао.


Я прибиваю його, підводячи руку. Чутно звук одноциліндрового двигуна. Він йде зі сходу від передового прикордонного посту в Триде. Я кричу :


– Патруль мотоциклістів!


І пірнаю головою в зарості.


Відсутність реакції, Пао. Вам доведеться попрацювати над рефлексами, якщо ви справитеся з цим. Він не встиг приєднатися до мене в чагарниках, байк вийшов на поворот і попрямував до нього. Пао, як і раніше, привертає увагу посеред траси. Це набагато краще як рефлекс. Він має рацію, мудро чекаючи, поки інші підійдуть ближче. Тільки подивившись краще, розумію, що тицьнув пальцем у око. Це все, що вам потрібно, крім розрахунку. Насправді молодий китаєць з жахом. Він скам'янів, як п'ятнадцятирічна незаймана, захоплена оголеною в душі.


Мотоцикл явно датується минулою війною чи недалеко звідти. Це старий 750-кубовий мотоцикл із сильними вм'ятинами, з коляскою, на якій залишилося трохи фарби, де колись красувалася горда червона зірка. Солдат у візку виглядає майже підлітком, тільки він озброєний 7,62 мм ручним кулеметом РПД.


Він скрипить, верещить, але йому все ж таки вдається зупинитися, прямо в мене під носом, розкидаючись всюди оленячими фекаліями. Я оголю свій Люгер і чекаю. Хлопець вистрибує з коляски, прикладає дуло свого РПД до живота Пао.


- Хто ти ? - Запитує він китайською.


- Я був у поході. Я заблукав. А ти хто ти?


Уф! Хлопець Пао виглядає так, ніби до нього повернулося самовладання.


Радянські солдати запитливо передивляються. Нарешті той, хто має автомат, відповідає:


- Патруль Радянської Армії із Тригди. Ви на нашому боці кордону. Ви вдаєте, що ігноруєте це?


Пао знизує плечима.


- не помітив кордону. Чи є знаки?


Тут російська починає злитися. Він починає кричати:


- Кордон - Кохання. Ви, напевно, це бачили!


«Я перейшов річку вбрід, – сказав Пао. Це любов ?


- Так, це Любов, - бридко підтверджує російська. Тепер ти йтимеш за нами.


- Слухайте, я з півдня. З Пекіна. Я працюю на археологічних розкопках у Маньчжурії… Пішов погуляти та заблукав, от і все. Ти не збираєшся робити це зі мною!


Ти кажеш, заблукав...


Тут солдат кричить, сердито встромляючи автомат йому в живіт. - Руки вгору!


Яка муха кусає Пао в цей час? Я зовсім не можу цього сказати. Він панікує? Він думає, що знайшов лазівку? Неважливо. Тильною стороною долоні він відштовхує ствол зброї убік. Палець росіянина стискає курок. Постріл кулі 7,62 розірве пензель. У тому ж русі маленький Пао пропонує йому набір фалангів на рівні сонячного сплетення. Хлопець блідне і промовляє ім'я свого святого покровителя. Потім він складається навпіл у потрібний момент, щоб колінна філіжанка Пао помістилася на стійці. Він випльовує три зуби, які закінчують свій політ у оленячому посліді, рве кров'ю і вирішує імпровізовано подрімати.


Водій мотоцикла не може повірити своїм очам. Він вагається секунду, потім кладе руку на піхви, що звисають з його пояса. Це момент, коли Нік Картер вирішує зробити видатний вихід. Я виходжу з куща і, вказуючи Вільгельмін на його голову, кричу:


- Стій!


Для тих, хто не знає російської, це сильний заклик не рухатися з місця.


Він не рухається. Пао підбігає та звільняє його від зброї. Я хапаю його за манжети капюшона, піднімаю з мотоцикла і притискаю спиною до сосни. Зробивши це, я запрошую його зі своїм звичайним авторитетом розповісти мені про своє життя.


- Що… що ти хочеш знати? - Запинається він, явно наляканий.


- Як давно ви патрулюєте цей маршрут?


- Еее… один… місяць, не більше.


- Дорога йде з Тригди? Куди вона йде ?


- Блаблабла… Благовіщенськ…


– А ви все це робите на мотоциклі? Чому?


- Машини… Влада juju… вважала, що ця територія була… погано охороняється.


- Це все ?


- Це... це все, що я знаю.


Я лоскочу її щоку закінченням свого автоматичного вимовлення:


- Сподіваюся, ти скажеш мені правду.


Раптом він перестає заїкатися.


- Я не боюся смерті, - нахабно каже він.


Відповідаю: А іншого...


- Але хто вам говорить про смерть? Я стрілятиму тобі по яйцях. Одне за одним. Спочатку у праве, а на десерт - у ліве, красивіше з двох.


Я опускаю Вільгельміну і ніжно погладжую її родинні коштовності за допомогою її дула. Перспектива, схоже, не подобається. Він знову починає заїкатися.


- Я... я... я...


- Ти що?


Він надто наляканий, щоб розповісти мені більше. Я вкладаю свій Люгер у піхви, витягаю карту і показую точку падіння супутника.


- Це щось для тебе означає?


– Що? Еее… ні, нічого. Що… що це?


- Місце за десять миль звідси. Що ти знаєш про це?


- Нічого, нічого, клянусь! Патрулі туди не ходять. Вони залишаються біля річки.


- Брешеш, я надішлю яйця в подарунковій упаковці. Ваша дружина може виставити їх на камін та плакати перед ними, згадуючи старі добрі часи.


- Я не брешу ! - каже він майже переконливо.


- Розкажи трохи про свої патрулі. Ви надсилаєте звіти по радіо?


– Ні. В нас немає радіо.


- Скільки часу потрібно, щоб дістатися Благовіщенська?


- За чотири години. Це довгий шлях.


- І якщо ви не приїдете вчасно, скільки часу знадобиться, щоб відправити когось на допомогу?


- Не знаю, - сказав він. Якось ми порвали ланцюг і шість годин чекали на ремонт. Є лише один патруль на день.


Я залишаю його біля його дерева та йду до Пао, який тримає його під прицілом за допомогою російського кулемета.


"Я не бачу сенсу вбивати їх", - сказав я. У будь-якому разі їхні колеги з'являться тут максимум за десять годин. У нас є їхній байк. За цей час ми можемо забрати товар та повернутися. Зв'яжемо їх і залишимо в лісі.


Я розповів усе це китайською і не думаю, що солдат зрозумів. Що стосується його напарника, то він нічого не зрозуміє, незважаючи на добре знання мандаринської мови. Ні, солдатів явно не зрозумів. Він, мабуть, повірив, що я оголошую йому смертний вирок. Він кричить божевільним голосом - "Ні!" і без попередження біжить трасою.


Чистим рефлексом Пао повертається на місці та відправляє його приєднатися до своїх предків за допомогою кулемета. Він, мабуть, забув свої інструкції, бо дюжина куль великого калібру проткнула спину втікача, підкинувши його високо в повітря. Він безвольно провисає, як ганчір'яний мішок.


- Я... я... він тікав, - каже Пао, трохи спантеличений. Я… я вистрілив.


- Я бачив, - говорю. Я розумію. Ходімо, зв'яжемо другого і приступимо.


Сказано зроблено. Зв'язуємо пораненого, затикаємо йому рота і з міркувань обережності переносимо на сотню метрів у зарості. Потім ми піднімаємо мотоцикл, щоб не показувати їм, звідки ми почали, і переносимо його на іншу трасу за двісті метрів від нас. Ми повертаємося, щоб ретельно стерти всі сліди, на що у нас йде добра година, і робимо трасування.


Мотоцикл змінює всю нашу програму. Замість того, щоб витрачати два дні на пішохідний маршрут, щоб дістатися до точки падіння, ми опиняємось там у перший день у середині дня.


Вигляд усе нам пояснює. На колі діаметром чотириста метрів нічого не залишилося. А у восьмистах ярдах навколо це не що інше, як обвуглені стовбури дерев, підняті до неба, як старі корчі, або вирвані з коренем для менш міцних.


Плем'я Мухінос, що виглядає такою, як караван бедуїнів, зигзагоподібно рухається спустошеною місцевістю. Я зупиняю двигун і поспішаю. Пао виходить із коляски.


Старий Сітка підходить до мене і цілує. Її галюциновані очі затуманені сльозами.


"Тепер тут цвинтар", - сказав він хрипким тремтячим голосом. Усі мертві, дерева, тварини, ліс. Стада розбігаються. Більше ніякого полювання. Повертаємось на інший берег річки.


- Мені шкода тебе.


- Мені шкода тебе. Щоб побачити це, ви так довго мандрували?


- Так.


Він сумно хитає головою.


- Якщо це вас втішить, - сказав я, - я не збираюся затримуватись надовго. Ми позичили цю машину і це може не сподобатися попереднім власникам.


Сітка дивиться на залишки лускаті червоної зірки збоку від коляски і хмуриться.


- Ця земля для нас закінчена. Спочатку росіяни тепер це. Ми йдемо. Будь обережним, молодий друже.


- Ти теж, Сітко, - відповідаю я, сподіваючись, цього разу більше його не бачити.


РОЗДІЛ XVIII.


Я виймаю свій маленький лічильник Гейгера, замаскований під кишеньковий калькулятор, і вмикаю його. Як я і очікував, вказівник напряму вказує мені на центр кола. Я просуюсь. Прогрес нескладний. На такій відстані від точки удару обвуглений матеріал став компактним і тріскається під моїми підошвами, як сніг, що замерзнув, викидаючи невеликі фумароли з попелу.


Позагалактичний метеорит не вирив великої ями. Схоже, він вибухнув у точці удару, залишивши невеликий конус, схожий на ті, що видно в центрі місячних кратерів. Його висота близько п'яти футів. Більш важкий, ніж інші складові метеорита матеріали, лідан, мабуть, глибоко в землі. Згідно з моїм лічильником, він повинен бути закопаний приблизно на шістдесят сантиметрів нижче за центр конуса. Беру лопату та починаю копати.


Космічна матерія легка та розсипчаста. За два кроки та три рухи я очистив конус. Внизу я виявляю невелике заглиблення в землі, а в центрі цього басейну – дірку розміром із кулак. На моїх очах промінь сонячного світла змушує блищати цей шматочок металу, заради якого я зайшов так далеко.


Я повертаюся до своєї сумки і беру запечатану свинцем упаковку, в якій транспортуватиму ліданіум і пару пінцетів, призначених для роботи з ним. Насправді пінцет не потрібний. Судячи з того, що мені сказали, мені довелося б залишатися в контакті з Ліданіум двісті годин або більше, щоб ризикнути пошкодити свої хромосоми. У будь-якому випадку запечатаний пакет є відмінними умовами безпеки.


За допомогою пінцету я витягаю сріблясто-сіру масу, а потім, впевнений у словах наших видатних учених, беру її обома руками і запихаю в контейнер. Він важкий, але м'який. Мої нігті малюють на блискучій поверхні гострі смуги. Я кладу сумку на плече і викидаю пінцет, який мені більше не потрібний.


Пао настороже. Він мудро прямує мотоцикл до траси, готуючись їхати.


Він питає мене. - Ти знайшов це? .


- Ага. Пішли до біса звідси.


Здається, це піднімає йому настрій. Веселий, він говорить мені американською з красивим західним акцентом:


- Я беруся за кермо. Давай, сідай, грінго! Візьми вантаж.


Я, сміючись, забираюсь у візок і питаю його:


- Але де ти навчився так говорити, Пао?


- А фільми з Джоном Вейном, у чому сенс?


- Священний Пао! Отже, ми їдемо прямо на південь півтора кілометри, а потім повертаємо на захід головною дорогою. Ти пам'ятаєш ?


- Так сер.


Його явно не лякає ідея повернутися до своєї країни раніше, ніж очікувалося. Якийсь час тому я бачив його в сутичці, і це вселило в мене впевненість у ньому. Я встромляю сідницями в коляску, РПД лежить на моїх колінах, і заплющую очі, вирішивши подрімати, чого заслуговую.


- Намагайся уникати ударів, Пао. Планую на якийсь час заплющити очі.


Пінок, мотоцикл починає тріщати. Дорогою до Китаю! Нам щастить. Якщо пощастить, ми у таборі ще до темряви.


Везіння було забагато. Ми вже збиралися виїхати на перехрестя з головною трасою, коли трохи пізно зрозуміли, що її перекрили два російські мотоцикли.


- Провуляння! Пао кричить чудовою англійською.


І це потрапляє до самої точки.


- Ні, Пао. Їдемо просто на них. Висунути газ по максимуму. Я примушу їх опустити голови. В останній момент я стрибаю ліворуч, а ви праворуч. Банзай!


Він киває, і коли я починаю стрибати, сильно натискає акселератор.


Здивовані, росіяни пірнають у притулок за своїми машинами. Менш ніж за десять секунд ми опиняємось на вершині і котимося разом, як і планувалося. Наш мотоцикл врізався в один із них. Лунає титанічний вибух, і стовп вогню та жирного диму піднімається до вершин дерев. Росіяни займають місця в першому ряду, і я впевнений, що всі вони надовго глухі.


Я приземлився в колючій гущавині. Я встаю, озираюсь. Російська голова з'являється над кущами і майже одразу падає. Тихий, дуже слабкий крик, потім тільки шипіння палива, що горить. Залишилось троє.


Я роблю три кроки вперед і крутю головою. Куди пропав Пао? Я присідаю за деревом, дістаю автомат і дивлюсь.


За п'ять метрів до мого дерева йде молодий російський солдат, зігнувшись навпіл, як апач на стежці війни. Я дозволив йому підійти. Він спрямовує свій RPD не на той бік стовбура.


- Вітання !


Він стрибає та повертається до мене, натискаючи на курок. Недостатньо швидко, малюк. Вам доведеться переглянути свої уроки перед наступним відродженням. Однієї кулі в серці було достатньо. Він робить три швидкі кола, а потім падає.


Рата-та-так. Злий порив ворушить кору мого дерева. Потім довга мовчанка. Потім наближаються кроки. Потім одиночний постріл. Я обходжу дерево праворуч і бачу, як Пао махає мені через палаючий мотоцикл.


- Я зрозумів ! – кричить він гордо. А у тебе як справи ?


- Ради бога, схили голову! Ми не на ярмарку!


Занадто пізно. Тріщить постріл, і Пао падає.


Хлопець вистрілив йому у спину. Я лягаю на живіт і підповзаю до китайського хлопчика. Труп російського, якого він застрелив, лежить у вереску, його рот застиг у кривій усмішці. Пао лежить біля нашого мотоцикла. На лобі в нього виступили великі краплі поту. З куточка його рота сочиться маленька червона липка нитка. Він звертає на мене погляд.


- Вибач, - шепоче він.


І він мертвий. Брудний удар. Я тільки починав до цього прив'язуватись.


"Я отримаю шкірку від гною, Пао", - сказав я.


Я продовжую на животі, поки не бачу за трьома байками. Останній росіянин лежить на боці, РПД поруч із ним на кінчику простягнутої руки. Він поранений у живіт і втрачає кров. Він спостерігає за моїм наближенням очима провидця в трансі, намагається вразити мене надлюдськими зусиллями, але безуспішно. Я приставляю свій автомат до його вилиці.


Шукає та кричить:


- Ні!


- Ви на нас чекали! Як ти дізнався, що ми тут?


- Наш патруль


- Припини брехати. У них не було радіо, і ви не мали часу, щоб їх знайти. Хто сказав тобі?


Він хитає головою. Це змушує його здригатися від болю. Він повторює:


- Ні! Ні! Ні!


Я натискаю на спусковий гачок і відпускаю його тільки тоді, коли його головка виглядає як пакетик желе з аґрусу. Я знову встаю. Жодних слідів життя не видно. Нічого, крім закривавлених трупів та двох повністю згорілих мотоциклів. Подарунок долі, останній російський байк не надто пошкоджений. Постраждала лише коляска, але я знімаю її за менший час, ніж потрібно, щоб сказати і застрибнути у сідло.


Неможливо знов вийти на велику трасу. Я шукаю на своїй карті найнезрозумілішу зі стежок, позначених Сіткою. Він змушує мене зробити п'ятимільний об'їзд і пройти в небезпечній близькості до бази Трігда. Але принаймні я впевнений, що ніхто мене там не шукатиме. Я повертаю переднє колесо у тому напрямі та починаю.


За милю в мене є інша ідея. Я зупинився. Дістаю ліданіум і кидаю обтяжений пакет у підлісок. Потім беру кулю з рідкісного металу і катаю їм по землі, поки вона не покриється чорною кіркою. Він трохи важчий, але схожий на шматок вугілля. Я одягаю два товсті носки, один в інший, і засовую всередину лідіаніум. Якщо у мене не буде можливості використовувати цей пристрій як зброю, він буде принаймні менш яскравим, ніж спеціальна сумка. Я кладу все назад у рюкзак і йду. У будь-якому випадку, якщо росіяни мене знайдуть, мені більше не доведеться турбуватися про хромосоми.


Найбільша проблема в тому, що мені в якийсь момент доводиться перерізати трасу Тригда-Благовіщенськ. І є велика ймовірність, що всі перехрестя охоронятимуться. Хтось нам про це сказав, інакше неможливо. А часу мало, бо інакше товариші підійшли б і чекали б нас біля точки падіння метеорита, щоб підставити нас з ліданіумом під пахвою. Їх попереджали, добре, але цього не може бути більше кількох годин. Це дає мені гарне уявлення про мову змії, яка зробила зі мною цей трюк.


Якоїсь миті моя стежка проходить паралельно радянській стежці за п'ять чи шістсот ярдів від мене. Деякий час вона слідує за нею, перш ніж повернути на південь, щоб зустріти її. Я кладу мотоцикл на край проїжджої частини, ставлю педаль газу в середнє положення, щоб вони думали, що я їду до перехрестя, і роблю коротку пробіжку лісом.


РОЗДІЛ XIX.


Я підходжу до краю траси. Дивлюся на схід. Нікого. Але, прямуючи на захід, там, де мій шлях зустрічається з ними, я ловлю промінь сонячного світла, відбитий металевим предметом. Вітальний комітет був готовий. Вибачте, панове, але цього разу зустрічі поки що не буде.


За мить вони втрачають терпіння. Я чую, як вони починають. Вони йдуть мені назустріч. Користуюсь нагодою, щоб перейти дорогу. Я знаю, що з цієї миті починається розбіг. Я оцінюю свою перевагу приблизно 20 хвилин. Коли я проходжу через ліс, щоб якнайшвидше знайти свою річку Любов, і опинитися в човні. Не питання про гонитву за мною на мотоциклі частіше. Висновок простий: якщо з ними немає олімпійського чемпіона, вони не мають шансів наздогнати мене до берега.


Земля стає болотистою, як дорогою. Грунт досить твердий, щоб витримати мою вагу, але він мене трохи затримує, і мені потрібно три добрі чверті години, щоб побачити води Кохання. Я ховаюся за одним з великих пучків високої трави, що обрамляють берег. На заході нічого нового, але на сході, по той бік довгої звивини, що йде в нескінченність, я чую щебетання човна. Якби це була китайська баржа… Ні, це було б надто добре. Вам все одно не потрібно просити місяць, навіть якщо ви носите із собою зірочку в шкарпетках.


Човен повільно прямує до берега, де я ховаюся. Це старий катер, який більше нагадує африканську королеву, ніж прикордонний катер. Мені майже хочеться сміятися, але у двох російських солдатів, які стоять на хисткому мосту, є РПД, які відрізають усі мої речі.


Я витягаю рюкзак на природу, надійно прив'язую пакет з лідіаном до пояса і починаю роздягатися, залишаючи найнеобхідніше. Я прибираю свою куртку, кобуру після того, як поклав Вільгельміну і я починаю знімати взуття.


Сподіваюся, катер відпливе досить далеко на захід, щоб у мене був час переплисти з моїм 20-фунтовим баластом на поясі.


Ех, ні, він повертається. Очевидно, він перетинає дуже обмежену територію, і я можу очікувати, що з іншого боку знайду одного з його колег, готового надати мені теплий прийом.


Навіть якщо я почну переходити річку відразу після того, як він пройде, він буде тут раніше, ніж я пройду половину шляху. Я спрямовую автомат на річку і чекаю. Двоє солдатів перебувають на одному боці. Вони пильно стежать за берегом.


На відстані менше десяти ярдів вони стають чудовою мішенню. Я обстрілюю їх півсекунди і вони поринають у Любов двома милими маленькими «бризками». Рульовий у паніці. Я бачу, як він повністю повертає кермо, щоб відійти від берега і потягтись до рації.


Довгою чергою я перетворив його стару каюту на купу уламків і шматочків скла. Потім націлююсь на бак. Я потрапив у ціль і влаштував феєрверк на воді. Пряма реліквія вибухає величезними кіноварними бризками. Літять дошки. Вибухова хвиля штовхає мене у високу траву, за якою я ховаюся, і вона б'є мене по обличчю.


З води виступає лише дах кабіни, приблизно на третину. Я позбавляюся РПД, пірнаю і пливу як у пеклі.


Ліданіум для мене є меншою проблемою, ніж я думав. Найскладніше - це вітер та течія. Без помилок. Розмірковуючи над цим, я розумію, що є дещо складніше: виразно відомий шум гвинта вертольота.


Я пройшов близько третини шляху, готовий торкнутися даху човнової каюти, коли побачив два човни, що прямували до мене. Лопаті вертольота стукають сіном, що оглушує, і змахують хвилями, які кидають мене, як пробку. Сильно посилений голос щось кричить, мабуть, російською, потім англійською, але я не розумію. Я дивлюся нагору і бачу в кількох ярдах корпус. Дуже швидко знімаю упаковку з ліданіумом і даю потонути поряд з уламками. У вухах гримить посилений голос:


- Не намагайся втекти!


На цей раз неможливо не викупатися.


- Не рухайся !


Щоб не рухатися, я не рухаюся. Через негаразди, які я їм завдав, якщо мені пощастить, якщо мене сильно не поб'ють.


Я, як і раніше, спокійно тримаюся за свою хитку дерев'яну кабіну, чекаючи, коли мене піднімуть на борт човна.


Вони діловито зі мною пораються, забирають мій Люгер, але не знаходять ні Хьюго - мого стилета, ні П'єра - моєї маленької газової бомби, захованої біля найпотаємніших частин тіла.


Мене вивантажують у Триде, і мене штовхають до дверей ПК, гнилої халупі, до якої вони прибудували ще кілька різношерстих будівель, і які нагадують мені старий будинок на колесах біля нашого будинку.


На мене чекає радянський полковник, машинально постукуючи пальцями по чохлу Пм. З його штанами, заправленими в чоботи, він чудово нагадує мені вигляд генерала Джорджа Паттона.


- Ласкаво просимо до Трігди, містере Картере, він не шкодує мені легкої косої посмішки...


- Насолода моя. Рита вже приїхала?


Спочатку він дивиться на мене кумедним поглядом, а потім голосно сміється.


- Ха! Ха! Ха! Merrrveilleux! Маленька гадюка, яка отруїла мій день, не така розумна, як вона думає. Її не помітили через ефект несподіванки. Просто заради задоволення, я б майже пробачив тебе за знищення моїх патрулів. Вона з таким нетерпінням чекала на тебе, щоб побачити твою реакцію...


- Давай не підведемо.


– Ні. Пішли. Заходь. Скажи мені, як ти тримаєшся? Я не хотів би, щоб мене змушували пов'язувати людину вашого рангу. Особливо у присутності жінки.


Обіцяю поводитися добре.


Полковник штовхає двері і, коли я заходжу, знову лунає сміхом. Як тільки мої очі звикають до світлотіні, що панує в маленькій кімнаті, я помічаю Риту, що сидить на столі в шкіряних штанях. Її задоволення було зіпсоване, і на її обличчі немає тієї чарівності, яку я колись знав до недавнього часу.


- Моя люба мадемуазель Бреннан, - продовжує променистий полковник, здається, що ваша жертва перед вами. Містер Картер щойно запитав мене, чи ви тут присутні.


Вона дивиться на мене з обуренням, ніби я щойно сильно зіпсував повітря.


І говорить голосом мопса, що гарчить. - Це не правда!


- Якщо це правда. Андреа точно знала, куди я йду. Якби вона мене продала, полковник підійшов би до місця призначення і почав би чекати на мене там.


- Точка призначення? Яка точка? - Запитує офіцер.


- Лісовий масив за п'ятнадцять кілометрів звідси. Ми думали, що там розбився один із наших супутників-шпигунів. Мені наказали піти і забрати всі деталі, що компрометують, які могли витримати вибух.


- Супутник-шпигун? У наших лісах?


- Так, полковнику. Я був там, і якщо це справді був один із наших супутників, від нього нічого не залишилося. Я вважаю, що наші блискучі фахівці Пентагону вкотре облажалися. Для мене об'єкт, що впав, більше схожий на метеорит. Але ви хочете, щоб я переклав це російською мовою, полковнику?


- Дякую, - гордо відповідає офіцер. Я знаю, що означає фраза «трахни себе».


Рита гавкає. - Хіба ти не збираєшся змусити мене повірити, що ти змусив мене бігти півсвіту заради якогось звичайного метеорита?


Я питаю :


- Що з тобою сталося, лань. Ви боїтеся, що у Москві подумають, що за мною погналися, і відмовляться відшкодувати вам ваші витрати?


- Я стежила за тобою, Картер. «Я спостерігала за тобою», - шипить вона. Я дізналася про подорож до Шотландії!


– У Шотландії я був один! Тебе там не було.


– Не знаю, але мої друзі. Ті, з якими я влаштувала невелике інтерв'ю у Нью-Йорку.


- Це одна з можливостей, яку я розглядав, лише уявіть. Вони також там є?


Рита починає з нанесення макіяжу, але потім приходить до тями.


Вона скрикнула. – Москва хоче твою шкуру!


- Шшш! Це секрет !


Вона ігнорує моє зауваження і продовжує:


- Моє начальство подумало, що якби я могла триматися за вас і супроводжувати вас на місії, особливо на місії біля нашого кордону...


- ... Ти багато в чому заробила собі винагороду. Добре, тепер ти збираєшся сказати мені, скільки тобі варто було спати зі мною. Твій погляд змушує мене заткнути рота.


Обличчя Рити набуває потворного буряково-червоного кольору. Вона зістрибує зі столу, сердито човгає мене і повертається до полковника:


- Мені потрібний човен, щоб повернутися до Китаю. Я повинна бути в таборі до настання темряви, щоб зіграти роль жінки, що плаче, чекає повернення свого чоловіка.


Полковник киває і жестом просить чиновника подбати про неї. Як тільки вона пішла, він зітхає:


- Мій Бог ! Цікаво, як ти міг це витримати!


- Має певні таланти, - кажу я.


- Я краще розумію. Справді, треба визнати, що вона вродлива жінка.


- Звісно, російського походження?


- Ні, фінського. Я росіянин. Мене звуть Сергій Юденич. Полковник регулярної армії. Але, повертаючись до цієї точки впливу.


- У тебе в кишені мапа. Якщо ви дозволите мені взяти це ...


- Безперечно.


Я витягаю ламінований папір і показую йому свій маршрут. Мені нема чого приховувати від нього. Якщо він хоче її знайти, йому доведеться йти за трупами, які я посіяв позаду себе.


Він дивиться на карту, думає близько двох хвилин і каже мені:


- Я піду і перевірю ваші свідчення на місці, містере Картер. Тепер я маю покинути тебе. Я хотів би надати вам гостинність, але, на жаль, це не моя відповідальність. До вас у гості їдуть двоє співробітників КДБ.


Чарівний чоловік, в принципі, цей Юденич.


Він трясе мою руку, вітає мене з подвигами і залишає мене з трьома солдатами.


Охоронці штовхають мене до задніх дверей, що ведуть до сусідньої кімнати. Це щось на зразок складу; пахне пліснявою. Є дерев'яні ящики, кошики та перегородки із дощок. Хлопці прив'язують мене до перекладини нейлоновою мотузкою, вимикаються та йдуть.


Я стою в темряві трохи менше двадцяти хвилин, потім двері відчиняються, і я впізнаю своїх старих друзів з Нью-Йорка. Вони нічого не кажуть. Вони просто дивляться на мене. Якби вони наважилися щось сказати, я думаю, вони б це зробили.


Оскільки ніхто не наважується це зробити, я зав'язую розмову.


- Коли я думаю, що мені довелося проїхати весь шлях до Сибіру, щоб знайти двох маленьких головорізів із Нью-Йорка.


Зважаючи на все, малюк не може говорити. У нього в роті залізні штифти, що фіксують щелепу.


Високий, навпаки, невдоволено гримасує і заперечує.


– Розкажи нам, що ти тут робив.


- Я вже розповів полковнику.


- Розкажи нам. І жодних жартів, щоправда.


- Добре, - говорю я. За однієї умови.


- О так ?


- Ти спершу скажи мені, що ти хотів від мене. Чому ти приїхав за мною до Нью-Йорка?


Вони дивляться один на одного і певний час радяться тихим голосом. Нарешті, малюкові все ж таки вдається пояснити себе за допомогою жестів. Я чую великий фінал російською:


- У принципі немає причин не сказати йому.


Він дивиться на мене і продовжує англійською мовою:


– Це не просто поїздка до Нью-Йорка. Ми помітили вас у Шотландії.


- Я був у крихітному селі. Я б тебе помітив.


- Це сталося у Глазго. Наш резидент упізнав вас. Нам наказали стежити за вами, а жінці доручили керувати контактом.


- Не вистачає ясності. Моя місія у Шотландії не мала нічого спільного з великою Росією.


Великий випустив писклявий сміх.


- Ви нас загалом цікавите. Особисто я був за негайну ліквідацію вас, але Москва відповіла: Ні. Організуйте проникнення жінки у його маленькі секрети. "


- Вона проникла набагато глибше за це.


Радянський не розуміє. Він знизує плечима і каже:


– Тут. Тепер ваша черга. Скажіть нам правду.


- Тобі це не сподобається.


"Я знав це ще до того, як увійшов", - зізнається він мені.


Я роблю йому таку вже комерційну подачу, що і Юденичу, і роблю висновок:


– Полковник пішов перевіряти. Запитай його, коли він буде вдома.


«Ми обов'язково зробимо це», - запевняє мене великий кийок.


Два джентльмени кидають один на одного смішні погляди, а потім по беззвучному сигналу малюк божеволіє. Він повертається до мене і б'є просто мені в живіт. Ублюдок застав мене зненацька. Його удар згинає мене навпіл. Його великий хлопець піднімає мене прямим у підборідді. Моя голова стукає об металевий стрижень, і я падаю.


Думаю, мене надихнуло вдавати, ніби я відключився. Двоє хлопців штовхнули мене ногами і кинули мене, зачинивши за собою двері.


Нейлоновий шнур, яким мої зап'ястя обв'язані, має діаметр 7 мм. . Шляхом згинання мені вдається звільнити зап'ястя, і Х'юго підстрибує у моїй руці. Решта зовсім нескладно. Я встаю та йду перевіряти двері. Добре закрита. Зовні я чую, як двоє обговорюють футбол російською.


З вікон звисають аркуші газет. Я озираюсь. День минає, але в мене склалося чітке враження, що в пості залишилося не так багато людей. Юденич, мабуть, узяв із собою чимало людей на пошуки місця падіння метеорита. І, можливо, заодно очистити оленячі стежки... Стара коляска припаркована біля дерева, за кілька метрів від хатини, де мене тримають.


Перейдемо до опису моєї резиденції, яка, сподіваюся, має тимчасовий характер. Є 30-метровий моток мотузки, схожий на той, яким мене пов'язали. Я зрізаю його ярд і залишаю біля бару про всяк випадок.


Запаси, накопичені в кімнаті, включають свічки та всілякі консерви, переважно тушонка та овочі. Ще я виявив чотири великі каністри по 20 літрів. У них є гас. Ймовірно, для ламп, які я бачив у стратегічних точках. Зважаючи на все, відключення електроенергії трапляються часто. Гас мене цікавить більше, ніж їжа. Я відкорковую два глеки і нестійко балансую їх на купі ящиків. Я заміняю ковпачки, не втискаючи їх, просто щоб уникнути парів та запахів, які можуть насторожити охоронців. Потім я нарізаю чотири метри шнура, прив'язую його до ручок глеків з одного кінця і до ручки з іншого. Якщо відкрити його, глечики перекинуться і розіб'ються. Завершую систему запаленою свічкою, яку ставлю на підлогу.


Я даю собі дві години до повернення з Юденича і малоймовірно, що мене відвідають раніше. Я відкриваю коробку з тушонкою, кладу дупу на стопку пайків і перекушую на кінчику мого ножа.


РОЗДІЛ XX.


Ніч свіжа. Температура падає. Незабаром, крім вартових, кілька людей, які займають пост Трюгди, грітимуться всередині стін. Вікна бараків покриті туманом, але час від часу я все ще можу розрізнити фігури, що йдуть позаду.


Думаю, тут має бути близько 20 крутих парубків, половина з яких поїхала з Юденичем. За моїми дверима двоє, і я думаю, мої нью-йоркські друзі з усіма разом гріються. Настав час попрощатися з цим милим туристичним курортом.


Відчиняю вікно і довго розглядаю краєвид. Нікого. Я перевертаю сторінку газети, яку вирвав із вікна, запалюю і натягую мотузочки, прикріплені до глеків з олією. Тяжкі контейнери вибухають на підлозі, забризкаючи кімнату.


Менш ніж за десять секунд двері різко відчиняються, і в кімнату вриваються двоє моїх охоронців з пістолетами на стегнах. Я кидаю свій паперовий смолоскип у центр кімнати і зникаю у вікні.


Вибух не громовий. Він просто видає якийсь глухий «гуркіт», який стрясає стіни і скочується по вікнах. Мова вогню вискакує у вікно, мій смак, це трохи занадто. Я роблю перекат, який був би гордістю мого вчителя фізкультури і встаю, тримаючи Хьюго в руці. Вони кричать за моєю спиною. З дверей ПК вибігає хлопець, одяг у вогні.


Він бігає кругами, ляскаючи по одязі, але полум'я обпалює його шкіру голови, і я бачу, як він покривається величезними брудними клаптями. Це викликає блювоту. Його колезі пощастило більше. Він раптово згорів у пастці.


Бараки спорожніли. Декілька людей спробують допомогти обгорілому. Інші кидаються до ПК, мабуть, з метою загасити, як вони кажуть. Їх лишилося вісім. Якщо припустити, що там двоє вартових, виходить десять росіян за моєю спиною. Плюс, звісно, ті, хто повернеться із полковником. Оскільки всі вийшли подихати свіжим повітрям, я заходжу до казарми. Це великий квадрат із шафою, в якій мають зберігатися боєприпаси. Є великий замок, який ніколи не зможу відкрити ножем. Але мені потрібно менше тридцяти секунд, щоб знайти на столі викрутку та молоток. Ми завжди можемо розраховувати, що люди, які подбають про те, щоб пристебнути зброю, залишили під рукою молоток, викрутку, плоскогубці… Це дуже далекоглядні люди.


Я розбиваю його двома ударами молотка, і мені лишається тільки зробити свій вибір. У будинку мені пропонують кілька десятків одиниць зброї різних розмірів та калібру, а також два ящики гранат.


Я вибираю автомат та пістолет і набиваю кишені гранатами. Коли вони наповнюються до краю, я беру ще одну і тримаю в руці.


Зовні потріскує на боці ПК. Я чую гучний пішшшшш, мабуть, це звук пожежного шлангу.


Я відкріплюю свою гранату, кидаю її до решти боєприпасів і тікаю.


Вдруге менш ніж за п'ять хвилин димиться будівля бази у Трюгді. Я ховаюсь у тихому куточку, щоб насолодитися виставою. Полум'я піднімається до стелі, виходить з боків даху і зустрічається на конику у великій петлі, що реве. Це грандіозно. Повз мене проходять троє росіян, які виглядають цілком виснаженими. Вони не знають, куди звернутись. Зрештою, вони вирішують піти і подивитися, чи можуть вони щось зробити, щоб урятувати свою кімнату. Я стріляю по них із мого автомата, 7,62-мм АК. Вони падають на місці надто швидко, щоб встигнути насолодитися сюрпризом.


У мене залишилася половина магазину і повний, добре заправлений за пояс. Проходжу на інший бік барака, що стирчить у лісі. Уздовж стіни росте чагарник, але я не перший, хто пройшов через нього, і дорога відносно чиста.


Коли я підходжу до кінця будівлі, вона безповоротно горить. Треба буде просити кредит у Москві, щоб збудувати нове. Будиночок, який я підпалив, лежить на чорній землі, повністю обвуглений. Пожежний шланг більше не працює, і півдюжини засранців, що все ще стоять на ногах, ніде не видно. Вони пішли або шукати зброю, або охороняти кордон, або те й інше.


Я відриваюся від стіни, бо стає надто спекотно. Я мушу знову знайти річку Любов, і я йду навколо лісу у бік річки. Вони розчистили ліс між базою та берегом, а я ховаюся на узліссі. Я знаходжуся менш ніж за сто ярдів від води, коли бачу їх. Біда в тому, що вони теж мене побачили. Вони відійшли до човнів, де мають зброю в запасі.


Їхні кулі розривають землю біля моїх ніг, і я пірнаю в ліс.


Вони розгортають свої човни. Більше немає надії повернутись до Китаю з цього боку. Я закінчую зарядку, мабуть, нікому не завдавши шкоди, потім рахую до п'яти і біжу назад через базу.


Вони на це не чекали. Вони, мабуть, подумали, що я спробую переправитися чи зникнути в лісі. Не те щоб я кинувся до палаючих будівель. Ніхто за мною не женеться. Мабуть, вони вважають, що важливіше охоронятиме кордон. Вони знають, що рано чи пізно мені доведеться пройти через це. Вони на мене чекають твердо.


Я знаходжу залізничну гілку, яка з'єднує Транссибір, набагато далі, і йду нею до аеродрому Тригда.


Стежка така ж рудиментарна, як і в Айхуї. Може більше. Її зло вирвали з лісу, який так само жорстоко намагається повернути втрачений шматок землі. Єдина споруда – невелике укриття для льотчиків. Усередині є світло, а зовні немає нікого і немає літака на злітно-посадковій смузі.


Декілька дощок майже приклеєно до задньої стінки. Я копаюсь, слухаю. Нема шуму.


Дивлюсь а щілину між старими, пошарпаними від погоди дошками. Я нічого не бачу. Єдині двері ведуть на злітно-посадкову смугу. Я відкриваю та входжу.


Приміщення квадратне, брудне та обставлене старими кріслами, які роздмухують свої боки на підлозі навколо столу, на якому стоїть напівпорожня пляшка горілки та кілька жирних склянок. Я вважаю радіопристрій дуже старомодним. Це перше, що я побачив з того часу, як приїхав до Трігди. Обриваю всі дроти і, про всяк випадок, проколюю пристрій у стовбурній коробці. Також буде необхідно замовити новий. Я за модернізацію обладнання.


Я ходжу кімнатами. Нічого цікавого. Але в той момент, коли я кладу руку на дверну ручку, двері відчиняють мене сама по собі. З'являється автомат, за ним слідує високий худий чоловік, за ним слідує невисокий чоловік із залатаним обличчям. Їм не потрібно представлятися.


Вони мене дістали. Але тоді гаразд. Я кидаю зброю.


РОЗДІЛ XXI.


— Солдати думали, що ви підете у бік річки, — каже мені балакучіший з тандему. Ми знали, що ти прийдеш сюди.


- Молодець, товаришу, - говорю просто так.


«Звільни кишені», - сказав мені страхітливий здоровань.


Я акуратно розкладаю на землі боєприпаси та гранати.


- Треба звертати увагу! Ми не такі дурні, як ті солдати, які навіть людину не можуть як слід пов'язати.


- Я не сумніваюся в цьому. До речі, раз у нас була можливість зустрітися знову, мені не здається, що нас познайомили.


– Імена для нас не важливі. З іншого боку ви заслуговуєте на свою репутацію.


Атакую професійно. Зрештою, ми ж колеги!


- Хлопці, який сектор ви переглядаєте? Зрештою, я маю на увазі… Яке у тебе звичайне завдання? Сполучені Штати ?


- Західна Європа.


- Тут не зовсім той кут.


- Це кінець світу. Ось чому ми дуже поспішаємо поїхати, навіть якщо хочемо забрати вас із собою.


Я не дуже здивований. Вони мали час зателефонувати до служби за інструкціями. І Москва повинна вважати мене мертвим кориснішим, ніж живим.


– Ви нас поїдете до Москви. Поїздка буде довгою на джипі та поїзді. Ми не зазнаємо подальших спроб втечі. Цього разу ви будете добре пов'язані. І для початку покопаємось у ваших речах. Знімай весь одяг.


Попереджаю:


– Обережно, буде шоу.


Я розстібаю ремінь і швидко засовую одну руку в спідню білизну. Я відкріплюю П'єра, мою маленьку газову бомбу і кидаю його на землю.


Пірнаю праворуч, щоб уникнути куль, якими міг стріляти «Російський». Я знаю, що він не вб'є мене, якщо йому не доведеться.


Накази Москви здаються особливо чіткими. Я боюся саме тих рефлексів. Але ні, він добре контролює.


Вони відступають, рятуючись від отруйних пар П'єра. Я змушую Хьюго вистрілити і встромляю його в груди здорованя. Лезо проходить під грудиною праворуч, і я витягаю його, роблячи зашморг приблизно на десять сантиметрів. Мій вірний стилет розрізав його серце навпіл, як кулька голландського сиру. Він дивиться на мене очима, схожими на бульбашки жувальної гумки. Його сорочка, потім піджак швидко вбирають кров, і він падає настільки мертвим, наскільки це можливо.


У руці інший не має зброї. Він дивиться, як я це роблю, наче загіпнотизований, вбирає клубок їдкого диму і відсахується, кашляючи. Він зовсім не виглядає добре. Я вирішую зробити щось для нього і атакую правим хуком у підборіддя.


Він тупцює на місце, і я думаю, у нього щось є. Так і є Він сує руку в куртку і вивуджує двоствольний пістолет. Це жіноча зброя, як у Деррінджера. Він опускає голову, притискаючи її до свого серця, намагаючись приховати його, доки озброюється.


Я відчуваю, що я маю достатньо часу, щоб встромити Х'юго в зіницю його лівого ока. На мить він залишається підвішеним на кінчику мого ножа. Мені на руку капає липкий продукт, спочатку жовтий гній, потім червоніший. Я різко штовхаю, роблячи рух, що скручує, просто щоб глибоко поринути в те, що служить сірою речовиною. Я хапаю свій клинок, струшую руку, щоб збити більшу частину липких уламків, і закінчую свою роботу, витираючи стилет об його штани.


Я виходжу на кілька хвилин, щоб подихати свіжим повітрям. Я трохи протираю очі, щоб позбутися гострого диму. Коли я вважаю, що приміщення досить провітрюється, я збираю свою зброю. Там має бути дві двадцятилітрові каністри з бензином, щоб заправляти мотоцикл, припаркований зовні. Я виливаю одну на підлогу, а вміст іншого розливаю балона з пропаном. Беру максимальну дистанцію, кидаю гранату і мчу до мотоцикла. Не можна сказати, що будівля вибухає. Воно буквально перетворюється на апофеоз сліпучих червоних, жовтих і білих кольорів, оточених блакитними іскрами пропану, що танцюють.


Те, що я систематично руйную всі будинки, не для розваги. Для мене це залучити сюди якнайбільше росіян, щоб тримати їх подалі від річки. І начебто працює. Невеликий караван мотоциклів прибуває зі сходу, стріляючи зустрічними вогнями. Це Юденич і його люди, що повернулися. Вони йдуть за мною. Сідаю на мотоцикл, їду і намагаюсь згадати стежки, вказані старим Мухіносом.


Я знаходжу особливо далеку печеру, яка веде мене до берега річки, в кут, майже такий самий крутий, як той, де я виявив печеру на маньчжурській стороні. Незабаром більше, ніж сенсація, і цього разу я повернуся на китайську землю. Ну немає. Схоже, я попався. Я в милі від своєї мети, коли два яскраві очі засліплюють мене і мало не збивають з ніг.


Джип. Він перегороджує мені шлях. Здається, він на мене чекає. Водій увімкнув фари, коли почув звук мого мотоцикла. Минула здивування, я хапаю російський автомат, відпускаю мушку і спустошую повний магазин у бік ліхтарів.


Я чую крик і гасне одна з фар. В той же момент моя машина перевертається, я відпускаю автомат і стрибаю якраз вчасно, щоб приземлитися в пучку вересу. Мотоцикл робить петлю і падає на бік.


Декілька довгих черг з автоматичної зброї вирізали кущі праворуч від мене. Я палко обіймаю землю. По сусідству майже нема де втекти. Лише кілька кущів і подекуди крихітна хирлява сосна.


Я обережно дивлюся вгору і стріляю двома кулями у напрямку джипа, щоб дати сусідам, які знаходяться навпроти, ідею пригнути голови. П'ятдесятиметровий спринт, і ось я за деревом. Постріли Радянські кулі рвуть кору над вухами. Чорт забирай ! Це відстій! Я зіщулююся. То був мінус один.


Ще два швидкі постріли і я перезаряджаю. Цього разу я майже за сто ярдів. Я перетнув доріжку, де припарковано джип. Я можу роздивитись це крізь кущі, в ореолі маяка. Я був би здивований, якби за кулеметом сиділо більше двох людей. Я повільно наводжу ствол, помічаю фігуру та стріляю. Лунає гучний пронизливий крик. Це окупилося.


Я швидко мчу до джипа, перезаряджаючи свій автомат. Це справжній біг із перешкодами в темряві між брилами непрохідних кущів і пнями, що усеюють землю.


Раптом я чую голос. Куля прорізає рослинність у межах метра. Натискаю як божевільний на магазин, але він застряє. Російське барахло. Маленька блискавка пронизує ніч, і це погано. Пекучий біль розриває моє стегно. Я пробую кулаком вбити магазин. Нічого робити. Моя нога згинається, незважаючи ні на що. Я повзу на лісовій підстилці.


РОЗДІЛ XXII.


Збитки не здаються занадто серйозними. Куля пройшла через моє стегно, не пошкодивши м'язи, ні кістки. Проте, мені не вдається тягтися. Нема питання про повернення на маршрутному автобусі.


- Оберніться, - кричить голос.


Дізнаюся, це Юденич.


Я підкоряюся. Я перекочуюся на спину, стискаючи стегно, щоб зупинити кровотечу.


- Доброго вечора, полковнику. Отже, ви знайшли цю точку удару?


- Я... я... знайшов.


Ух ти ! Юденич начебто зовсім не хоче бути чемним. Для мене він задається питанням, чи слідує він наказам Москви чи вбиває мене на місці, як підказують його інстинкти. Чим більше я зможу змусити його говорити, тим більша ймовірність, що він вибере першу формулу. Я продовжую:


- Все було так, як я вам змалював?


- Так! гаркає полковник. Це було добре, як ви описали. Чорт, Картере, ти вбив двадцять моїх людей!


Я намагаюся розсміятися, подивитися, чи це прояснює повітря.


- У всіх бувають іноді невдачі, чого ви хочете.


З несхваленням. - По-перше, це звучить трохи напнуто. Потім він повністю вибухає.


– Моя база! Триди! – кричить Юденич. Ви майже стерли її з землі. Не можу повірити, що бодай один чоловік міг це зробити. Зізнайся, Картер, у тебе були спільники, які втекли. Я хочу знати !


- Якщо це робить тебе щасливим, - сказав я, відриваючи лівий рукав сорочки, щоб перев'язати ногу.


Це не робить його щасливим. Юденич відступає на кілька кроків і сідає на пень старої сосни, вирваної з коренем грозою.


- Неймовірно! Я відсутній лише кілька годин, і ось результат! Я впевнений, що з тобою були інші. Американці чи китайці, я не хочу знати.


Тут і зараз він більше не хоче знати. Я зітхаю і пропоную:


- У мене є ідея, полковнику. Доповісти начальству і скажіть, що Тригда була зрівняна із землею віроломним нападом китайців. Залиш мене осторонь.


- Неможливо. Ви повинні поїхати зі мною до Москви, щоб вас притягнули до відповідальності.


- Не думаю, що це корисно для вашої кар'єри, навіть для вашого здоров'я. Ви бачите, що пояснюєте, що самотній американець винищив майже всіх ваших людей та зруйнував Трігду? Якщо у вас удар завдає загін китайців, це буде набагато правдоподібніше.


- Китайці це заперечуватимуть.


- Очевидно, говорю. Як вони заперечуватимуть будь-які звинувачення з боку вашого уряду, включаючи їх підтримку моєї місії.


Юденич непереконливо киває. Я б'ю праскою, поки вона гаряча:


- Москва чекає на удар від Пекіна! У Москві навіть можуть чекати прикордонного інциденту з вини китайців. Але чого Москва не чекає, дозвольте мені сказати вам, то це почути, як полковник Юденич скаже, що один-єдиний американський агент практично зніс з лиця землі Тригду.


Юденич зберігає довгу мовчанку, а потім майже з ниттям каже мені:


«Ви знаєте, містере Картер, що в мене, мабуть, попереду була успішна кар'єра?»


- Але вона ще в тебе є, якщо ти хочеш мене послухати.


– Я з дуже великої родини. Але наполегливою працею та бездоганною службою в армії мені вдалося отримати підвищення. - Він гірко сміється. – Для мене це завдання було трампліном для великого ривка вперед. І чи потрібно відмовлятися від усього, бо американський агент вимагає, щоб його відпустив?


- Я ні про що не прошу, полковнику. Я не можу нічого вимагати. Я просто намагаюся донести до вас дійсність вашої ситуації. Навіть якщо ви затягнете мене до Москви і звинуватите у всіх бідах землі, ніхто вам не повірить. Що б ви не говорили, вони все одно вважатимуть, що руйнація Тригди – справа рук китайського загону.


Вони навіть будуть думати, що ви збожеволіли або що ви зрадник. Отустіть мене, полковнику, це ваша єдина надія. Я можу пройти річкою самостійно.


- Ні, ти не можеш. Я посадив усіх своїх людей у човни та викликав підкріплення.


- Це моя проблема.


- Ні! - кричить Юденич, підводячись і кладучи дуло свого ПМ мені на живіт. Я прийняв рішення. Ви поїдете зі мною до Москви. Слухайте, мої люди вже їдуть.


Справді, далеко ми чуємо двигуни. Він, мабуть, наказав кільком угрупованням, що залишилися, повернутися до Тригди.


- Встаньте! – різко наказує він. Це неприємно для мене, але я примушу тебе ходити з пораненою ногою. Вибач, але немає жодних сумнівів у тому, що я зроблю ту ж дурість, що й мої люди, дозволивши мені наблизитися до тебе. За найменшого підозрілого руху я стріляю в тебе. Це зрозуміло?


Я відчуваю, що він вимотався. Я знизую плечима і встаю. Це не легко. Намагаюся не навантажувати ліву ногу. Таке відчуття, що я вперше в житті гуляю, і мені потрібно все навчитися.


Мотоцикл наближається. Я роблю крок. Я спотикаюся. Як і обіцяв, Юденич напружується. Я майже відчуваю тиск його пальця на спусковий гачок. І лунає постріл. Поодинокий. Стрілянина зі зброї меншого калібру, ніж у радянської.


Юденич вражений. У спазмі руки він посилає чергу з автомата в чагарнику. Він підносить руку до грудей, падає навколішки, вагається на мить, потім завершує падіння. Йому більше не потрібно турбуватися про свою кар'єру.


Повертаю голову ліворуч. Ось тут і почався постріл. Андреа там, біля невеликої сосни, її дробовик все ще націлений на те місце, де хвилину тому стояв Юденич.


Вона дивиться на мене, її очі майже вилазять із голови. Вона виглядає паралізованою. Сітка поруч із нею слабо посміхається мені. Безкровні кісточки пальців Андреа стискають рушницю. Старий обережно бере його і дозволяє впасти на землю.


Я кульгаю до них, ослаблений нестерпним болем. Я спотикаюся. Здивування вивело Андреа зі шоку. Вона біжить до мене, простягає руки і не дає мені впасти.


- Гарний постріл, - говорю я. Але що ти робиш у Сибіру?


- Я пішла за Ритою. Ви знаєте, що вона встала сьогодні вранці, коли ви з Пао покинули табір, і що вона одразу пішла вашими стопами?


- Дізнався пізніше.


- Вона була одягнена. Вона чекала на тебе. Вона потрапила на радянський корабель!


- Це, мабуть, дало вам справжній сюрприз...


- Я пливла і переслідувала його стільки, скільки могла. Потім я зіштовхнувся із цими людьми. Я дізнався, що ця людина – ваш друг.


Вона киває Сітці, яка швидко приєднується до нас.


- Ми повинні йти, - сказав він китайською. Шум мотоциклів, що наближаються.


Він правий. До них не повинно бути більше кілометра.


Я питаю :


- А де сховатися, Сітко? Тут трохи рослинності, і, боюсь, я довго не зможу пробігти марафон.


- Іди за Сіткою, - відповідає він.


Не кажучи ні слова, він прямує на захід. Я роблю крок і пригнічую крик болю. Андреа бере мене під руку і допомагає пройти до ялинового гаю, куди нас веде старий Мухінос. Я шкутильгаю, стрибаю. Ми плескаємося стегнами, плечима. Неможливо ефективно синхронізувати нас. Я почуваюся так, ніби беру участь у гонці на мішках.


Лунають звуки двигунів. Сітка щось кричить гортанною мовою. Двоє молодих людей вискакують із гаю, беруть мене під пахви і, не кажучи ні слова, тягнуть на бігу в безпечне укриття.


РОЗДІЛ XXIII.


Укриті за великим пагорбом ялинові зарості практично не видно з плато, що височіє над ними. Місцевість відносно круто спускається до сезонного струмка, що впадає у Любов. Є чотири коні, прив'язані до дерев, великі шкапи, добре вивчені. Нічого подібного, це робочий конячок для перевезення вантажів, а не для гонок по іподромах, але це краще, ніж нічого.


Двоє чоловіків підняли мене на спину гнідої кобили. Андреа стрибає на круп, обвиває руками мою талію і дозволяє своїй голові торкнутися мого плеча.


Спинка, яку вона пропонує мені, найзручніша, яку я коли-небудь знав; Мало не забув про хвору ногу. Сітка сідає на сірого коня і пояснює:


- Ідемо руслом струмка. Спочатку на північ на три кілометри. Потім ще п'ять кілометрів. Покладіться на мене.


Із задоволенням. Я слідуватиму за ним до кінця світу. Невеликий удар у бік, і наша товста кобила здригається. Я питаю Андреа:


- Де ви так навчилися стріляти?


- Я вже казала вам, що мій батько був лісником. Я ходила з ним на полювання, коли була ще ростом з нігтик. Але ніколи в житті я не стріляла більше дрохви. Коли я думаю, що вбила людину.


- Щоб урятувати моє життя. І тоді ви лише скоротили його страждання. З тим, що в нього було за спиною, він був добрий для розстрільної команди.


Здається, це не втішає її більше, ніж це. Крутий схил захаращений камінням та мертвими стовбурами дерев. Це сильно трясе. Андреа обіймає мене. Я обійняв її і ніжно погладив її по сідницях.


"Я знала, що ти шпигуєш", - продовжує вона. Я знала це від початку. Я відмовився зізнатися, що я була в цьому, знаючи, що експедиція фінансується AX. Мені стало ясно, коли я побачила, що Рита зраджує тебе.


Вона стискає ще більше. Я відчуваю його щоку на своїй шиї, справжню грілку. Гадаю, він червоний, як помідор. Злегка уривчастим голосом вона нарешті сказала:


- А потім я ревнувала. Ось чому я теж пішов за нею.


- Ви знаєте, що я підозрював вас у якийсь момент?


"Я трохи підозрювала це", - сказала вона. Але чому ?


- Цей китаєць, якого ви зустріли у Сан-Франциско.


- Хм! Який китаєць?


- На околиці Чайнатауна. Купував креветки в гострому соусі. Я бачив тебе з китайцем.


- А, ось воно що, я пам'ятаю!


Вона починає сміятися, як горбань.


- Шшш! Повільно! Ви розбудите сусідів. Що змушує вас так сміятися?


- Що ви запідозрили мене, бо я дала п'ятдесят центів чайових хлопчиків.


Я нічого не можу вдіяти, це помилка.


- Ще три хлопці намагалися згвалтувати вас у Шанхаї. Погодьтеся, це було ще смішним збігом, що це відбувалося просто в мене під носом. Я думав, що хтось ставить мені пастку. Не кажучи вже про азіат, який напав на нас на кораблі. Але цей, гадаю, я знаю, звідки він узявся.


- Це так ?


– Для мене це був російський хід. Рита, мабуть, боялася своїх конкурентів, і вони прагнули усунути тебе.


– Мені це дуже подобається, – сказала Андреа. Якби це були китайці, ми мали б безлад. Принаймні ми знаємо, що знайдемо безпечне місце по той бік кордону.


- Це ще треба побачити. Я волію чекати чогось і від цієї сторони. Це вбереже нас від неприємних сюрпризів, якщо вони приготують нам каверзу.


- Ви насторожені?


- Так.


– Є радість! робить висновок Андреа.


Ми виходимо на галявину, оточену стіною з товстих сосен. Маленький табір Мухінос страшенно захований. Ви дійсно повинні піддатися цьому, щоб дізнатися. До нас із посмішками йде десяток кочівників. Андреа стрибає на землю і допомагає мені злізти з кобили. Це сітка. Він виглядає щасливим від того, що прибув до табору. Він бере обидві руки, тепло їх стискає і радісно каже мені:


– Сітка бачила великі пожежі. Сітка знає, що це був Тріґда, і це були ви. Сітка дуже радий і дякує вам за це.


- Радий, що зміг принести вам це задоволення. Я теж повинен тобі спасибі. Ви не зробили нічого для мене.


- Небагато, - скромно протестує старий. Сітка знайшла свого друга у лісі. Це жінка стріляла. Стріляє набагато краще за Сітку. Сітка не має навіть пістолета.


"Я вкрала його у китайських охоронців", - пояснює мені Андреа.


Старий обіймає мене за плечі тонкою рукою і додає:


- Іди до намету Сітки. Скільки завгодно оленини та чорного чаю. Сітка гляне на твою ногу. Сітка володіє ліками.


- Ми тут у безпечному місці?


- Дуже-дуже впевнено, - відповіла Сітка. Інакше Сітка тебе сюди не приведе. Росіяни навіть знають про існування табору.


- Де ми знаходимося?


- Три кілометри від річки. За одинадцять кілометрів на північ від Тригди. Дуже близько до того місця, де ви перетнули Любов.


"І дуже близько до того місця, де я потопив російський катер", - відповідаю я, думаючи про Ліданіум.


По знаку Сітки з'являються два міцні хлопці і несуть мене в його оселі. Старий очищає мою рану, потім застосовує родові засоби, до яких він додає мазь з антибіотиком, куплену в прилавку Айхуей. Закінчивши бинтувати мене, він заварює підсолоджений медом чорний чай і годує мене достатньо, щоб вгамувати кашалота.


Коли я розплющую одне око після години летаргічного сну, мені здається, що я все ще сплю. Одягнена повністю в сорочку із грубої синьої тканини, доктор Реган гріється перед невеликим вугільним вогнем. Шоу розбудить вас мертвим. Деякий час я насолоджуюся цим у тиші, а потім сигналізую про свою присутність великою позіханням. Вона повертається, посміхається, не бентежачись два кола, і підходить до мого шару соснових голок, покритих шкурами.


- Дай мені ще трохи помріяти, - говорю я. Скажіть, ми знаходимося у великій квартирі з балконом у парку Ріверсайд.


Вона тихенько сміється, кладе мені руку на груди і грає, розстібаючи, а потім застібаючи комір моєї сорочки.


«Сітка та Сила лягли спати в іншому місці, щоб залишити нас самих», - пояснює вона. Він забере нас за годину до світанку. Він планував нанести нам на обличчя та руки відвар із рослин, щоб ми були схожі на Мухінос. Потім спустимося до річки Любові і з'єднаємось із племенем. Все нормально з тобою?


- З головою поринути у любов до тебе? Небагато, що мене влаштовує!


Продовжуючи поратися з гудзиком на моїй сорочці, Андреа продовжує:


- Сітка сказав мені, що вдосвіта вода низька і російські човни не зможуть підійти до броду.


- Сітка відмінний кухар. Я подивлюся, чи зможе AX щось для нього зробити.


- Думаю, найкращий спосіб віддячити йому - це зникнути з його життя.


- Не впевнений. Він не може бачити росіян, оскільки вони забрали його сина та невістку. У цьому питанні я впевнений, що заспокоїв його.


Андреа киває, розстібає мій гудзик, злегка погладжує мої груди, потім закриває комір.


- Як ви вважаєте, де Рита? вона питає.


- В таборі. Вона прикидається засмученою, турбуючись про моє зникнення, і їй цікаво, що, чорт забирай, з тобою трапилося.


- Що ти збираєшся з нею робити?


- Поки що не вирішив. Звичайно, є радикальні ліки, але я не знаю, чи я застосовуватиму його в його випадку. Спочатку виберемося з СРСР, побачимо пізніше.


Андреа повністю розстебнула мою сорочку і, коли я позбувся її, розсіяно пояснила:


- Я відправила двох своїх асистентів до Токіо за додатковими матеріалами. Протягом кількох днів ми будемо єдиними американцями у регіоні.


«Ідеально», - сказав я, заплющуючи очі, коли вона ніжно масажувала мої мужні м'язисті груди.


Вона починає розстібати мій ремінь, потім вагається і кладе руку мені на щоку.


– Це правда, що тобі боляче, може… Знаєш, із самого початку я хотіла зайнятися з тобою сексом. Я не хотів зізнатися собі в цьому через роботу, яку ви виконуєте. Я теж не хотіла, щоби ти це знав. Добре, ось воно. Тільки я б не хотіла...


Я відчуваю, що якщо дозволю їй продовжити, вона приступить до однієї з тих зачісок з чотирма частинами, які вона приховує. Не хочеться до світанку різати бік і знову підфарбовувати частування. Я затиснув їй рота долонею.


- Ти хочеш це ? Я теж.


- Так, зізнається вона, я хочу. Тепер я не бачу причин приховувати це від тебе.


«Це теж, я не хотів би, щоб ти це від мене приховувала», - сказав я, знімаючи з неї сорочку. Було б дуже погано.


Я беру її груди і ніжно стискаю їх, коли вона закінчує знімати мої штани і без зайвих слів сідає на мене.


- О так, - вона хрипко зітхає. Так Так Так ...


Пігменти, що покривають нашу шкіру, витягуються з м'ясистого листя дикої рослини. Відразу після нанесення трохи ріже очі. Потім, коли він висохне, він тягнеться як маска, але до цього дуже швидко звикаєш. Одягаємо оленячі шкіри та старий бавовняний одяг. Все, що може зрадити нашу американську приналежність


було викинуто, за винятком моєї дорогоцінної пряжки на ремені з маленьким передавачем та зброєю, яку я ховаю під латаною сорочкою.


Найбільша проблема полягала не в тому, щоб переконати Андреа пофарбувати волосся в чорний колір, а в тому, щоб підстригти його за місцевою модою. Я десятки разів казав йому, що якщо російські її заберуть, довге волосся напевно стане гарним доказом, але, схоже, це не спрацювало. Зрештою, перед самим відходом вона замкнулася в кутку і зі сльозами на очах пожертвувала своїми гарними світлими локонами.


Ми бачимо річку, і всі поспішають. Сітка підходить до мене і тихо каже:


- Іди за мною в чергу. Ми візьмемо вас до середини лінії. Сітка дуже страждала, коли ходила до російського офіцера, як щороку хреститися. Але вони нічого не підозрюють. І навіть вони все одно не можуть підійти на човні. Як нога мого друга?


- Завдяки тобі набагато краще. Дякую. Я можу ходити майже нормально, а завтра впевнений, що можу бігати.


– Дуже добре, – цінує старий.


- Скажи, Сітко, вода глибока?


- Тобі висота талії. Для жінок, хммм, вище...


Священна сітка. Він повинен думати, як і я, що з поплавцями, які дала йому мати-природа, Андреа нема чого боятися вод Любові.


Відповідно до інструкції йдемо по лінії Мухіноса. Щоб не викликати недовіри у росіян, несу на плечах намет. Андреа, як і інші місцеві жінки, йдуть разом із Силою, яка не перестає захоплювати мене.


Я майже впевнений, що ми не потрапимо. Ми вже пройшли метрів чотириста вбрід, коли я побачив російський човен вниз за течією. Двоє озброєних чоловіків спостерігають за нами у бінокль.


Їхній інтерес до нас здається рутинним. Це надто добре, щоб бути правдою. Після двох невдалих спроб мені здається, що пройти через це дуже легко. Я кажу собі, що мені сниться, що я прокинусь.


Коли все плем'я прибуло на сушу на китайській стороні, я відпустив свою ношу. Андреа укладає Силу, підходить до мене і падає в мої обійми.


Сітка підходить до нас і каже не без розчулення:


- Табір Мухінос за десять кілометрів на південь. Ми зараз їдемо.


Ми втискаємо один одному руки востаннє, і через кілька хвилин усе плем'я зникло в лісі.


- Ось і все, - прошепотіла мені Андреа. Ми зробили це ! Ми врятовані!


- Я волію подивитися, що на нас чекає в таборі, перш ніж радіти, - відповідаю я, взявши її за руку.


І я веду його невеликою оленячою стежкою, яка проходить вздовж південного берега Любові.


РОЗДІЛ XXIV.


Опівдні вже в самому розпалі, коли ми прибуваємо на біваку, влаштованому китайцями біля печери, яку я виявив. Поки нас не було, він сильно розрісся, але вони досі не розчистили дорогу, якою могли б проїжджати машини. Це добре для мене. Я втомився бігати з моторизованими патрулями в дупі і поки не знаю, чого тут чекати.


Нових осіб серед тих, хто господарює, немає. Військовий загін знаходиться під командуванням командира Ті, великого хлопця, перша якість якого – все, що вам потрібно, окрім тонкощів. Це був друг покійного Пао. Як тільки він бачить, що ми прибуваємо, брудні, змучені, голодні, він кидається на нас, як ракета, що самонаводиться.


- Ми бачили дим над Тригдою. Що трапилося ?


– Тригди більше немає. І ще Пао; Він мертвий. Ми голодні. Дайте нам поїсти.


- Ліданіум?


- Я не міг цього зрозуміти, але я змусив їх дорого заплатити за смерть Пао. Скажіть, командире, ми вгамуємося з голоду!


- Ти шкутильгаєш. Ви були поранені?


- Так, але нічого страшного. А потім доктор Ріган застрелив російського офіцера, який це зробив. Послухайте, командире, поговоримо згодом. Зараз нам абсолютно потрібно заморити черв'ячка.


- Заморити хробака?


- З'їсти щось! Що завгодно, тільки швидко! Якщо так продовжуватиметься, я померю.


"Добре, дуже добре", - сварливо сказав Ті.


Він показує нам наші намети і махає двом плоскостопникам, які працюють на краю краю.


- О так ! «Ще ще дещо», - сказав я після роздумів.


– Що? - Запитує Ті.


- Де Рита? тобто міс Бреннан?


Але вона у твоєму наметі. Вона відпочиває. Здається, минулої ночі вона не спала.


- Ага... Я думаю, їй було важко спати після феєрверку, який я влаштував у Тріді.


- Тепер, коли ти це говориш... - задумливо каже великий Ті. Це правда, я помітив, що це вона нервує, але не звертала на це уваги.


- Ходімо з нами, командире. Ви дізнаєтесь багато цікавого.


Андреа і китайці йдуть за мною в мій намет. Двері зачинені, щоб сонце не проникало всередину.


- Коммандер Ті, - сказав я, - дозвольте, будь ласка, зателефонувати «милий» міс Бреннан?


Товстун повертається до мене. Здається, йому цікаво, чи можу я взяти його за камердинера. Але це справді так:


- Міс Бреннан?


- Що ти хочеш ? гарчить хрипким голосом.


Ви б присягнули, що в неї похмілля.


- Чи не хочеш вийти, будь ласка? - Запитує Ті.


Тканинні вставки розсуваються. З'являється голова Рити. Осліплена, вона тре запливли очі, і не відразу бачить нас. Минув день, відколи я її бачив. Я говорю собі, що треба щось зробити, щоб її розбудити.


- Привіт, Рито!


Несподіванка завдає їй неприємного удару. Декілька секунд вона паралізовано дивиться на мене здивованими очима. Слово честі, у неї зупинка серця! Ні, ось воно вона зрозуміла. Вона витягає з пояса довгий загострений кинджал.


Мій кулак іде першим. Паф! на кінчик підборіддя. Вона ковзає назад і падає в намет, який валиться на нього.


- Не розумію, - каже великий Ті.


– Рита Бреннан працює на Москву. Саме вона поінформувала росіян про нашу місію. Вона відповідає за смерть Пао.


Ти віддає наказ. Підбігають двоє солдатів із автоматами в руках. Вони витягують Риту з мішанини полотна та мотузки. Вона кидає на мене спопеляючий погляд, коли вони підтягують її, щоб зв'язати руки за спиною. Коли її забрали, я звертаюся до Ті:


- Я більше не хочу про неї чути. Вона твоя бранка.


- Не хвилюйтесь, - каже великий офіцер. Я підозрюю, що в Пекіні її спіткає доля, на яку вона заслуговує. Я накажу поставити тобі намет і принести тобі їжу.


Почнемо з перевдягання та миття посуду. Потім я роблю собі ін'єкцію американського пеніциліну, щоб бути спокійнішим, і заміняю пов'язку чимось офіційнішим.


- Що це за ліданіум? - Запитує Андреа, коли ми відпочиваємо щоками.


Я говорю їй ухильно. Не сказав їй, що знайшов метал. Щось нагадує мені, що краще залишити це при собі до подальшого повідомлення.


Ми майже перестали їсти, коли з'явилася Ті.


"Нам доведеться пояснити Пекіну, що у вас немає ліданіуму", - заявляє він.


– Я це підозрював.


- Вони не будуть щасливими.


– Я теж це підозрював. Вашингтон також. І якщо ви хочете знати все, командире, я теж.


- Чи можу я сісти? - Запитує Ті.


Не чекаючи відповіді, він піднімає товсту подушку з хвої і сідає. Він дихає на мить, змучений значним зусиллям, і продовжує:


- Як вам довелося? Не варто повідомляти Пекін, а? Чи не сенсаційно.


Визнаю. - Насправді ні,.


- Добре. Поясніть, що сталося, коли ви були на радянській землі.


Я розповідаю йому про криваву бійню і руйнування Тригди на очах у Андреа, яка не здригається.


Він запитує. - А що з ліданіумом?


- Невелика мітка на моєму лічильнику, але нічого відчутного чи виправного. На мою думку, метал розлетівся з силою удару. Було практично неможливо знайти і підібрати безліч мікроскопічних фрагментів, розкиданих на сотнях квадратних метрів.


- Я починаю краще розумітися, - каже командир. Принаймні ваше втручання послужить покаранню росіян за створення укріплених баз так близько від наших кордонів.


Я не бачу сенсу розпочинати дискусію з цього приводу і відповідаю ствердно.


– Якщо, як ви стверджуєте, метал неможливо зібрати, – продовжує Ті, – ваша місія закінчена. Думаю, ви плануєте першим літаком повернутися до своєї країни.


- Ні, - втручається Андреа.


Ти запитує. - Чому?


– Тому що, – відповідає Андреа, у нас є дуже важлива археологічна знахідка. Нам ще багато чого належить зробити.


- Але ж росіяни… - починає Ті.


Закінчую на його місці:


- Росіяни збираються розпочати каральну експедицію. Безперечно. Але не проти безлюдної місцевості. На вашому місці я обов'язково викликав би підкріплення для захисту Айхуей.


Він дивиться на мене. Я впевнений, що він не думав про це жодної секунди.


******


- Ви зовсім збожеволіли, - сказала Андреа.


- Що ви маєте проти північних ванн?


Є великий кущ водної трави і ділянка моху, яка м'якша за будь-який килимок для ванни. Я починаю роздягатися.


- Зазвичай нічого, - каже Андреа. Але росіяни дуже близькі, Нік. І я думаю, що вони злиться на нас.


- Це ти маєш рацію. Тільки човен сюди не надішлють.


- Чому?


- Тому що річка заблокована аварією корабля.


- Звідки Ви знаєте ?


- Я потопив там катер.


- Все одно вода надто холодна.


- Скажіть, коли ви перейшли ріку вранці, вам було холодно?


- Так.


- Хитрість у тому, щоб промокнути. Згодом це само собою.


- Послухай, Нік, я б хотіла зрозуміти. Ви починаєте з того, що робите виставу під носом китайців, щоб показати їм, що ми йдемо в ліс з пляшкою віскі і тепер, замість випити, ви хочете прийняти ванну!


- Я хотів, щоб наші друзі подумали, що ми трохи застрягли у західному декадансі. Загалом у мене є робота. Залиштеться, якщо хочете, але було б набагато краще, якби китайці побачили, як ми повертаємося додому мокрими.


- Що б я не зробив для Америки та для вас? Андреа бурчить, роздягаючись.


Я пірнаю. Вау, тут трохи прохолодніше, ніж серед білого дня. Місяць кидає похмурий промінь крізь велику групу перистих хмар. Трохи нижче я бачу невеликий вогник. Безперечно, радянський корабель. Але в будь-якому випадку це занадто далеко, щоб становити небезпеку.


Я чую позаду шум. Андреа приєднується до мене в кількох рухах та обвиває мої руки навколо талії.


- В принципі, сказала вона, вода не така вже й погана.


- Розумієте, - відповів я, повертаючись, щоб обійняти його.


Її вологі груди притискаються до моїх грудей. Немає нічого кращого за людський контакт, щоб зігріти твою кров. Але я швидко відриваюся, проклинаючи своє професійне сумління. Місія перша.


Підпливаю до місця, куди впустив ліданіум. Мені потрібно чотири качині нирки, щоб знайти його, але я його знаходжу. Я повертаюся до Андреа і пишаюся, як кішка, що спіймала мишу, і показую їй вузлик, який я зробив зі своїх шкарпеток.


- Я знайшов !


Вона питає. - Що це таке ?


- Ліданіум.


- Але ж ви сказали, що у вас його немає!


- Я збрехав, - відповідаю я, обіймаючи її і розгойдуючи у воді.


- Що ви виграли, збрехавши китайцям? - Запитує Андреа, як тільки ми переводимо дихання.


– Час. Щоб дізнатися, чи чесні вони чи ні.


- А якщо вони не «чесні», як ви кажете?


– Я тримаю все при собі. Інакше ми ділимося. Але все одно не тут. Ми робимо це у Тянь Цзіні чи в Шанхаї. У місці де угода може відбутися в присутності понятих.


- Ти ще міг мені повідомити, - сказала вона трохи розгнівано.


- Мені це не подобалося, поки що залишалися шанси бути спійманими росіянами. Якби вони схопили тебе, краще нічого не знати.


Андреа на мить замислюється і, здається, приймає це пояснення. Потім вона м'яко відштовхує мене і занурюється. Я пливу до берега, щоб закріпити свій пакунок між високою травою. Потім я приєднуюсь до неї, і добрих двадцять хвилин ми балакаємо і хлюпаємось, як безтурботні діти.


Повернувшись на бивак, ми раді знайти наші ліжка, які все ще більше схожі на західні ліжка, ніж на голки, і ми лежимо в них до полудня наступного дня. Прокидаємося гарненько виспавшись. Я голюся, повісивши дзеркало на вигнутій гілці з видом на струмок, і він здається зовсім новим. Потім ідемо до печери. Я хочу, щоб Андреа зібрала якнайбільше цікавих речей на випадок, якщо нам доведеться виїхати і залишити ключ під килимком.


Згідно з старовинним висловом, ліс – найкраще місце, щоб сховати дерево. Я виймаю Ліданіум з пароварки і додаю його до гальки, яку зібрала Андреа. Радіація навряд чи сильно зашкодить нам за короткий час, коли нам доводиться носити сумку.


Потім, не знаючи, чим зайнятися, я йду подивитися, як благородні представники Народної армії грають у маджонг, розповідаючи про свою майстерність пані Пекіна. Раптом мені спало на думку думка, що я можу поповнити свій арсенал за рахунок їхнього будинку. Я знаходжу дуже просту техніку. Я починаю очорнювати якості їхніх рушниць, поки вони не нададуть мені асортименту і не запропонують піти та спробувати його. Так я отримую Токарев тип 51, ящик з боєприпасами та пакет з мішенями.


Я йду на чотириста-п'ятсот метрів у ліс і вистрілюю дюжину куль по мішені автоматом, характеристики якого вже знаю напам'ять. Я хочу, щоб мої друзі чули мене і вірили, що я тренуюсь. Зробивши це, я притуляюсь до дерева і якийсь час мрію. Для росіян питання вирішено. Тепер чекаю, що зроблять китайці.


Я не забарився.


Я пробув там півгодини, стріляючи, коли джип показує кінчик капота на трасі, яку вони щойно проклали поміж дерев. Це Артур Пендл. Якщо цей хлопець з'являється на полі особисто, значить, тут має бути якийсь лиходій. Я засовую Токарєва за пояс, рахуючи його своїм, і виходжу йому назустріч.


Ти під'їжджає до позашляховика одночасно зі мною.


Він питає - Хто ти? .


– Торгова компанія «Пропілон», – відповідає Артур.


– Торгова компанія «Пропілон»? – підозріло повторює великий Ті.


«Шанхай, Тянь Цзінь і Гонконг», - оголошує Артур, потискуючи офіцеру руку. Я був тим, хто відповідав за організацію подорожі для наукової експедиції. - Він повертається до мене: - Професор Рейнсфорд! Радий бачити тебе!


- Я теж, - говорю я.


Ви кажете, мені цікаво, який лихий вітер приніс його сюди.


- Я приніс тобі твій пристрій. Співробітникам Nikon вдалося відремонтувати затвор. Тримати.


Він простягає мені нову 35-міліметрову камеру. Я імпровізую:


- Дякую, містере Пендл. Завдяки вам у нас буде набагато менше проблем із мікрофотографіями.


- Ви знаєте цю людину? - Запитує мене Ті.


- Звісно, відповідаю. Він організував транспортування матеріалу та практичні заходи щодо відвантаження. Маю зізнатися, я не очікував, що він так швидко повернеться з фотоапаратом.


– Ми тут, щоб служити вам, – каже Артур. На жаль, мені хотілося б бути настільки корисним для двох дослідників, яких ви відправили до Токіо. Вони зіштовхнулися із непередбаченими проблемами з обладнанням. Не думаю, що вони пробудуть сюди принаймні тиждень.


- Це сумно.


- Так, я знаю, що доктор Ріган теж буде розчарована. Чи можу я її побачити?


– Вона на місці. Якщо командир Ти не заперечує, я відведу вас туди.


Ти приймає без підозр. Я тягну Артура стежкою до печери і, як тільки ми опиняємося поза досяжністю китайських вух, питаю його:


- Отже, Артуре, що це все? Це велике лайно?


– Ще ні, але це ненадовго.


- Я здогадався, коли тебе побачив. Я знав, що ви не залишили б свій офіс без поважної причини.


- Ти так сказав, погано. Я точно знаю, що тебе планують ліквідувати, а Ліданіум залишити собі. Чого я не знаю, то це того, чи отримував колись командир Ті наказ про це.


- Навряд чи. Я все ще тут. Крім того, з їхньої точки зору виникає складність. Вони не думають, що я знайшов Ліданіум.


- Це так ! Але чи він у вас?


- Очевидно! У моєму наметі.


Потім я розповідаю Артуру про мою пригоду у Сибіру. Він урочисто киває, його очі світяться збудженням та схваленням.


- Значить, це була Рита, - каже він, коли закінчу.


- На жаль, так.


- Ви вирішили питання?


- Я віддав її маоїстам. Ти, мабуть, замкнув її десь. Може, вже відправив експресом до Пекіна.


- Ймовірно, вони спробують обміняти її з росіянами, щоб забули прикордонний інцидент.


– каже Артур.


– Я так і думаю.


Вона має бути на вагу золота. - сміється Пендл. Гаразд, що стосується нас, ми збираємося використати "Бігль", щоб вибратися звідси. Він все ще знаходиться в Айху з повними баками і тільки одна людина, яка охороняє його.


- Айху? Це не по сусідству. А там є радіо.


- Це не по сусідству, гаразд. Є радіо, але не гаразд. Тобто не в робочому стані. Мій пілот зробив помилку, давши мені час самостійно випорожнити сечовий міхур. Вони не зможуть відремонтувати його до післязавтра, поки вони напишуть повідомлення, відправлять його до Харбіна звичайним літаком і чекатимуть на припаси. Я маю сумнів, що вони досить добре оснащені запчастинами, щоб подбати про себе.


- Гарна робота, Артуре. Все, що тобі потрібно зробити, це зіпсувати радіо в джипі Ті, і все гаразд.


Пендл знизує плечима.


- У цьому немає потреби, - сказав він. Нехай Ти буде зв'язуватися з Пекіном стільки, скільки йому заманеться. Він не зможе зв'язатися з Айхуї, і це те, що нас цікавить. Це місце, де знаходиться Бігль.


- Якщо ми дістанемося літака, що робитимемо? Куди ви хочете, щоб ми полетіли? Ми у самому серці Маньчжурії!


- Потрібно знайти Владивостоцький коридор. Тут прямо на морі зустрічаються кордони Китаю, СРСР та Північної Кореї. Літаючи на малій висоті, у вас є шанс дістатися до відкритого моря Японії, перш ніж вони помітять, що ви пролітаєте. Я попросив наш Тихоокеанський флот уважно дослухатися до наших сигналів. Маневрує у Японському морі. Хіба я не казав тобі?


- Так Так. Я чув про це.


- Здається, ти вмієш пілотувати.


Скромно говорю. - Я справляюся, -


- Ну, спробуй кілька годин гідно пролетіти. Це все, про що ми тебе просимо. А тепер давайте підемо до доктора Ріган і пояснимо їй, що, на жаль, їй доведеться відмовитися від своєї археології.


РОЗДІЛ XXV.


- Решту залишити тут? Але це обурливо! – обурено кричить Андреа.


У світлі лампи Coleman у китайській версії, що відкидає тіні, на стіни печери, вона збирає останні знахідки до тканинної валізи. Ми самотні. Пендл вирушив до табору, щоб спробувати виконати дещо особливе завдання, яке я йому дав.


- Перестань скиглити, - сказав я, - з тим, що ти береш, у тебе є чим зайнятися принаймні на п'ять років!


- Ти кажеш, ну на три роки! Можливо на чотири!


- Це не погано. А потім, з тією репутацією, якою ти мені зобов'язана, ти можеш збирати гранти удосталь. На що скаржитесь? І, в будь-якому випадку, краще піти з чотирма роками роботи, ніж залишитися і зникнути в лапах китайців. Ви можете мені повірити!


- Не можу уявити, що вони справді хочуть нас убити...


- Вони хочуть весь ліданіум. Вони, мабуть, думають, що я збрехав їм, що в мене його не було. Вони мені не довіряють.


- Це, з іншого боку, - глузливо зауважує доктор Ріган, я можу це уявити.


- А коли росіяни нападають на Айхуей, китайці можуть захотіти дати їм щось інше, окрім Рити, уявіть собі. Вони хочуть прикінчити мене. Вони прагнуть цього.


- Враховуючи те, що ви зробили у Тріді, я думаю, ви маєте на увазі буквально.


- Бачу, в гуморі не бракує.


- Що, коли вони не нападуть на Айхуї? – несподівано питає Андреа.


– Вони нападуть.


- Ви впевнені.


- Так я впевнений.


- Чому? Минуло сорок вісім годин, а вони ще нічого не зробили.


- Повірте мені.


- Звісно. Не розумію, чому я довіряю вам більше, ніж китайцям. Іди, допоможи мені замість узяти все це.


Даємо лампі горіти в порожній печері та виходимо з двома великими флісовими мішками, набитими зразками, ескізами та інструментами. Це близько п'ятдесяти кілограмів, і якщо додати сумку, яку Андреа залишила у моєму наметі, то вийде непоганий багаж. Я кладу все в кузов джипа, що курсує між розкопками та біваком, і сідаю поряд з водієм.


- У табір!


Транспортний засіб легко вирушає свіжою дорогою, яку вони щойно проклали між печерою та табором.


З двома сумками у своєму наметі я відкриваю той, який уже там, просто щоб переконатися, що ніхто не торкався ліданіуму, але його там немає, що мене здивувало, і виходжу.


Андреа відсутня, але тут є Пендл.


- Я сховав ваш товар, - оголошує він. Він загорнуть у полотно під твоїм ліжечком.


- Це правда, Артуре? У них тут є міномети?


– Ні. Мені вдалося знайти вам тільки гранатомет Горюнова із коробкою із дванадцяти штук. Капрал, якому вдалося продати, задоволений. Ви кажете, він не знає, що щось таке коштує як мінімум дві тисячі доларів за нинішньою ціною. Він продав його за сотню фунтів.


- Хіба він не був надто цікавим?


- Я сказав йому, що займаюся контрабандою китайської зброї. Здавалося, він зрадів. У будь-якому разі його цікавила саме сотня фунтів.


Пожежі в Триде погасли, але через встановлення електричного освітлення може здатися, що це не так.


Всюди просто вогні. А два сторожові катери потужними прожекторами обшаровують китайський та радянський береги.


Останні сто метрів я повзу на животі. До спини прив'язаний гранатомет. Мої кишені набиті вибухівкою. Останнім часом я тільки займаюся диверсіями.


Минуло дві години з того часу, як я вийшов з намету і вже пройшов три китайські патрулі. Ти, мабуть, послухався моєї поради і привів війська в Айхуей. Росіяни роблять те саме по той бік річки, і все, чого не вистачає, як сказав би інший, - це іскри, яка спалахує порох.


Я бачу кілька сотень людей із радянської сторони. Деякі прибирають обвуглені залишки з Трігди. Інші не діють в очікуванні наказів. Трохи далі, на сухому місці, я розрізняю силуети двох десантних кораблів. Тож товариші справді збираються розпочати атаку. Оскільки вони виглядають бадьорими, як бабаки у розпал зими, я кажу собі, що це ще не все. Якщо тільки друг Картер трохи не пришвидшить події.


Моя ідея полягає в тому, щоб трохи полоскотати їх, щоб вони почали наступ. Я маю намір скористатися наступним безладом, щоб до нас не виявляли особливого інтересу.


Тільки стріляти буде дуже складно. У мене буде близько 30 секунд, щоби вистрілити своїми дванадцятьма гранатами. Тоді треба буде піти хоч на півтора кілометри. Там я вважатиму себе в безпеці. Я проковтну два або три ковтки віскі, щоб Ти повірив, що я знову випив і не думаю, що він шукатиме занадто старанно в моїй кімнаті.


Я протягую гранату в трубку і обчислюю відстань, кут пострілу, швидкість вітру та розташування генерал-лейтенанта. Я повинен бути обережним, щоб не зіпсувати бронетранспортери, щоб не завадити моїм російським друзям відвідати моїх китайських друзів. Моя справа – провокація, більше нічого.


Ось і з'являється генерал-лейтенант. Він ходить берегом, схрестивши пальці за спиною.


Три гранати вже летять повітрям, коли перша досягає іншого боку річки Любові. Генерал-лейтенант розводить пальці та кидається головою в землю. Його люди, виходячи з летаргії, швидко наслідують свого командира. Мої дванадцять гранат розриваються по всьому периметру бази. Абсолютна образа, я намагаюся підірвати два останні прямо в центрі галявини. За кілька секунд на російський берег стріляє автомат. Практично відразу по китайській стороні обрушилися тактичні ракети та мінометні снаряди. Минуло два тижні з того часу, як був дощ, і в маньчжурському лісі швидко починаються пожежі.


За моїми оцінками, мені потрібно близько 20 хвилин, щоб повернутися до табору. Через п'ять хвилин росіяни перестають стріляти, і я уявляю, як вони звалюються у свої амфібії, які готові кинутися на Айхуей.


Я впадаю в табір, дихаючи перегаром вбивчим для мух. Як і очікувалося, Ти одразу на мене напав.


- Де ти був ?


"Вгадай", - сказав я, дружелюбно простягаючи йому свою пляшку.


- Ні дякую. То що може бути кращим, ніж піти напитися в ліс?


– Ні. Я знайшов цю печеру випадково, але якщо ви уявляєте, що я піду туди рачки, щоб викопати якісь старі гнилі скелети, ви потрапите собі палець в око. Доктор Ріган має все, що потрібно, щоб постояти за себе.


Постріли. Але це звучить смішно. Що з тобою, Ти?


- Я думав, що чув постріли.


- Це був не я, слово честі! я так випив, що не зміг би підстрелити корову в коридорі.


Товстун дає невиразну подобу посмішки, яка відразу стирається, коли чоловік, вибігаючи з вантажівки зв'язку, оголошує:


- Росіяни атакують. Два десантні кораблі з людьми! Нам наказано йти, командире!


- Де ж ?


- В Айхуї.


- В Айхуї? О так ! Я зрозумів. Ну ось лайно!


Командир Ті, здається, здається на момент паніки. Він обертається, озирається, потім дивиться на мене.


- Ти залишишся тут із друзями. Я залишу трьох чоловіків доглядати тебе. Мені дуже шкода, але я не довіряю тобі. Коли ми закінчимо з росіянами, я повернуся сюди і відновлю нашу розмову.


– Привіт, командире. Це залежатиме від доби. Якщо ви прийдете додому занадто пізно, будь ласка, не будіть мене!


Троє китайських охоронців кидаються до мене і оточують мене, щоб показати, що вони усвідомлюють важливість своєї місії і не хочуть мене відпускати.


Командир Ті підтягує дупу до свого позашляховика і вигукує накази своєму водієві, якому, якщо це триватиме ще кілька секунд, скоро знадобиться слуховий апарат. Нещасний бореться зі стартером, але джип наполегливо відмовляється їхати. Я залишаюся, і три мої ангели-охоронці штовхають мене до мого намету.


Пендл та Андреа сидять, схрестивши ноги, перед картками та чашками чаю. Я питаю :


- Охоронці говорять англійською?


- Жодного слова, - відповідає Артур.


- Добре, поговоримо спокійно. Росіяни атакують Айхуї.


Артур дивиться на мене із кислою усмішкою.


"Чудово", - сказав він. І я припускаю, що командувача Ти терміново викликали на місце події.


- Так. Він щойно покинув нас. Мабуть, він залишив тут свій позашляховик. Мабуть, у нього були механічні проблеми.


Артур виймає з кишені шматок металу і простягає мені.


- Я чув, що розподільник запалювання набагато краще працює з цим.


Я підморгую йому і засовую деталь у кишеню штанів. Я поновлюю свій звіт:


- Аванпост Тригда знову зазнав нападу. Росіяни надіслали велику кількість солдатів і два десантні кораблі. Я побачив на місці генерал-лейтенанта.


- Генерал! - вигукує Артур. Хоула! Здається, вони ставляться до всього серйозно. Я все ще сподіваюся, що, завдавши удару у відповідь Айхуї, вони забудуть про аеродром.


Він кидає свої карти на землю і додає:


- Доктор Ріган - пекельний гравець у покер!


"Вона хороша у всьому", - сказав я.


Артур сміється. Чи не Андреа. Вона підводиться і підходить до мене, щоб обійняти.


- Ми… зараз їдемо? - Запитує вона тремтячим голосом.


- Як тільки ми закінчимо з охороною.


- Що ти хочеш щоб я зробив ?


- Все запаковано?


Вона відповідає мовчазним кивком.


- То йди, сядь на ліжко та почекай.


– Де охорона? - Запитує Артур.


- Два спереду та один ззаду. Вони думають, що я п'яний.


- На мій погляд, у вас обличчя людини, яку зараз знудить, і немає жодних сумнівів у тому, що треба дозволити вам полегшитися.


- В тому числі.


Він тягне мене надвір, кричачи, що я хворий. Двоє солдатів дивляться на мене з огидою. Вони миттєво нейтралізуються. Я йду за намет, щоб подбати про третій, і, коли я повернуся, Артур уже позбавив два трупи від зброї та боєприпасів.


За секунди все вирішується без жодної перешкоди.


- Ах, Артуре, - сказав я, - тебе справді зробили польовим агентом! Коли я думаю, що ти протираєш штани на офісному стільці.


Він виглядає дуже гордим собою.


- Якщо ти повернеш мені цю деталь, - каже він, - я подбаю про транспорт.


Я передаю йому деталь і йду до Андреа. Вона дістала три сумки з намету.


– Це було швидко, – коментує вона.


- Їх було лише троє.


- Неймовірно, - каже вона. Думаю, я починаю до цього звикати.


Я беру дві сумки і махаю їй, щоб вона провела мене до джипа. У таборі немає жодних ознак життя. Справді, схоже, що командувач Ті взяв усіх своїх людей, окрім цих трьох, для боротьби з росіянами в Айхуе. Пендл підняв капот китайського позашляховика. Він ремонтує його при світлі ліхтарика. Я кладу сумки у джип.


– Готово! - оголошує Артур, дозволяючи капоту впасти.


Чути шум, за яким слідує приглушений стогін, ніби у відповідь на гучну бавовну капота. Це походить з величезного намету Ті, який у цьому невеликому таборі виглядає як першерон, що заблукав у стаді поні.


- Що це таке ? – каже Андреа.


Відповідаю. - Якщо не помиляюся, ми матимемо додатковий багаж.


З широкою посмішкою Пендл сідає за кермо та заводить двигун. Я швидко йду до великого жовто-зеленого намету. Я вхожу. Рита сидить на земляній підлозі, прив'язана до центрального стовпа, з кляпом у роті. Я стаю навколішки поруч із нею. Я не можу втриматись від гучного сміху їй в обличчя. Виймаю кляп.


- Павло! Ах, Пол! Це ти... слава богу!


- Припиніть ваші стогін і швидко ухваліть рішення. Ви хотіли б залишитися тут або поїхати з нами в Америку?


- Ем-м-м...


- Поки що, Рито! - Сказав я, обертаючись.


- Ні! Візміть мене ! Ці китайці дикуни, якби ви знали...


Я знову заткнув їй рот кляпом і відв'язав її від стовпа, не послаблюючи її зв'язаних рук. Потім я підштовхую її до джипа та кидаю ззаду серед сумок Андреа.


Лікар Ріган довго посміхається. Я сів і ми вирушили до Айхуеї.


Пендл, як божевільний, мчить маленькими зруйнованими ґрунтовими дорогами. Іноді він на секунду вимикає двигун, щоб ми могли насолодитися звуками битви.


- Як це далеко ти думаєш? - Запитує Артур.


- Три кілометри.


- Отже, вони наступають у місто. Ми приблизно за півтора кілометри на південь від аеродрому.


– А де літак?


- Наприкінці траси, на жаль, – повідомляє він мені.


- Добре, тепер пригальмуй. І вимкни світло.


РОЗДІЛ XXVI.


B.206 Beagle зупинився майже наприкінці злітно-посадкової смуги, наприкінці, найближчому до Айхуї. Важкі прядив'яні мотузки прикріплюють колеса до дерев'яних кіл, застромлених у землю.


Над селом нависають вогні. Іноді над деревами піднімається довге тонке полум'я. На той час, як ми під'їжджаємо до літака, шум бою заглушує двигун.


Андреа зітхає. - Мій Бог !


– Ти сказала це. Візьмемо багаж. Артуре, як ти думаєш, ти зможеш його налагодити?


"Я подивлюся", - каже Пендл, приступаючи до роботи.


Коли три сумки разом із Ритою, все ще з кляпом у роті, були кинуті на задні сидіння, він вигукує:


- Все в порядку! Повозився зі стартером і у нас все гаразд!


На Айхуї гуркоче все сильніше і сильніше. Полум'я висвітлює ліс, що розкинувся на задньому плані, як серед білого дня. Іноді я бачу непомітні фігури, що переходять від дерева до дерева. У наш бік іде рух відступу.


Пендл весело кричить. - Таке враження, що наш хоробрий командир драпає!


- Припини свою нісенітницю і допоможи мені перерізати мотузки. Полетіли до біса звідси!


- Що я можу робити? - Запитує Андреа.


- Сядьте та опустіть голову.


Я виходжу вправо та перерізаю кріплення стилетом. Пендл робить те саме ліворуч.


Лунає постріл, дуже близько. Потім у повітрі свистить далекобійна граната. Поруч із дерев'яним укриттям відлітають уламки кори. Я кричу:


- Старт, Артуре!


Настає затишшя, і наприкінці треку з'являється силует. Це командир Ті. Пішли в минуле його прекрасна зарозумілість. Він чорний з голови до п'ят, весь у поті, і він явно наляканий. Його супроводжують троє солдатів: авангард тих, хто відступає.


У них була така ж ідея, як і в нас, в основному через чисельність росіян та їх вогневої могутності. Скість у літак і полетіти. Ти помічає мене і на секунду залишається скам'янілою. Потім я бачу, як у нього смикається щелепа. Він піднімає пістолет-кулемет.


Я встигаю спустошити половину магазину швидше, ніж він. Він падає убитий. Люди, які його супроводжують, на мить вагаються і вживають заходів у відповідь.


Коли я пірнаю на борт, я чую, як заводяться обидва двигуни. Кулі переді мною розривають траву і б'ють фюзеляжем над моєю головою.


Дві російські гранати вибухають за сотню ярдів від нас. Китайці перестають стріляти, настільки, щоб я зміг схопитися на борт.


У розмитому світлі я бачу Андреа, що згорнулася калачиком, як я їй велів. Я вриваюся в крісло пілота, включаю газ, і "Бігль" злітає по злітно-посадковій смузі, прямуючи на північ.


Притиснувши голову до правого ілюмінатора, Пендл, здається, дивиться в ліс, де зараз вирує битва. Через дірки в салоні проникає різкий запах диму. У міру того як пристрій набирає швидкість, з'являється ще кілька дірок. У світлі фар я бачу ґрунтову дорогу. На швидкості 95 км/година «Бігль», здається, відривається. На 115 смикаю за ручку, і ніс піднімається. Ми злітаємо. Чим вище ми піднімаємося, тим краще я почуваюся. Я більше не на китайській чи російській землі. Я лечу.


Я плескаю Артура по спині.


- Виграли, дідусю! Ми гарні!


Артур падає зі свого місця та падає у прохід. Його очі широко розплющені, уважно. Куля пробила йому груди.


- Відтягни його, Андреа!


- Ні! О ні ! Я не можу !


- Дій, чорт забирай! Іди і поклади його поруч із Ритою. Він наполовину лежить на пульті керування!


- Нік, будь ласка! Тільки не це!


- Добре. Давай, візьми ручку. Я зроблю це.


Андреа встає. Беру труп Пендла під пахви та перети його в далекий кінець кабіни.


- Іди зараз сюди.


Вона впала на сидіння другого пілота і відразу взяла мене за руку.


Я питаю :


– Ви вмієте читати карту?


- Очевидно!


Заглянь у цей відсік біля ручки другого пілота. Там вона має бути.


- Куди ми йдемо ?


- У бік моря. Ми перетинаємо масив Хочанг і перетинаємо китайський, північнокорейський та російський кордони недалеко від Владивостока. Я знаю дорогу, але мене турбують гори.


- Гори?


- Ми збираємося пролетіти на висоті п'ятсот футів. Можливо навіть менше. Розв'яжи мій пояс і візьми його.


Вона дивиться на мене круглими очима. Зрештою, вона робить те, що я їй говорю. Вона простягає пряжку до світла, щоб я міг знайти кнопки.


- Що воно робить?


- Він посилає автоматичний сигнал лиха і сигнал локатора військово-морським силам США, які маневрують у Японському морі. Нам знадобиться допомога, коли ми покинемо цей гребаний континент!


- Як багато часу це займе?


- Трохи менше трьох годин.


Андреа обшукує купе і знаходить нещодавно зроблену карту Маньчжурії з повітря. На прямій між Айхуеєм і Владивостокським коридором лише кілька населених пунктів і лише три аеродроми. Моїм першим завданням буде перетнути Пті Кінгканг, але, оскільки більшість піків менше тисячі метрів, це не буде великою проблемою.


Я збираюся піднятися на висоту п'яти тисяч футів, поки ми не перейдемо через гори.


– Ми ризикуємо бути поміченими радарами.


- Звісно. Але, певне, їх поблизу немає.


- Якщо ти так кажеш...


Я смикаю за ручку, і за кілька хвилин ми знаходимося на висоті трьох тисяч п'ятсот футів. Незабаром ми пролітаємо над невеликими округлими вершинами на захід від села Куссуті. За ним тягнеться такий самий ланцюжок, а за ним - ставок, населений тільки оленями. На висоті п'яти тисяч футів я стабілізую політ і вмикаю автопілот.


Я відчуваю, що Андреа не вимагає нічого, крім невеликої втіхи. Я беру її на руки. Вона зітхає, дозволяючи собі піти проти мене. Через деякий час я говорю:


- Мені дуже шкода Пендла. Ви знаєте, що це правда. Він був добрим хлопцем. Я піду подивитися.


Я піднімаю тіло і кладу його у задній частині кабіни. У його гаманці знаходжу звичайну колекцію документів, кілька фунтів і є зім'ята кольорова фотографія похилого віку, жінка схожа на Артура, як дві краплі води. Його сестра. Доведеться їй написати.


Рита крутиться як божевільна і стогне під кляпом. Я беру її за руку і саджу позаду Андреа, яка дивиться убік. Виймаю кляп.


– Якщо є що сказати, зробіть це цікаво.


- Тобі це не зійде з рук?


- Про що це?


Я займаю своє місце за штурвалом та перевіряю паливний індикатор. У нас достатньо, щоб дістатися міжнародних вод.


- Хочеш вибратися живим, - відповідає Рита.


- Трохи да!


- Я хотіла б поговорити.


- Добре поговоримо!


- Не перед нею.


- Тоді заткнися.


- Добре, Рита капітулює. Нам не треба гинути.


- Що ти пропонуєш ?


- Висадіть нас у Владивостоці. Обіцяю, з тобою добре звертатимуться.


- Ти справді думаєш, що я зроблю це. Ти смієшся ?


– Це краще, ніж померти.


- Якщо ти хочеш мене переконати, тобі доведеться знайти щось краще, моя красуня.


- Добре я зрозуміла. Ви не здатеся. Ми всі помремо. - Рита гірко посміхається. - Даремно намагаєшся, тебе зіб'ють наші.


- Я сумніваюся в цьому, - відповідаю я.


- Росіяни дуже боєздатні.


- Безперечно. Справа в тому, що ти єдина, хто знає, що я вибрався з Тріґди живим. Ні, якщо російські ВПС пошлють літаки, то в Трігду чи Айхуей. І навіть якщо вони дізнаються про мою втечу, їм доведеться увійти в повітряний простір Китаю, щоб мене схопити.


- Але не коридором Владивостока.


- Там припускаю, що є ризик збою. Але я розраховую, що в загальному плутанину пролікую.


- Яка плутанина? - Запитує Рита.


- Та, що станеться, коли авіація трьох країн зійдеться, щоб нас збити.


Андреа підстрибує і починає гикати.


- Бо ви на це розраховуєте! - вигукує вона, звертаючись до мене.


– Це єдиний шанс, який у нас залишився.


РОЗДІЛ XXVII.


Два залізничні колії проходять паралельно за п'ятдесят кілометрів на південний захід від Чи-сі. Після них наступна залізнична гілка з'єднуватиме Посьєт із Владивостоком та кінцем Азіатського континенту. Я спустився на п'ятсот футів і досі не бачу ознак життя на землі.


По радіо – інша історія. Китайська військова частота, що використовується базою у Харбіні, дуже переповнена. Минула година відколи вони почули про мій виліт, і вже половину цього часу вони шукали мене не в тому місці. Можливо, через одночасне зникнення Рити командир бази в Харбіні вважає, що ми прямуємо до Хабаровська, в СРСР, недалеко від північно-східного краю Маньчжурії.


За нами було відправлено загін МІГ-21. Він перетнув нашу трасу, прямуючи на північний схід, тому ми рухалися на південний схід і були вже на пристойній відстані. Він може наздогнати нас по дорозі назад, коли ми пролетимо над стиком трьох кордонів. Те саме з загоном, що вилетів із китайської бази в Мукдені.


Але для цього їм доведеться увійти до повітряного простору Північної Кореї.


Лісиста місцевість поступово поступається місцем ряду невисоких пагорбів, що перемежовуються долинами, якими течуть невеликі струмки. Рівень землі падає з висотою, і я разом із ним. Виникають розрізнені ферми. Потім невеликі заболочені площі перетворилися на рисові поля. Тепер поверхня рівно спускатиметься до моря. Я натискаю на ручку і відпускаю її донизу, поки не вирівнююся з вершинами дерев.


- Мій Бог ! – вигукує Андреа.


- Давай, без нервозності. У мене штурвал у руках.


Налаштовую радіо на владивостокську частоту. Там також обговорюються польоти.


- Вони женуться за нами! – кричить Андреа.


- Замовкни. Ви ні слова російською не розумієте! Вони просто відповідають двом китайським ескадрильям, які нас розшукують. Якщо пощастить, вони пройдуть повз нас на висоті сорока тисяч футів, навіть не помітивши нас.


Через півсекунди дві дюжини МІГ-22 проносяться над ними з пекельним ревом. Якщо хтось із них побачив нас, вони забули повідомити про це.


- Воно спрацювало! – кричить Андреа. Воно спрацювало! Вони збираються воювати із китайцями!


Я поплескаю її по коліна, щоб заспокоїти.


- Продовжуйте схрещувати пальці. Тепер доведеться спричинити кавалерію.


Пік Сен-Лінь Шань зникає праворуч від нас. Ми у повітряному просторі Північної Кореї. Прямо на краю радянського кордону. Я трохи повертаю вліво та налаштовую радіо на частоту ВМС США.


- Вітання! Кеннеді! Вітання! Кеннеді! Елітний агент N3. SOS.


Шипить, але це все. Повторюю повідомлення і нарешті отримую відповідь:


- N3, тут USS John F. Kennedy. В чому твоя проблема ?


- Я планую сісти в морі за сорок кілометрів на південний схід від Посьєта. У мене закінчується паливо, і я хотів би, щоб човен вміщав трьох чоловік і три великі мішки.


Довго чекаю, поки отримую відповідь:


- Добре заведено, N3. Sikorsky скине моторний гребний човен з екіпажем із двох людей відразу після того, як стане свідком вашої аварійної посадки. Есмінець Трентон забере вас. Чи є ще щось?


- Так. Я був би вдячний за невелике авіашоу на випадок, якщо якісь азіатські літаки, які зараз у повітрі, вирішать мене помітити.


- Повітряне покриття забезпечене за п'ятнадцять миль від берега. Удачі, N3.


- Дякую.


Вони не помітили мене на своїх радарах, і це, здається, ще більше розлютило їх. Тепер вони знають, куди я йду завдяки моєму повідомленню. Головнокомандувач бази у Владивостоці реагує швидше, ніж його китайський колега. Йому знадобилося всього три хвилини, щоб збагнути, що я відлітаю з Маньчжурії, і розповісти про їхню тригдинську подію. Він негайно наказує своїм людям розвернутися і переслідувати мене.


Я повертаюся до частоти ВМФ.


- Вітання! Кеннеді! Зараз абсолютно необхідне повітряне прикриття


Переходимо лінію Посьєт-Владивосток. Настав день, і селяни йдуть дорогами до рисових полів.


Ще півхвилини і ми над океаном. Андреа посміюється і плескає у долоні, як дитина.


- Ми врятовані! Ми врятовані!


- Почекай, перш ніж радіти. Ми будемо під прикриттям за дванадцять миль. На такій швидкості минуло ще три хвилини.


- У будь-якому разі, Нік, що з нами може статися за три хвилини?


- Дуже багато. Звільни Риту.


- Навіщо?


- Можливо, ми приймемо примусову ванну. Розв'яжіть її, щоб вона могла плавати. У всякому разі, вона, мабуть, здогадалася, що тепер більше не варто намагатися затівати щось проти нас. Хіба це не так, Рито?


- Я не хочу втопитися, - відповідає Рита.


Неохоче Андреа звільняє її від кайданів. Рита треть щиколотки і зап'ястя.


- Дякую, - сказала вона.


- Будь ласка.


- Гей, Нік, - питає вона. Коли ми будемо у морі, ти мене не відпустиш?


- Плити до СРСР? Це сорок кілометрів.


- Вони виловлять мене.


- В обмін на що?


- За послуги у майбутньому.


- Я подивлюся.


- Вітання ! зауважує Андреа. Він за нами женуться!


Повертаю голову і у ліве вікно бачу лад МІГ-22. Вони знаходяться за вісім кілометрів від нас і з феноменальною швидкістю наздоганяють нас. Ми все ще за вісім миль від узбережжя. Щоб увійти до міжнародних вод, потрібно ще чотири милі. При швидкості 1,5 МГ можуть наздогнати нас приблизно за п'ятнадцять секунд. Налаштовуюся на їхню частоту якраз вчасно, щоб почути:


- Невідомий літак, розгортайтеся і слідуйте за нами на радянську територію.


Я зображую найбільш московський акцент і відповідаю:


- Як ти смієш? Ти знаєш, з ким маєш справу, друже мій?


Потім настає добре десятисекундне мовчання:


- Назвіть себе.


– Це генерал Сахаров! Що це позначає ? Хіба ви не знаєте, що мене сьогодні не було вранці? Даю синові урок польоту! Хто ти ? Я хочу знати твоє ім'я негайно!


Я відчуваю, що там нагорі велике занепокоєння. Цього разу тиша триває добрих тридцять секунд. Це все, що мені потрібно вибратися з радянського повітряного простору.


Сахаров – друг начальника генштабу. Він запеклий п'яниця і, загалом, його ніхто не сприймає всерйоз.


Але має сина. Він у авіації. І всім розповідає, що Східний Сибір – його батьківщина.


Проте, у них не баранячі мізки, щоб не задуматися?


Це працює. Командир з'єднання, здається, сприймає це серйозно, принаймні, доки повідомлення з Владивостока не вдаряє мені по барабанних перетинках:


- Сахаров у Москві. Збийте його!


- Але його більше немає у нашому повітряному просторі.


- Все одно збийте його!


- Чорт! Ось лайно! Ось лайно!


Я згадую всі лайки, налаштовуючи перемикачі, щоб дістатися Кеннеді.


- Привіт, Кеннеді? Так допоможете мені, становище лайно? Поспішайте!


- Не панікуйте, N3. До вас летять.


Я прошу їх вжити заходів. Як і було обіцяно, за обрієм летить дюжина F-14. Що гарно та що приємно! Якби я міг, я їх поцілував би! Вони наближаються, летячи до нашого боку. Повідомлення ясне. Я радую у Владивостоцьку вежу і кажу їм:


- Як ви гадаєте, моя шкура варта цього та всіх можливих наслідків?


Десять секунд тиші. Навколо літають російські та американські літаки. У салоні B.206 раптово стає дуже спекотно. Потім, не кажучи жодного слова, радянські літаки згортають і прямують назад, щоб перевірити, де я. Ще кілька секунд і рішення командира підтверджується Владивостоком:


- Пристрій ідентифікований. Він соціалістичний патріот, який утік від реакційного режиму у Пекіні.


Андреа стрибає на мене і їсть мої губи.


- Все, Нік, ми зробили це!


F-14 з ревом пролітають повз, відхиляються від курсу та повертаються на свої авіаносці. Командир передає мені:


- Де ви хочете приземлитися, N3?


- Усюди, де можливо. Лікую на парах бензину.


- Рямо, N3. Ми стежимо за тобою.


Ми за двадцять п'ять миль від узбережжя. Море спокійне Трохи далі – силует американського есмінця. Правий двигун зупиняється, потім лівий. Паливо скінчилося.


«Бігль» ковзає поверхнею моря, але, на щастя, тут досконалий штиль. Ми робимо два рикошети і зупиняємось на відстані трьохсот метрів.


Крила, встановлені в нижній частині фюзеляжу, надають B.206 хорошу плавучість. Якби вони були нагорі, ми б круто провалилися. Отже, ми маємо кілька секунд, щоб розвернутися. Я штовхаю двері. У небі ширяє великий вертоліт ВМФ. Менш ніж через півхвилини шлюпка з двигуном потужністю 25 л. опинилася у воді з двома людьми. Я допомагаю Андреа та Ріті піднятися на борт. Я проходжу повз тіло Пендла, потім багажу і стрибаю. Був час. "Бігль" пірнає носом і назавжди занурюється в глибини Японського моря.


- Так? - Запитує мене Рита. Я можу плисти. Навіть якщо я не зможу, я принаймні зможу померти гідно.


Я лагідно посміхаюся йому.


- Моя маленька лань, що може з тобою тепер статися, мені начхати.


Ми на борту вже два дні. Лежачи на ліжку, я дивлюся на сталеву стелю, гадаючи, чи прогуляюся я по палубі або ще трохи полежу. Знайомий запах швидко вирішує цю жорстоку дилему. Сигара боса! Яструб на борту. Через мить двері відчиняються.


- Наприклад! – вигукує він. Ми все це побачимо. Нік Картер один у своєму ліжку!


- Це армія, сер. Справжня в'язниця. Вони помістили її до каюти співробітника жіночої статі.


- Бідний мій Нік, але це нелюдяно. Я виправлю це для тебе.


- Прийміть мою подяку, сер. Ви бажаєте отримати товар?


- Слухай, N3, ти як гадаєш, навіщо я прийшов? Щоб скуштувати їжу?


Я посміхаюся і витягаю ліданіум з-під ліжка. Я поклав його назад у спеціальний пакет, коли підвівся на борт. Я вкладаю його в простягнуті руки Хоуку, який серйозно киває, щоб показати мені, наскільки він вражений.


Бос кладе його назад у сумку і запихає все у свій невіддільний чорний портфель.


- Інший твій друг… Ее… як уже?


– Рита.


- Це вона. Вона наполегливо відмовляється відкривати рота. Але


нам, нарешті, вдалося знайти її батьків. Це Фала Драгомиров з російської сім'ї, яка переїхала до Фінляндії під час більшовицької революції. - Такі слова досі використовує лише Хоук. - Вона вивчала гуманітарні науки в Ленінграді та була завербована КДБ у дев'ятнадцять років. Раніше вона виконала дві невеликі місії. Одну на Балтиці та одну в Марселі. У мене поки що немає всіх подробиць, але я знаю, що ви були його першою великою грою.


"Дякую, сер", - посміхаюся я, просто щоб показати йому, що ціную "ігровий" хід.


- Будь ласка, мій любий N3. Можливо, вона зможе надати нам корисну інформацію. В іншому випадку обміняємо її на захопленого росіянами нашого співробітника.


Я позіхаю і потягуюсь.


«Якщо тобі нудно, – сказав Хоук, – я одразу знайду тобі якесь заняття.


- Дякую, сер. Дайте мені понудьгувати кілька днів.


- Тиждень. Мені потрібно щось зробити в Сеулі. Це займе час. Припустимо, за тиждень у мене в офісі об 11:30 Ні... 12:30, ми разом пообідаємо.


- Із задоволенням, сер.


- Мені треба йти. Вертоліт чекає. Ти маєш плани, N3?


- Мені треба в Англію. У Пендла була сестра.


Хоук посміхається і витягає з кишені аркуш паперу.


- Її ім'я та адреса. Ми вже повідомили її, але я думаю, що ваш візит вітатиметься. Коли ви їдете ?


– Завтра з тілом. Я хочу взяти Андреа. Вона ніколи не бачила британського села.


- За твій рахунок, любий!


Яструб посміхається. Ми тиснемо один одному руки, і він вислизає.


Чи можу я подрімати?


Ні. Раптом я одягаюсь і йду до місцевої майстерні, щоб подивитися, чи просунулась палеонтологічна наука.


Примітки


[1] 28,35 грама.


[2] На кордоні з Канадою.


[3] Студенти за демократичне суспільство.


Картер Нік


Державна зрада


Державна зрада


ПЕРША ГЛАВА


Його звали Міня Сталін. Ага, Сталін. Сталін у перекладі з російської означає «сталь». Тому не дивно, що цей радянський шпигунство зробив собі ім'я в Сполучених Штатах під псевдонімом Мартін Стіл [1]. логіка. І ім'я, ти мені скажеш? Ну, російською Міня абсолютно нічого не означає, це ім'я, досить дурне. То чому не Мартін?


Звичайно, я знав трохи більше про пасажирів того таксі, яке їхало Род-Айленд-авеню у бік Логан-Серкл. По-перше, за вагою близько вісімдесяти п'яти фунтів у нього не було нічого. Тоді він був настільки багатомовним, що говорив восьми іноземними мовами без найменшого натяку на акцент. Він також був хитрим, як ласка, віртуоз у мистецтві маскування, на його совісті була смерть дев'яти американських агентів, і його не підозрювали в тому, що він приїхав до Вашингтона для участі у благодійному гала-концерті.


На жаль, я мав дуже невиразне уявлення про його зовнішність. Але я міг пізнати його ходу. Вісім фотографій, які Хок мав у своєму досьє, цілком могли бути фотографіями восьми різних людей. Усі портрети поєднувала одна спільна риса, яка майже не стиралася з моєї пам'яті: очі Міні Сталіна. У них справді було щось незабутнє.


Жовто-чорне таксі зробило повне коло Логан-Серкл і згорнуло на Вермонт-авеню.


Я говорю своєму водієві. - Не відпускай його!


"Скажіть, сер", - відповів останній, коротко повернувшись до мене. Ця історія зводить мене з розуму. У тебе на лічильнику майже п'ятдесят баксів, а я мав закінчити зміну за годину. Отже, ви справді впевнені, що ...


- Все це надійне діло! Ви продовжуєте йти за ним, навіть якщо карусель триватиме місяць.


Він схопився за кермо з великим зітханням і подивився на лічильник, який мирно йшов за позначку п'ятдесят доларів.


Переслідування розпочалося майже три години тому в аеропорту Даллеса. Я не міг з поважної причини розпізнати Міню Сталіна з її статури, тому впізнав його завдяки його ході. Інші агенти вже знімали його, звичайно, з пристойної відстані, а Хоук показував мені фільми. У якому б одязі він не був, я б помітив Сталіна де завгодно його химерною ходою.


Але, якщо не рахувати подиву, Хоук не хотів розповідати мені, що він робив у цей час і в цьому місці. За ті п'ять років, після того, як його ліва сідниця була прикрашена кульовим отвором, підписане моїм колегою, Міня Сталін, він же Мартін Стіл, не показував носа на території Сполучених Штатів.


Таксі двічі обігнув Томас-Серкл, перш ніж виїхати на Массачусетс-авеню. Він їхав у бік Скотта Серкл. Потім був Дюпон Серкл. У Дюпон-Серкл, де була штаб-квартира AX, чий шановний бос Девід Хок кількома роками раніше позбавив мене анонімного статусу середнього американця і дав мені ще більш анонімний статус елітного вбивці N3. Ні! адже він не піде до нас додому? Сталін не міг знати, що наші кабінети ховаються там за темними вікнами. Якби він знав і їхав, я міг бачити лише одне пояснення: він утомився жити. Відверто кажучи, я б порадив йому продовжувати блукати Вашингтоном, навіть якщо для цього доведеться пропонувати собі гонку на тисячу доларів. У будь-якому випадку це коштувало б йому менше, ніж візит.


у сервіс AXIS.


Він, мабуть, почув моє повідомлення, коли кружляв навколо Дюпон-Серкл, звернув на М-стріт і повернув ліворуч на Томас-Серкл. Голова мого водія почала періодично хилитися убік. Хлопець здавався. Ймовірно, цей відважний працівник лягав спати щоночі через годину після виходу зі зміни, і його тіло важко пристосовувалося до цієї нової ситуації.


Незабаром на лічильнику буде шістдесят доларів. Водій глянув на нього, і це, здавалося, трохи розбудило його. Ціна подорожі була найменша з моїх проблем, але я починав знаходити подорож особливо гостра як бритва. Якби я послухав себе, мене теж спокусило б подрімати. Тільки Хоук був чітким та ясним:


"Ви можете подумати, що ця робота не залежить від вас", - сказав він мені, перш ніж дозволити мені втекти з димної печери, яку він використовував як свій офіс, в задній кімнаті Dupont Circle. Цілком можливо, я нічого не можу передбачити. Але я скажу тобі тільки одне, Нік: дозволь цьому хлопцеві вислизнути з твоїх пальців, і будь впевнений, він ударить нас по вухах!


Так що, незважаючи на те, що таксист почав заразливо позіхати, я не відпускав Міню Сталіна – Мартіна Стіла.


Принаймні я цьому вірив.


Несподівано, що здивувало мене і повністю розбудило мого водія, таксі попереду повернуло праворуч по капелюшки коліс, потім, завивши гальмами та прикрасивши дорогу красивим слідом гуми, зупинилося перед Holiday Inn by Thomas. Коло.


- Їдь прямо, - кажу шоферові. Ти звернеш на Тринадцятий і залишиш мене на розі.


Я заплатив за тригодинні перегони, шістдесят один долар. Я не збирався забувати цієї суми. Це була саме та ціна, яку мені коштувала моя перша машина – Ford A Coupe зразка 1929 року. І мене пограбували.


Я побіг М-стріт і увійшов у вестибюль готелю «Холідей Інн» якраз вчасно, щоб побачити, як фігура Міні, що йде, входить у ліфт. Я почекав, поки він обернеться - люди завжди повертаються в ліфтах, щоб краще розглянути його обличчя. Розчарування. Він не відривав обличчя від задньої стіни і зачинив двері.


На стійці реєстрації я дізнався, що він записався як Мартін Стіл. Кімната 605.


Я, у свою чергу, попрямував до ліфтів, думаючи, що скористаюся чимось класичним, але ефективним, на випадок, коли мій друг Сталін-Сталь побоювався детективів. Я збирався піднятися на сьомий поверх, спуститися назад на нижній рівень, знайти кімнату 605, потім спуститися вниз і спокійно чекати, поки містер Стіл вирішить рушити.


Я перетнув хол, пробираючись крізь натовп людей з бейджами для конференцій. Один з цих гудзиків був особливо помітним і прикріплювався до червоної сукні з чудовими грудьми, наче фігурка. Я прочитав там абревіатуру ANRA. Американська асоціація репортерів газет [2].


Чудовий, найбільший радянський маестро шпигунства, приїхав на з'їзд, на якому зібралися всі провідні журналісти країни.


На жаль, ніхто не зволив поінформувати про це мене - , агента N3, елітного вбивцю AXIS відповідав за таку секретну місію, І ніхто не моргнув.


Я піднявся о сьомій, спустився сходами назад у шосту і побачив кімнату 605, маленьку нішу в кінці головного залу. Зробивши це, я підвівся на іншому ліфті і повернувся до вестибюлю, щоб дочекатися Мартіна Стіла.


Але це він на мене чекав.


Двері відчинилися. Він був переді мною. За його спиною репортери дивилися один на одного і чокайся келихами, обмінюючись плітками та свіжими історіями, які до мене дійшли лише у вигляді розсіяного галасу. Єдиними чітко помітними звуками були сміх і дзвін кубиків льоду в склянках.


У моєму черепі луною відгукнувся шум киплячої сірої речовини. Як я міг бути настільки наївним, щоб дозволити собі ось так обіграти пішака? Рука Мартіна Стіла була з пістолетом розміром приблизно з важкий міномет.


За темними окулярами його обличчя, штучно зістарене пластиковими щелепами, сяяло широкою посмішкою, що сяяла білою емаллю.


Але в мене не було сумніву. Я був далеко попереду Мартіна Стіла, набагато попереду Міньї Сталіна.


Наче в русі моя рука поринула


в мою куртку у бік пістолета Вільгельміни, мого дорогого Люгера, яку я ношу в кобурі, захованої під лівою пахвою. Загримів сталінський міномет.


Куля потрапила мені у правий бік. Біль був болісним. Немає потреби описувати це, немає слів, достатньо сильних, щоб передати це будь-кому, хто ніколи не був поранений. Мої ноги підкосилися піді мною, і я відчув, що непритомний.


Я глянув на свого вбивцю. Я чекав смерті, сподіваючись, що вона скоро покладе край моїм стражданням. Рука, яка хотіла схопити Вільгельміну, тепер відчайдушно стискала червону рану на правому боці.


Мартін Стіл, мабуть, не поспішав скорочувати мій термін. Його сатанинська усмішка відображалася в моїх заскленілих очах, як усмішка Смерті, що кличе мене до себе.


Я не усвідомлював труну тиші, що настала після пострілу його жахливого пістолета. Я не бачив, щоб у американській пресі вершки проносилися під столами у кути вестибюлю. Я не бачив нічого, крім гримаси смерті і дула цієї зброї, яка незабаром виплюнула кілька грамів гарячого металу і досягла невидимої точки між моїми очима.


Раптом перед моїми галюцинованими очима промайнув червоний спалах і вдарив радянського шпигуна в спину. Знову спалахнув червоний спалах, коли він натиснув на курок, і величезний снаряд пробив металеву стіну ліфта за кілька дюймів від моєї голови.


Потім усе стало чорним.


РОЗДІЛ ІІ.


Її звали Феліція Старр. Дуже американське ім'я. логіка. Вона була зіркою серед американських журналістів.


Вона також була зіркою з жінок, яких я знав у своєму житті. Життя, яке без неї закінчилося б у ліфті.


Вона була в спальні, коли я розплющив очі. Біль у боці був пекучий, але куля була витягнута. Ушкодження здавались не такими вже серйозними, і я майже не спливав кров'ю. Тільки маленька червона пляма від поту просочилася крізь пов'язку навколо моєї талії, ніби нагадуючи мені, що я один із багатьох смертних.


– А! Ви нарешті зможете сказати мені, хто ви і ким був цей чоловік. Скажіть мені, що сталося.


Вона стояла над ліжком, схрестивши руки під гордими грудьми, які дали мені можливість дізнатися мету видатних зборів, що проводяться в готелі Holiday Inn. Кнопки більше не було. На жаль, у мене більше не було законного приводу для споглядання цих округлих глобусів, які були опорою. Незважаючи на сухість його вступу в тему, я відчув легку грайливість і співчуття, навіть дрібку захоплення до людини, яка дивилася прямо в обличчя огидному лику смерті у формі великого, дуже великого, пістолета.


Я вже збирався відкрити рота, щоб відповісти, коли зрозумів, що мені нема чого сказати цій жінці, яка врятувала мені життя. У мене, звичайно, не було з собою документів, але я знав, що гвинтики почнуть обертатися, і Хоук незабаром дізнається, що одному з людей пробили шкірку. А Фелісія Старр, світила преса, народилася не вчора. Вона чудово розуміла, що під каменем ховається вугор. Вона пішла за мною до лікарні і чекала, поки я виїду з операційної, щоб першою заговорити зі мною, коли я прокинуся. Вона знала, що може зробити більшу сенсацію.


- Хто ти ? Я запитав її, скоріше, щоб протягнути час, ніж дізнатися про її особистість.


Однак вона представилася з великою зарозумілістю, сказавши мені, що вона працює у Washington Times, де їй дуже подобалося вести стовпчик роздавлених собак. Вона потрапила до елітної газети і не збиралася здаватися. Вона розтиснула руки, і її вигини почали витончено похитуватися. Потім вона витягла блокнот та ручку. Незважаючи на свій стан, я помітив, що її обличчя прикрашене ластовинням і чарівними ямочками. У неї було довге каштанове волосся. Коротше кажучи, така ж прекрасна, як і хоробрий.


- Ваше ім'я, будь ласка?


«Будь ласка» було марнослів'ям. За його тоном я зрозумів, що то не прохання, а наказ.


"Лісовий мисливець", - відповів я, використовуючи одне з моїх улюблених військових імен. Я працюю в газеті з Де-Мойна штату


Айова. Ми колеги.


– Вас на з'їзд делегувала ваша газета?


- Та це все.


Миттєво вона просканувала мою фігуру, що розкинулася під простирадлом. Сумнів читався на його гарному обличчі. Але вона, мабуть, відсунула це, бо навіть не спитала мене, чому на мені не було жетона конференції.


- А як щодо тієї людини, яка стріляла у вас у ліфті?


"Не знаю", - відповів я, трохи лицемірно кажучи собі, що це майже правда.


- Чому він стріляв у тебе? Чому він збирався прикінчити тебе? Зрештою, у Вашингтоні не модно вбивати журналістів із Де-Мойну!


Я спробував знизати плечима під простирадлом. Мій рух натягнув мої пов'язки, і я скривився від болю.


- Знаєш, - відповів я, - все має починатися.


- Ні це не так. Ти мені винен своїм життям. Думаю, ви теж маєте мені дещо прояснити.


- Розкажи спершу мені про це. Я це погано бачив. Розкажіть, як усе це минуло, і я дам вам відповіді, на які ви заслуговуєте.


Її рум'яні губи підібгалися, ніби вона не була впевнена, чи я стримаю свою обіцянку. Але вона мені сказала.


Вона сміялася, бовтала зі склянкою в руці в холі готелю. Я знав це. Одні збори щойно закінчилися, а інші розпочнуться за двадцять хвилин. Чоловік збіг сходами, відштовхнув групу репортерів та клієнтів та зупинився перед шахтами ліфта. Вона бачила, як він вийняв щось із кишені піджака, не усвідомлюючи, що то був пістолет. Але, спантеличена, вона дивилася на нього, поки решта відновила розмову.


- Він був там, нерухомий, як статуя, з розставленими ногами, з цим предметом у руці, який я ледве міг бачити. Він стояв до мене спиною, але за його поведінкою я міг сказати, що він не чекав на ліфт. Фактично він блокував вихід.


– А ви не бачили пістолет?


– Неправильно. Я зрозуміла, тільки коли двері відчинилися для тебе і він підняв руку. Я бачив, як зі стовбура вийшло полум'я. Здається, я кричала, як усі.


Дивний. Я не чув крику. Тільки той величезний вибух, який пролунав у моїй голові.


«Люди розлетілися на всі боки, – продовжила Феліція. Думаю, я теж рятувалася б, якби не була повністю приголомшена. Я застрягла на місці, як кіл, і дивилася, як ти ковзаєш по стіні, не зводячи очей з людини, яка ретельно цілилася тобі в голову.


Вона замовкла і закусила губу. Я бачив, як у його очах промайнув той блиск співчуття та захоплення, який, як мені здавалося, я помітив у його словах раніше.


- Чому ви втрутилися? Я спитав його.


- Я не знаю. Інстинктивний імпульс. Я кинулася на нього як бик. Поки я бігла, в моїй голові пролітали тисячі ідей. Я чекала, що він мене почує, розгорнеться і пристрелить мене. Але я думаю, він був надто зайнятий прицілюванням у тебе. На той час, як я опинився за його спиною, пролунав постріл. Я думала, що зробила це і навіть прискорила твою смерть. Тільки пізніше я дізнався, що друга куля пролетіла повз тебе.


- Що сталося далі? - Запитав я.


Моє серце почало битися. Я чекав на її відповідь і був одержимий тим, що передбачив Хоук, якщо я відпущу Мартіна Стіла.


- Не знаю, - сказала вона. Коли я відштовхнула його, він повернувся до мене. Він дивився на мене з огидною усмішкою. Я зомліла. Інші сказали мені, що він націлив на мене пістолет, а потім, мабуть, передумав і втік. Викликали поліцію, але вже було пізно. Ось тепер ти все знаєш. Тепер ваша черга. Я хочу знати ваше справжнє ім'я та справжню роботу. І його ...


Двері відчинилися з різким поштовхом, і до кімнати увірвалися двоє поліцейських у формі. Вони схопили Феліцію за руки та витягли надвір.


- Містере Хантере, ви обіцяли мені...


Більше вона нічого не встигла сказати. Двері зачинилися за копами. Я розтягнувся на ліжку. Біль наростав все сильніше. Трохи згодом один із двох поліцейських повернувся і вибачився переді мною за те, що дозволили дамі проникнути в мою кімнату. Він поклявся, що цього більше не повториться, і вислизнув, не давши мені часу запитати його, хто він такий.


Болі мучили мене дедалі більше. Я подзвонив. Медсестра прийшла до мене спитати, що я хочу.


"Щось таке, що мене заспокоїть", - відповів я.


Вона посміхнулася, вийшла і повернулася за кілька хвилин зі шприцом. На щастя, це було болезаспокійливе, бо, як вона це робила, мені знадобилося терпіння, щоб зазнати болю від рани. За п'ять хвилин у мене зовсім не було болю, навпаки. Я плавав по кімнаті, відчуваючи простирадла, стіни, стелю, м'яку прохолоду скла у вікні.


У якийсь момент мені здалося, що я миттю побачив Хоука, який похитував головою з боку в бік у ватяному серпанку, а потім я поринув назад у країну мрій.


Коли я прокинувся, у кімнаті панував спокій, і тільки світло зовні відкидало болючі тіні на стелю. Біль повертався, і я хотів зателефонувати, щоб ще попросити укол. Потім передумав. Це ще не було нестерпним.


Скоріше інтуїцією, ніж сприйняттям, я знав, що настане день. Міський гул за вікнами змінився. Скрізь заводилися двигуни, люди виходили працювати.


Клацніть у дверях відвів мене від тіней на стелі та шуму міста.


Я чекав, думаючи, що бачив, як з'явилася медсестра зі шприцом, але двері не відчинялися. Пролунав ще один «клацання», за яким пішов скрип підлоги. У мене не було часу спитати Феліцію, до якої лікарні мене доправили. Очевидно, я був не в сучасній будівлі. Це теж не був військовий шпиталь, бо в цьому випадку Феліцію вигнали б за двері не поліцейські у формі.


Ще один «клацання», і цього разу двері почали повільно відчинятися. Моє серцебиття почастішало. Мені здавалося, що я знову переживаю сцену в ліфті, безпорадну жертву впертого вбивці, озброєного важким мінометом.


Двері прочинилися на півдюйма. Людська постать, одягнена в біле, прослизнула в кімнату і обережно зачинила її. Я виколов собі очі, намагаючись роздивитись обличчя людини в білому в темряві. Чи була це медсестра, яка прийшла зробити мені заспокійливий укол, чи Мартін Стіл у новому вигляді?


- Що це ? - Запитала я, стиснувши горло. Що ти хочеш ?


Мені здалося, що фігура орієнтується на звук мого голосу. Вона прослизнула до ліжка, схопила мою подушку і приклала до мого обличчя. Сильні пальці, мабуть добре навчені цій роботі, затискали мені ніс і закривали рот пір'ям. Руки продовжували притискати подушку, намагаючись покращити бездоганне ущільнення. Я добре це знав. Я не міг дихати і спробував відірвати подушку та розсунути зап'ястя нападника. Неможливо, вони були надто міцними.


Я вигнув спину, підставивши ноги під себе. Пекучий біль розірвав мені бік. Але, якби я нічого не робив, я скоро перестав би страждати назавжди.


Зібравши всі сили, я вдарив суперника ногою. Біль був болісний, але рука на подушці ослабла, і я жадібно вдихнув глибокий вдих. Я розслабив м'язи на секунду, перш ніж завдати другого, сильнішого удару.


Інший мав чекати на легку кару. Але, Боже мій! Я не був налаштований стати улюбленою жертвою всіх найманих убивць у столиці. Здивований міццю удару, чоловік на мить втратив рівновагу.


Я скористався можливістю, щоб схопитися і швидко завдати йому два удари в горло. Він закричав, як горгулья, відпустив подушку і приклав руки до забитої шиї. Я закінчив свій виступ ударом ногою між ніг, і ми обоє впали. Він лежить на землі, стискаючи в руках родинні коштовності. Я лежу на ліжку, задихаючись і охоплений болем.


Я затамував подих, борючись з болем і готуючись зустріти другу атаку з боку людини, яка вже встала. Але нічого не сталося. Підлий вбивця у білому помчав, не просячи добавки. Мені знадобилося чверть секунди, щоб усе зрозуміти і підійти до дверей. Я не бачив нічого, окрім порожнього коридору та покинутого воза медика.


Я повернувся, щоб лягти на ліжко, щоб прийти до тями і підбити підсумки.


Щось пішло не так. Я був певен, що бачив Хоука вночі. Навіть під наркотиками, як я, я не мріяв про це.


І все-таки за межами моєї кімнати охоронців не було. До мене міг підійти будь-який хуліган, переодягнений медсестрою, і спробував задушити мене подушкою. Неймовірно. Коли агент був майже вбитий - і саме це сталося, або я не знав про це - Хоук охороняв його надійними людьми. Звичайно, це не було прописано у колективних договорах, але це було частиною звичайного підстрахування.


Чому Хоук не захистив мене?


Я не міг знайти відповіді, і мені зовсім не подобалася дорога, яку шукали мої клітини мозку.


Одне можна сказати напевно: у стінах цієї лікарні мені було небезпечно.


Можливо, в іншому місці мені не буде безпечніше, але я маю бути десь. Так сталося, що я вирішив, що це буде десь в іншому місці.


Через п'ять хвилин я вже тягся вулицями Вашингтона.


Кров із рани прилипла до ноги. Мені було боляче, дуже боляче. І я почував себе дуже ослабленим.


РОЗДІЛ ІІІ.


- Містере Хантере! Що ти тут робиш ? Вас виписали із лікарні? Ой! але ти спливаєш кров'ю, як... Боже мій! Заходь швидко, інакше звалишся на килимок!


Феліція Старр була у рожевому негліжі. У мене був лікарняний халат і халат у закривавлену смужку. Моя боса права ступня була залита засохлою кров'ю.


Вона виглядала сердитою, засмученою і дуже стурбованою одночасно. В його очах світився легкий вогник замилування, який мені подобався. Але я не мав часу споглядати її: через секунду після того, як я переступив поріг, я глянув між її руками.


Запаморочення тривало недовго. Коли я прокинувся, я був на ліжку Фелісії. Нахилившись наді мною, вона затягла мої пов'язки, щоб зупинити кровотечу. Її чарівний ротик перетворився на бовтанку. Мабуть, гнів узяв гору над іншими почуттями, які, як мені здавалося, я вловив, коли приїхав.


Я вважав це за свою поведінку. Врешті-решт вона вирішила заткнутися, щоб я дав їй пояснення, які вона вимагала.


Я дав їх їй. Я втік із лікарні, принагідно помітивши, що це лікарня Святого Антонія. Я пройшов милю, перш ніж знайшов уночі паб. Я впав у приміщення. Офіціантка принесла мені чашку кави, дивно дивлячись на мене. Я випив його, щоб спробувати розвіяти останні ефекти препарату, а потім подумав про це. Що я повинен робити? Кому я ще міг довіряти?


Я дійшов висновку, що була змова. Чий? Я не знав. Але цього я не міг сказати Фелісії. Звичайно, неможливо розповісти їй про Яструб, АХЕ і темні вікна Дюпон-Серкл. Я просто сказав їй, що думав, що можу довіряти деяким друзям, але тепер я був упевнений, що вони мені не допоможуть.


Я не брехав. Я просто уникав використання імен.


"І ти вирішив, що можеш мені довіряти", - щебетала вона, натягуючи чистий компрес під мою брудну пов'язку.


Я пильно подивився на неї, що дозволило мені помітити, що в неї темно-сині очі, і відповів:


- Феліція, все залежить від тебе. Але ви повинні погодитися, щоб не бути надто цікавою. Потерпи. Я тобі все розповім, як тільки зможу.


Вона випросталась і сіла на край ліжка.


- Як ви дізналися мою адресу?


Я сказав їй, що зателефонував до її газети, і мені його дали. Вона мені не повірила. Жоден розсудливий співробітник не розкрив контактні дані журналіста анонімному кореспонденту. Я ще не міг сказати їй, що використовував комп'ютерний файл AXIS.


Феліція теж не повірила мені, коли я сказав їй, що пройшов три кілометри від пабу до її квартири, недалеко від Галереї сучасного мистецтва. Але це було правдою. Жодне таксі не погодилося б завантажити громадянина в моєму штаті, що хитається і стікає кров'ю. До того ж, грошей у мене не було, все, що в мене залишилося, витратилося в кафе. Але тепер палаючі клешні, що розчавили мені бік, змусили мене дорого заплатити за цю місячну прогулянку.


«Проблема в тому, - сказав я, - що тепер мої так звані друзі знають, як я дізнався про вашу адресу. Вони шукатимуть мене. Тобі потрібно знайти мені безпечне укриття, де я зможу прийти до тями і подумати, що робити.


Вона подивилась на мене.


Сірі відблиски зорі танцювали на ямочках на її щоках і надавали ультрамариновий відблиск її очам сапфіровим.


Вона спитала. – А навіщо мені все це робити? Зізнаюся, що маю шанс ...


- Бо ти врятувала мені життя. Без тебе я був би кривавою купою плоті на підлозі ліфта, і більше не було б проблем. Ти мене врятувала. То була твоя помилка. Візьми він відповідальність.


«Якщо так, - відповіла вона з напівусмішкою, - я б воліла на майбутнє мати красивіше ім'я. Мені не подобається Вудс Хантер [3].


– Вибрати самостійно.


– У нинішньому вигляді Forest Creature [4] підійде вам більше.


- Я з цим впораюся, - говорю я. Так це так?


Вона знизала плечима, важко зітхнувши.


- Так, Форест. У мене знайдеться барліг для тебе. Мій друг має котедж на річці Патаксент недалеко від Лорела, штат Меріленд. Нас не розшукають, бо цей друг… ну, ми тепер набагато менші за друзів. Зараз він у Європі з іншою дівчиною... І, крім того, мені цікаво, навіщо я вам все це розповідаю. Головне, що я маю ключі та дозвіл використовувати котедж на свій розсуд. Ви почуваєтеся придатним для подорожі?


- Ні, але це буде потрібно.


Я збирався спитати в нього ключі та дорогу, коли в моїй голові задзвенів сигнал тривоги.


«Феліція, я хотів би дізнатися трохи більше про свого друга», - сказав я. Я не прошу вас розповідати мені про ваше особисте життя, але я повинен знати, про всяк випадок.


- Якщо він у змові зі зрадниками? закінчила вона, сміючись. Зберігайте спокій. Ленс Хантінгтон, ймовірно, міг би купити та подати на блюді всіх зрадників на планеті. Це би мало б його розважити.


Я його знав. Всесвітньо відомий ловелас та плейбой. Лідер найбагатшого суспільства. Колишній в'єтнамський льотчик-винищувач, чия сім'я могла б купити будь-що і, якби вони захотіли, купили б Північний В'єтнам та Південний В'єтнам на додачу.


"Чи знаєте ви, - продовжила Феліція, - що він насолоджується розкішшю, маючи у своєму розпорядженні Learjet в національному аеропорту Вашингтона для його коротких поїздок, а інший - в ангарі в Лондоні для його поїздок до Європи?" Ви знали, що він замовляє супер-реактивний літак TWA, коли хоче відвідати одне зі своїх володінь? Ви знали, що він ...


- Досить, я бачу становище! Я втрутився, трохи здивувавшись, що така гарна і розумна дівчина, як Феліція, могла бути подругою цього горезвісного плейбою. Віддай мені ключі, скажи де це, і я піду. Залишайся тут. ГАРАЗД ?


- Ти задира, Форест, але це не так уже й погано. Я відвезу тебе машиною. Прийми це чи залиш!


Я подумав про махінації, які, мабуть, відбувалися на висотах, щоб цьому вбивці дозволили наблизитися до мене в лікарні, і я побачив у думках машину, що вибухнула в гейзері полум'я. Я дав Фелісії дуже реалістичний опис її чарівного розірваного тіла поруч із моїм, розірваним на шматки.


Незважаючи на кілька натяків на опір, вона нарешті погодилася дозволити мені займатися своїми справами. Я відпочив близько 20 хвилин, а потім пішов, як прийшов – у сорочці та халаті – не без будь-яких інструкцій. Наступного дня відпустив її на роботу, ніби нічого не сталося. Якщо вона не намагатиметься додзвонитися до мене, я буду на зв'язку. Однак я пішов на поступку, погодившись дати мені плату за подорож. Вважаючи, що мене відвезе таксі.


У мене було менше труднощів, ніж я думав знайти зручне таксі. Я навіть узяв кілька і об'їздив все місто, перш ніж був упевнений, що сісти на автобус у Ленглі-парку безпечно. Потім поїхав автостопом. Молодий хлопець у пікапі підібрав мене і висадив у Монпельє, потім я доїхав до Лорела. Звідти я закінчив шлях пішки по річці.


Я покладався на те, що таємні агенти називають «фактором неправдоподібності». Люди не могли не говорити про цього босонога хлопця в лікарняному халаті, але їм ніхто не повірив би.


З одного боку, котедж був чудовий. Інакше, це була справжня мишоловка. Сказавши мені, що він був на річці Патаксента, Феліція не приховала реальності. Доступ був лише з берега. Задню частину будинку утворювала закрита галерея на палях. Опинившись там, не було й мови про вихід позаду, крім як


зняти ґратчасту панель і пірнути у каламутні води річки.


Ультрасучасний інтер'єр не дихав злиднями. Кухня була чудово забита скотчем. Мої CN були конфісковані у мене, цигарки із золотим фільтром, які я спеціально зробив із суміші турецького тютюну і на яких написані мої ініціали. Але я знайшов пачку Doral в ящику і закурив, перш ніж продовжити свій тур котеджем.


Цей візит привів мене до комори, в якій зберігався одяг Ленса Хантінгтона. Вибираю гіпер-снобістський спортивний одяг: оксамитову водолазку, білі лляні штани – звичайно, Pierre Cardin –, шовкові шкарпетки та мокасини з телячої шкіри – звичайно ж Gucci. Лікарняний одяг вирушив у сміттєспалювку. Аптечка в хазяйській ванні дозволила мені підлікуватися, і коли в мене за краваткою було дві порції віскі дванадцятирічної давності, біль у правому боці перестав мене турбувати.


Я знайшов собі місце і почав думати.


Перший момент: Яким є цей «Сталін-Сталь». Хоча він унюхав таксі, що кружляло слідом, він не міг знати, хто стежив за ним. Однак людина, яка чекала мене на виході з ліфта, чудово знала свого клієнта. Він мав близько восьми моїх фотографій, і всі вони мали одну спільну рису: обличчя Ніка Картера. Я не претендую на те, щоб бути майстром маскування.


Другий момент: хтось сказав помилковій "медсестрі", що я перебуваю в цій кімнаті, поранений і, мабуть, безпорадний.


Третій момент: поліцейські, які прийшли видалити Феліцію, не входили до муніципальної поліції Вашингтона. Вони не мали міського значка. Це були люди зі спецпідрозділу. Хто послав?


Четвертий пункт: чому, завітавши до мене, Хоук залишив лікарню, не залишивши охоронців у коридорі? Чому він не перевів мене до військово-морської лікарні Bethesda чи до однієї із закритих клінік, призначених для наших послуг?


Було ще кілька моментів, переважно другорядних. Найсерйознішим для мене було те, що всі разом узяті пункти сходилися до висновку:


Це була чорна вівця або всередині АХЕ, або серед тих, хто ховається за її діяльністю.


І насправді мої підозри були пов'язані з людиною, якій я знав, що можу довіряти всупереч усьому, незважаючи ні на що.


Девід Хок.


Однак Бог знає, що Хоук звертався до мене у минулому. Він приходив мені на допомогу в найдраматичніших ситуаціях, використовуючи всі мислимі засоби. Він використав найсучасніші військові пристрої. Він без вагань послав авіаносець, щоб урятувати мою шкуру. Іноді він приходив особисто координувати операції; в інших випадках він відправляв надійних співробітників чи інших агентів.


Але за кожною з цих рук допомоги стояв Девід Хок. Я був його найкращим агентом, і іноді мені здавалося, що цей великий шматок льоду – найкращий друг.


Він не міг це зробити зі мною! І все ще ...


Протягом чотирьох днів навколо мене крутилися всілякі кумедні речі того самого типу. Після кількох годин гарячкового мозкового штурму я повертався до одного й того самого:


Девід Хок зрадив Ніка Картера.


Вірна своєму слову, Феліція не ступала в котедж, не дзвонила і не з'являлася у будь-якій формі. Я був певен, що ніхто не знає, де я. На даний момент я був у безпеці від Мартіна Стіла. І Девіда Хока.


На п'ятий день я вийшов зі свого лігва, одягнений в іншу спортивну форму, що пахне П'єром Карденом, що дихає П'єром Карденом і етикетку... П'єра Кардена. Після кількох пересадок в автобусі я дістався Роквілля і сів у телефон-автомат, де зателефонував за спеціальним номером. Я відмовився повідомити свою особистість сигнальникові і почув клацання глушника, за яким пішов голос Яструба.


- Боже! - Вигукнув він, не вітаючи мене. Але де ж ти?


"Не звертайте на це уваги", - відповів я тоном, яким ніколи раніше не розмовляв з босом. Я ставлю запитання.


Я дивився, як секунди прокручуються на циферблаті мого Rolex, котрий я поклав на полицю для монет.


- Скажи, Нік, ти гаразд?


Тон був менш сухим, уважнішим.


- Фізично відчуваю добре. Я хочу знати, чому ти вчинив зі мною так, не взяв мене


з лікарні Святого Антонія чи принаймні чому у мене не було охорони?


Тиша.


- Ви можете мені пояснити, про що кажете?


Я повісив трубку і пройшов до іншої будки на тому самому тротуарі. На годиннику я побачив, що комп'ютер збирався визначити місцезнаходження мого дзвінка. Коли Хоук відповів, я розповів йому все, від вигляду пістолета Мартіна Стіла до мого закулісного виходу з лікарні, не кажучи вже про його нічний візит і душу в уніформі медсестри. Я прикрашав роль Фелісії Стар і навіть її існування. Потім я повісив слухавку і пішов зателефонувати з іншої будки.


"N3", - відповів Хоук, відновлюючи свою звичайну владу. Все, що ви розповідаєте, для мене в новинку. Я пам'ятаю, що чув про замах на вбивство у готелі Holiday Inn, але я не пов'язував це з вами.


- Салати і таке інше! - Випалив я перед тим, як повісити трубку.


Я увійшов до четвертої телефонної будки, названої «Яструб», і продовжив свій шлях, ніби мене ніхто не відволікав.


- Ви зайшли до моєї кімнати. Я вас бачив! Ви навіть послали двох копів зі спецпідрозділів вигнати відвідувача за двері.


- Ви чудові, N3. Я так розумію, це нерви. Ви були дуже шоковані... Я ніколи не був у Сент-Ентоні і нічого не знаю про ці «копи» та гостей. До речі, а хто був відвідувач?


- Неважливо. Ви маєте на увазі, що не заходили до моєї кімнати п'ять днів тому, коли я приймав морфій?


- Звичайно, ні. Слухай, N3, ти намагаєшся...


Я повісив люльку, щоб передзвонити з вестибюля готелю. Хоук закінчив фразу:


- Ти намагаєшся звинуватити мене, щоб приховати свою невдачу. Ви дозволили нашому клієнту вислизнути і намагаєтесь виправдатися, правда?


- А болі у мене над правим стегном теж може бути ілюзія?


Далекий свист сказав мені, що комп'ютер щойно сконцентрувався на визначенні мого розташування. Я швидко повісив слухавку.


Я би був у Балтіморі, але наступний автобус від'їджав через годину. Я сів на автобус до Фредеріка.


"Я нікого не звинувачую", - сказав я Хоуку, коли знову підключив його до мережі, тільки щось не так. Хтось повідомляє ворогові про мої дії. І хоче допомогти йому вбити мене, і ...


"І ви думаєте, що це я", - додав Хоук, який не втратив дар читання моїх думок.


– Я ніколи цього не говорив. Але ти поставив мене на слід супершпигуна, ти погрожуєш мені всіма лихами, якщо я втрачу його з поля зору, і ось, хлопець накинувся на мене. Один раз потім ще раз. Але, промахнувшись, він починає знову за кілька годин. Він має інформацію з перших рук. Інакше й не може бути! І я хочу знати, звідки він узяв її.


Я змінив кабіну, щоб продовжити:


- Коли дізнаюся, від кого він їх отримав, я його прикінчу, а потім візьмуся застукачів. Туди пройдуть усі зрадники, навіть якщо ти з ними.


Хоук зітхнув. Роздратований зітхання, схожий на зітхання батька, що дивиться на непокірну і дуже вперту дитину.


Він запитав. - Якщо я розповім, чому тут наш друг, це щось змінить?


- У жодному разі не зашкодить.


Прибуття Мартіна Стіл-Мінья Сталіна до Сполучених Штатів передувало прибуття радянської контрольної місії. Делегація мала прибути за тиждень, щоб оглянути - згідно з протоколом, встановленим Організацією Об'єднаних Націй - ракетну базу, яку Сполучені Штати будували між Ютою та Невадою. У свою чергу, за тиждень американська контрольна місія мала проінспектувати нову ракетну базу на Уралі.


Все було ретельно опрацьовано дипломатією. Єдина дисгармонія у цій добре організованій симфонії: приїзд Сталіна. Організація Об'єднаних Націй, звичайно ж, прямо повідомила обидві країни, що місії зі спостереження не повинні призводити до будь-яких дій шпигунства. Президент попросив Хока дізнатися, що Сталін-Сталь збирається з нами робити в такий критичний день. Якщо його візит був пов'язаний з ракетами, ми повинні були затримати його і негайно вислати з країни.


«Під час операцій не повинно бути жодного неправильного запису», - сказав Хоук. Ці контрольні місії мають значення. Від їхнього прогресу може залежати


майбутній успіх угод ОСО. Вони мають прямий вплив на майбутнє вільного світу та всієї планети. Єдиний задир і нервовий палець можуть натиснути на кнопку. Коли цей процес почнеться, ніщо не зможе запобігти руйнуванню світу цими ультрасучасними ракетами, оснащеними найдосконалішими ядерними боєголовками.


- А те, що я втратив Міню Сталіна, це перша груба помилка?


- Саме так. Ви повинні знайти його та перехопити. Тоді я влаштую так, щоб його непомітно викинули.


- У вас є зачіпка, щоб знайти його слід?


- Дещо є.


Я не повернув собі впевненості у Хоуку. Щось не так із його історією. Він присягнув мені своїми великими богами, що не знає, де я, але я бачив його на власні очі у своїй лікарняній палаті. Я пройшов тест.


- Я піду на цю базу, - говорю. Просто щоб подивитися, наш друг.


- Ні!


Це було прокляття, богохульство, вереск та відрижка одночасно.


- Але чому ?


- До бази не підійдеш. Ми не можемо собі дозволити втручатися у це. Контрольні групи з обох країн готують свій робочий план, і наразі все йде без сучка та задирки. Враховуючи критичний характер.


- Я зроблю те, що маю! - Заявив я, перш ніж остаточно повісити трубку, обірвавши будь-який натяк на відповідь.


Мені знадобилося три години та кілька автобусів, щоб повернутися до невеликої стежки, що йшла вздовж річки Патаксент. Прибувши в поле зору котеджу, я був настільки змучений, що міг думати тільки про затишне ліжко, застелене шовковими простирадлами. І трохи чудового скотчу та вишуканої їжі, якими були заповнені шафи Ланса Хантінгтона.


Але незважаючи на ці величезні побоювання, я знайшов час, щоб оглянути під'їзну доріжку до котеджу. Стара звичка, яку я набув, коли повернувся в лігво, яке я покинув. І я побачив те, чого сподівався не побачити.


На м'якій землі на краю стежки були свіжі сліди. До котеджу йшли кілька чоловіків у міських туфлях. Я продовжував ретельно шукати і, як я й сподівався, знайшов більше слідів. Одні попрямували до котеджу, інші – у протилежному напрямку. Вони прийшли, а потім пішли.


Можливо.


Я повернувся до броду і перетнув річку, стрибаючи з каменю на камінь, не намочивши ніг. Потім я пройшов через зарості на рівень котеджу і зупинився, щоб подивитись на нього з іншого боку. Годину. Нічого не діялося. Я збирався покинути свою посаду, коли це сталося.


Весь котедж вибухнув величезною вогненною кулею. Палаюче сміття катапультувалося повітрям, розкиданим по воді, шипаючи, як стейки на грилі.


От і все. Бомба уповільненої дії, що вибухнула саме в той момент, коли я б мирно пив віскі Ленса Хантінгтона, смакуючи деякі з його химерних продуктів.


Хтось вирішив показати мені всі кольори. Нехай продовжує я звик до цієї гри, але тепер у мене з'явилося нове ім'я, яке я вніс до списку підозрюваних: Феліція Старр.


Вона була єдиною, хто знав, що я у цьому котеджі.


Ракетні бази зачекають. Сталь-Сталін теж зачекає. Зрадник чи зрадники були там, дуже близько до Вашингтона. Я з нетерпінням чекав на можливість дістати їх все більше і більше.


РОЗДІЛ IV.


Чотири роки я мала квартиру на О-стріт, недалеко від Дюпон-Серкл. Ніхто про це не знав, навіть Хоук, але я хотів залишити це рішення як останній засіб, щоб уникнути виявлення притулку. Коли я прийшов додому, було темно. Незважаючи на мою переконаність у тому, що ніхто не знає це лігво, я обережно увійшов, перевіривши, чи немає якихось пасток і вивчивши свій пристрій контролю: волосся прослизнуло між стулкою і дверною коробкою, шматочки стрічки застрягли на шляху до дверної ручки і т.д. . Все було гаразд.


Я почав з того, що задрімав, а потім, підкріпившись пластівцями, почав оновлювати своє озброєння. Я взяв маленьке пластикове яйце і засунув його у футляр із овечої шкіри під моїми благородними частинами. Добре для П'єра. У мене було кілька, дехто був наповнений снодійним газом. Я вибрав один із смертельним патроном. Лісова людина не хотіла жартувати. Він був готовий убивати.


Я витяг з шухляди новий Люгер без зазубрин, зарядив магазин з 16 патронів калібру 9 мм, а потім засунув його в нову кобуру. Два інші повні магазини заповнили кишені піджака П'єра Кардена - єдиного залишку скарбів, виявлених у розкішному котеджі гарної подруги Фелісії Старр.


Незважаючи на коротку церемонію хрещення, нова Вільгельміна викликала у мене цікаве відчуття пахвою. Було щось незвичайне у дотику та запаху зброї, а також кобури. Вони були незнайомі, як у моєї старої доброї Вільгельміни. Бажання повернутися в Сент-Антоній, щоб спробувати повернути її, спало мені на думку, але я знав, що це божевілля.


Нова невелика церемонія хрещення, і я поставив ще одного Х'юго в новеньких піхвах. Вони теж мали дивний вигляд і пахли новизною. Ніжні оснащувалися автоматичною спусковою системою. Поворот зап'ястя і тонкий кинджал, що звужується, опинилися на долоні моєї правої руки. Я спробував перевірити, чи я не втратив кидок, і виявив, що ніколи не програю цей кидок. Думаю, це як їзда велосипедом. Коли ти знаєш, як це робити, це все життя.


Вкотре перетворившись на пересувний арсенал, я вийшов надвір. Я знайшов телефонну будку на Нью-Гемпшир-авеню. Було близько 2-ї години ночі, і я, ймовірно, був би незручний, але це було найменшою з моїх проблем.


- Феліція?


- Вітання! - відповіла вона сонним чуттєвим голосом.


Мені було майже соромно зруйнувати чари.


- Так! Кого ти просила прийти і перетворити мене на пух?


Або вона нічого не знала, або була такою ж гарною актрисою, як Хоук. Я чув, як він читав розарій «Хто? Про що? І «а? Потім вирішив описати їй чудовий феєрверк над водою, свідком якого я став.


- Ой! вигукнула вона, нарешті прокинувшись від сну. Ленс зараз вирве мені очі!


- Я теж. Якщо ви не дасте мені конкретних відповідей. Кому ти сказав, що я там був?


- Нікому! вигукнула вона. Ну нарешті то ! Вудсе, за кого ти мене приймаєш?


- Я вас поважаю, але я не знаю, хто ви, міс! Я відповів металевим голосом. Знаю лише одне: про котедж знали лише ви. Ви, мабуть, сказали комусь про це! То хто?


"Тільки моєму босу", - відповіла вона. Я сказала йому, що веду справу, яка обіцяла зчинити шум, і що я забезпечила укриття для однієї з головних дійових осіб. У цьому випадку тобі. Але я не сказала йому де це.


– Перше запитання: хто ваш начальник? Друге питання: чи знає він про ваші стосунки з Ленсом Хантінгтоном. Третє запитання: чи він знає, що Хантінгтон знаходиться в Європі?


Вона пояснила мені, що її босом був Джордан Алман, співредактор Washington Times. Його стосунки з Ленсом Хантінгтоном? Так, звісно, він усе знав. Навіть резиденції, апартаменти та два літаки Learjet.


- А може, ще колір його шовкових боксерів! – саркастично прокоментував я. Добре. Заощади мені трохи часу. Де він живе ?


- О ні ! ти не збираєшся дзвонити йому посеред ночі? У мене будуть проблеми.


- Я не буду йому дзвонити, обіцяю.


Заспокоївшись, вона дала мені свою адресу із чарівною наївністю. Я не брехав, у мене не було планів дзвонити до Алманового будинку посеред ночі. Я просто мав намір піти і побачити його, не оголошуючи себе. Я повісив слухавку після короткого прощання. Феліція не повернула мені певності. Проте Бог знає, я хотів довіритися цій чарівній істоті. Майже стільки ж, скільки Хоку.


Олман жив у Сільвер-Спрінг, у старому старому вікторіанському будинку. Дістався на своїй машині TR7. Більше не може бути й мови про те, щоб піддавати моє втомлене тіло та нерви випробуванням автобусів та таксі.


Я зайшов до будинку через заднє вікно, залізши на дах веранди. Алман і його дружина мали окремі кімнати, що мені ідеально підходило. Як тільки я побачив топографію місцевості та можливі аварійні виходи, я увійшов до кімнати і струснув його. Він розплющив очі, як кулі для лотереї, коли виявив чорну дірку під своїм носом, яка представляла гармату Вільгельміни II.


- Але! Що…?


Він показав жестом, що хоче встати, але я приставив люгер йому до чола. Переконаний він поклав голову на подушку.


- Невелика консультація, будь ласка, - гаркнув я


Кому ви розповіли про сенсаційну статтю, підготовлену Феліцією Старр? Я поспішаю, не намагайтеся втопити мене у потоці запитань! Просто дайте мені відповідь, на яку я чекаю.


Більше того, він швидко зрозумів, як і багато людей, коли у них на шкірі чола є кругла мітка, залишена стволом автомата, і коли людина, що тримає згаданий автомат, оголює зуби, щоб чітко вказати їм, що він тут не для того, щоб грати.


– Я нікому про це не розповідала до обіду. Обід вчора опівдні, пояснив він, кинувши швидкий погляд на годинник.


- А кому?


- Пітеру Уайлдінгу. Це…


- Я знаю. Він права рука сенатора Лу Баркера. А сенатор Баркер входить до сенатського комітету з атомної енергії. Чому ви розповіли Пітеру Уайлдінгу про таємничого друга Фелісії?


Він корчився в ліжку з дуже незручним виглядом.


- Чи не могли б ви перемістити цей об'єкт на кілька дюймів? У мене жахливий свербіж. Мені абсолютно необхідно почухатися, і я боюся, що це викличе удар.


Я відсунув Вільгельміну від його чола, і він почухав себе з глибоким подихом полегшення.


"Це трапилося випадково", - сказав він, коли закінчив. Пітер розповідав мені про шум у залах Капітолію. Він розповів мені, що російський шпигун намагався застрелити американського секретного агента у ліфті готелю Holiday Inn. Я відразу ж підключився до історії Фелісії і подумав, що її клієнт був тим секретним агентом, про якого йдеться.


- Я розумію. Так, ви розповіли йому всю історію Фелісії і сказали, що американський агент безперечно ховається в котеджі Ленса Хантінгтона на річці Патаксент. Я помиляюся ?


– Ні. Це саме те. Але шкоди ...


- Знаю, перебив я, рознощики пліток погано не думають! Тільки цього разу через тебе я мало не перетворився на труп. Вони підірвали дачу. Я надам вам пояснити це приятелю Ленсу, коли він повернеться з Європи. Тепер дві поради, містере Алман. По-перше, ви забуваєте, що я прийшов сюди. По-друге, ви забуваєте історію Фелісії. Можу я зустріти вас тільки один раз по дорозі, і ви не підете з маленькою круглою міткою посередині чола! Повірте, я із задоволенням оштукатурюю стіну вашими мізками!


Я вийшов із кімнати, не давши йому часу відповісти мені. Я був майже певен, що його маленька історія є правдивою. Так ходять плітки. І я був майже так само впевнений, що він накинеться на телефон, як тільки я піду. Так що я постарався обірвати всі нитки, перш ніж вислизну з того місця, де я прийшов. На вулиці на мене чекала моя TR7, вся копошилася.


Я вирішив зробити наступний крок. Вам не потрібно йти до Пітера Уайлдінга, щоб почути, як я розповідаю своєму босу кумедну історію Джордана Алмана. Я пішов прямо до Коледжу-парку, до резиденції сенатора Лу Баркера.


- Хто ти ? Що ти хочеш ?


У сенатора були ті самі очі, що й у Джордана Алмана. Він був великим чоловіком, який мешкав у великому будинку. На щастя, його товста дружина поїхала в поїздку, і крім дворецького, що хропе в сусідній кімнаті, я був наодинці з товстим законодавцем.


"Я пісочний чоловік", - сказав я, посміхаючись, дивлячись на Вільгельміну. Я прийшов послухати маленьку колискову без музики.


Коли я пояснив йому коротко, але детально, мету мого візиту, він відповів невинно обуреною проповіддю. Але брехня читалася в його маленьких очах. Я вирішив змінити тактику і запросив його пройти попереду мене до свого кабінету, де нас більше не турбуватиме хропіння дворецького. Там я наказав йому зняти піжаму та сісти. Він неохоче зробив це і, почервонівши від збентеження, сів у своє найкраще крісло.


У цьому вся тактика. Я намагався принизити його, щоб він втратив блиск і став уразливішим для примусу. У мене не було наміру застосовувати фізичні тортури, хоча ця людина здавалася досить зла, щоб розповісти правду з першого клацання.


Я не розрахував непохитного марнославства сенатора. Менш ніж за хвилину, навіть оголений перед незнайомцем, озброєним люгером, цей великий Будда з животом, покритим жирними складками, знову знайшов всю свою зарозумілість. Впевненим та повним тоном


він рішуче відновив свою тираду, ніби він був у Сенаті, одягнений у свій найхимерніший костюм, знищуючи набагато менш промовистого супротивника. Я дозволив йому ненадовго забути.


- Як ти думаєш, де ти, мій юний друже? Ви тут у Сполучених Штатах, а не в країні дикунів. Ці процедури неприпустимі! Знайте, що я подам скаргу. Я попрошу довічного у в'язниці, і я обов'язково її отримаю! Я стежитиму за справою особисто. Уявіть собі, що громадський порядок - і я навіть сказав би, що американська цивілізація - може терпіти таких головорізів, як ви, і ...


І так хвилин із тридцять.


Але я впевнений, що це тривало б довше, якби не було так пізно. Насправді товстун почав відчувати спрагу та сонливість. Півдюжини разів він хотів налити собі скотч, але я йому відмовив. Я хотів, щоб він мав ясний розум і сухе горло. Але мені треба було швидко знайти нішу, щоб загнати його в куток. Незадовго до світанку дворецький перестав хропіти, щоб приготувати своєму господареві сніданок. Що, з огляду на твердість сенатора, мабуть, було непростим завданням.


Я спробував ще один постріл.


- Пане сенаторе, мені сказали, що ви за плату передаєте Радам певну інформацію, яку ви, ймовірно, не вважаєте важливою. Один спосіб, як і будь-який інший, дати собі невеликі додаткові послуги, якщо можна так сказати. Я також знаю, що ваші рахунки принаймні в десятці банків помітно розширюються, здається швидше, ніж ваше черево. І, зважаючи на все, це явище відбувається не тільки через чайові, які виплачують вам люди, для яких ви укладаєте контракти з державою. Оскільки жертви розмови змушують нас підняти питання про тюремні терміни, у мене таке почуття, що ваше може бути набагато більше мого. Поки що росіяни дозволяють жити вам досить довго.


Я не був упевнений, що він є прислужником Радянського Союзу. У кращому разі це був здогад. Щодо його банківських рахунків, я поняття не мав. У будь-якому разі здавалося, що росіяни набагато краще обізнані про всю нашу ядерну програму, ніж вони мали бути. Витоку в Комітеті з атомної енергії, Сенаті чи Палаті представників були неминучими. І, ну, сенатор Баркер був підозрюваним не гірше, ніж будь-який інший.


- У тебе немає доказів того, що ти кажеш! - гаркнув він.


Але його тон був надзвичайно слабким.


"У мене достатньо коштів, щоб направити Міністерство юстиції на вірний шлях", - спокійно сказав я.


Це потрапило до крапки. Його почало трясти в кріслі, і складки його живота почали колихатися, як вири на поверхні води. Одягнений, я майже тремтів від холоду в кімнаті, але все ж таки його товсте тіло було вкрите тонкою плівкою поту, від якої воно блищало. Але попри те, що я думав, я не дійшов до кінця його самовідданості. Він озирнувся, і на його губах з'явилася хитра посмішка.


- Навіть якщо ви десь помістили магнітофон, - сказав він, - ви застосували зовсім незаконні методи і нічого зі сказаного тут не може бути прийнято як доказ. Навіть співробітники Міністерства юстиції не слухатимуть божевільного, який домагається визнання за допомогою психологічного примусу та загрози застосування зброї. Послухай, мій юний друже, якщо ти підеш зараз, я все забуду. Але якщо ви наполягаєте на цьому шляху, ви піддастеся ...


Я спокійно прикрутив глушник до стовбура Вільгельміни II і натиснув на спусковий гачок. Для спроби це був майстер-хід. Гаряча куля зачепила лисину сенатора і застрягла в дорогому гобелені на стіні. Плівка поту перетворилася на мережу потоків.


"Наступним пострілом я прицілюся нижче", - оголосив я. Мабуть, твої друзі стріляють спочатку в живіт, а потім у голову. Я скористаюся їхньою технікою. Куля в живіт викликати біль і, коли агонія здається доречною, останній удар між двома очима. Отже, уявіть, поки у вас є така можливість, цю гарну стіну, прикрашену осколками вашого мозку та кістками з черепа.


Він повернув голову і подивився на потворну дірку, що зіпсувала його чудовий гобелен. Він тремтів усім своїм жиром. І піт капав.


"У мене є трохи їхніх грошей", - зізнався він, заламуючи руки. Але я працюю майже безплатно. Більшість інформації, яку я передаю, можна знайти в будь-якій бібліотеці.


уе. І тоді я не маю з ними справи прямо. Лише через посередників. Там немає нічого поганого.


В очах порося спалахнула паніка.


«Якщо ви так це бачите, – сказав я, опускаючи Вільгельміну на живіт, – мені нема чого сказати з цього приводу. Назвіть імена посередників.


Я не міг повірити у свій успіх. За допомогою невеликого переконання і кількох жахливих маневрів мені вдалося змусити цю велику самовдоволену людину визнати, що вона зрадила свою країну, країну, яку, як він стверджував, любив і захищав. Я все ще міг чути, як він говорив про мої нестерпні вчинки та образу, яку я завдавав американській цивілізації. Чорт забирай, це той товстун зі своєю зрадою погрожував американській цивілізації!


Він продовжував заламувати руки, кидаючи збожеволілі погляди на всі боки, ніби чекав, коли Зорро прибуде в останню хвилину, щоб витягти його з цього безладу.


- Ні, ні… це неможливо. Я… я не можу називати вам імен.


Я натиснув на курок. Цього разу куля пройшла через жир на його лівому стегні і з глухим стукотом встромилася в оксамит спинки. Він пронизливо скрикнув, схопився і побачив, що я спрямовую свій Люгер йому в голову. Він відкинувся на спинку стільця. Обидві руки стиснули неглибоку рану на стегні, ніби намагаючись не допустити витоку крові. Його велике тіло тремтіло від судом.


- Імена! - Огризнувся я. Усі імена. Я залишаю вибір за тобою: або ти сядеш зараз за стіл у радості та гарному настрої, або я зроблю тобі дірку в кишках.


Він зігнувся навпіл, його обличчя спотворилося від жаху та болю, його руки відчайдушно пригорнулися до закривавленої шинки.


- Хто ти ? - пробурмотів він тремтячим голосом.


Я дав йому купу дурних псевдонімів, як у випадку з Феліцією. Його круглі маленькі очі мерехтіли, коли він боровся з пам'яттю, намагаючись згадати, чи чув він їх раніше.


«Не має значення, хто я», - сказав я, щоб позбавити його клопоту. Я хочу почути імена людей, яким ви надали інформацію, незалежно від того, яка ця інформація, і навіть незважаючи на те, що, як ви стверджуєте, її можна знайти в кожній бібліотеці по всій країні. У вас є рівно три секунди, щоб почати випльовувати її, якщо ви не хочете пару куль у шлунок.


Було чотири імені. Аллен Пірсон. Дональд Стентон. Ліланд Хатчінгс. Джон Пєско.


Пірсон обіймав посаду підлеглого у міністерстві. Але не просто міністерство юстиції, про яке я говорив кілька хвилин тому з моїм другом Баркером. Він був юристом з Індіанаполіса та спритним шахраєм, хитрим, амбітним і жадібним до наживи. Я одразу подумав, що це він мав мати останній контакт із Радами.


Інші троє чоловіків були надто високо, щоб піти на такий ризик.


Дональд Стентон був сполучною ланкою між Комісією з атомної енергії та президентом. Він мав доступ до інформації, яку Хоук, можливо, навіть президент, певно, не знали. Однак передбачалося, що він практично нічого не знає про ракетну програму.


Ліланд Хатчінгс також був обраним контактною особою. Як секретар сенатора Х'ю Лонглі, голови сенатського комітету з атомної енергії, його ключова посада дозволяла йому збирати інформацію, яку, напевно, не можна знайти в публічних бібліотеках, і до якої навіть сенатор Баркер не мав доступу.


Але очевидно, що найбільшим із усіх був Джон Песко. Колишнього генерального секретаря Білого дому він був призначений старшим радником Чарльза Аякса, адміністративного директора ракетної програми. Я не знав Чарльза Аякса. Я бачив лише його фотографію в газетах. Однак я вже перетинався із Песко у Вашингтоні. За словами сенатора, Аякс був білим і гадки не мав про діяльність свого радника. Але я вирішив перевірити це особисто. З огляду на розмір щойно знайденого мною кошика з крабами, я більше нікому не довіряв.


Якщо товстий політик не брехав, це був один із найбільших витоків в історії країни. Але з паніки в його очах я зрозумів, що він не бреше. Якби його власна мати розкрила російським конфіденційну інформацію, він видав би її мені, не здригнувшись, повідомивши її ім'я, адресу, номер телефону.


телефон, колір волосся та номер соціального страхування.


Питання 1 тепер полягало в тому, що я робитиму з інформацією, яку він мені щойно дав. Довіряти Хоуку? Передати їх йому та дозволити йому подбати про чищення? Зазвичай я так і вчинив би.


Але я не міг забути тієї знаменитої ночі, коли побачив, як він згорбився над моїм лікарняним ліжком. Я не міг забути людину в білому, який намагався покласти край моїй кар'єрі. Я не міг забути, що Хоук, мабуть, збрехав, коли заперечував, що приїжджав до мене в Сент-Ентоні.


Можливо, він збрехав, щоб зберегти секрети, життєво важливі для безпеки країни, секрети настільки важливі, що сам акт їхнього розголошення міг стати катастрофою. Але я сумнівався в цьому.


Хоук збрехав. І, можливо, випадково він дав російським шанс дістати мене. Національна безпека чи ні, цього не було виправдання.


Висновок: немає можливості повідомити Хоук. Неможливо навіть зателефонувати йому та розповісти про мою зустріч із сенатором.


Тільки цей висновок порушив іншу проблему. Що робити з типом переді мною? Що робити з Алленом Пірсоном, Дональдом Стентоном, Ліландом Хатчінгсом і Джоном Песко?


В одному пункті він мав рацію. Якби я з'явився в Міністерстві юстиції з маленькою записничкою, що почорніла від його визнання під пахвою, ці джентльмени негайно викинули б його у кошик для сміття з питань законності. Він під тиском виплюнув би свої свідчення. Я вдерся до його будинку, погрожував зброєю і навіть трохи поранив. Він мав право подати скаргу.


Я не збирався атакувати систему. Захист безпеки та прав громадян має важливе значення, але не за рахунок серйозного ризику для безпеки країни. Під час війни ми не питаємо, чи є права у запеклих зрадників. Навіть безневинних людей приносять у жертву заради спільних інтересів.


«Баста за філософські міркування! Я говорю собі. Мій старий Нік, ось і в тебе брудна угода. Тієї хвилини, коли я вийшов на вулицю, навіть після того, як облагодився з телефонною системою, я зрозумів, що сенатор Лу Баркер збирається попередити чотирьох чоловіків, яких він щойно засудив. Він зіграє жертву та покладе правосуддя на мою спину. Це тільки збільшило б заплутаність, яку я виявив, і зробило б її ще важчою для розплутування.


Не на мій смак було завдавати шкоди невинним, навіть заради країни, але, за його власним зізнанням, сенатор був далеко не невинним. Він їв із російських казанків. Чи була інформація, яку він їм давав, чи справді вся в публічних бібліотеках? Я трохи сумнівався в цьому. Особливо про секретного агента, яку Феліція Старр сховала у котеджі свого колишнього коханця.


Завдяки йому я майже опинився в авангарді феєрверку на річці Патаксент. І яку роль він відіграв у витоках, через які Мартін Стіл чекав мене біля дверей ліфта з важким мінометом у руці? А як щодо візиту вбивці у білу ніч?


Цей гад, якого американці удостоїли своїх голосів, справді був у центрі кошика крабів. Я не міг дозволити йому сіяти хаос, наражати країну на небезпеку.


Соромлення в животі не мало нічого спільного з травмою, яку мені завдав Мартін Стіл. В основному це сталося через щойно ухвалене мною рішення.


- Дякую, сенаторе, - сказав я, залишивши Вільгельміну вказувати на свою велику круглу голову. Мені дуже шкода, що я поставив вас у таку незручну і незручну ситуацію. Але тепер вам можна спокійно відпочивати. Ти більше ніколи про мене не почуєш.


- Хто ти ? - знову спитав він.


Пістолет вистрілив із приглушеною бавовною.


Я побачив велику криваву дірку на його чолі. Я бачив, як слиз з мозку, кісток і волосся розтікався по оксамиту стільця. Я бачив, як маленькі поросячі очі смикнулися від жаху та недовіри, а потім закрилися назавжди.


Перед тим, як піти, я зайшов у туалет на нижньому поверсі і повернув усе, що їв за останні двадцять чотири години.


РОЗДІЛ V


На мій погляд, є низка імпульсів, яким не може чинити опір жодна людина. Одне з цих прагнень -


що робити, щоб потрапити в біду, коли ви почуваєтеся винним чи пригніченим. І сказати, що я відчував себе винним і пригніченим, було б, щиро кажучи, дати дуже слабку картину реальності.


Тому, виходячи з великого будинку товстого сенатора, я не міг утриматися від бажання пройти повз мою службову квартиру. Знаючи Хоука, я знав, що за домом стежать. Але моя гордість повністю засліпила мене. Я вважав себе непереможним, здатним перехитрити будь-яке стеження.


Звісно, я помилявся. Ми завжди робимо помилки, коли думаємо про себе як про Супермена.


Я тільки пройшов повз двері, коли помітив у своєму ретро маленькому червоному Ягуарі, який був одним із улюблених робочих інструментів N6. Агент AXIS, якого я знаю виключно під цим кодовим ім'ям, замінить мене в рядах елітних убивць, коли будь-який Мартін Стіл вдасться вразити ціль між моїми очима.


Я втомився, рана моя йоліла, довелося йти від N6. Важка праця. Він чудово впізнав мій сірий TR7, хоча я використовую його приблизно так само часто, як і свою таємну квартиру.


Таким чином, проблема виникла в дуже простих термінах: використовуйте з'єднання між точкою A (моя офіційна квартира) і точкою B (моя секретна квартира), уникаючи будь-якого зіткнення між вектором a (N6) і вектором b (Супермен). Погоня була незабутньою, і швидкість зношування асфальту Вашингтона, мабуть, різко зросла. Я навіть не вважатиму, скільки разів ми уникали смертельних зіткнень на перехрестях чи людних площах. Незважаючи на мою слонову пам'ять, я не можу цього згадати. Проблема в тому, що я не міг програти N6. По-перше, він був значно крутіший за мене. По-друге, його Jag був потужнішим і швидшим за мій TR7, і, перш за все, він набагато краще тримався на асфальті. Мені треба було щось швидко знайти. Я знайшов один метод досить ризикований.


Зі скрипом шин я зупинився перед готелем «Холідей Інн» у Томас Серкл, кинув машину, поринув у ліфт жахливих спогадів і піднявся на сьомий поверх. Обережно я повернувся до маленької кімнати 605 наприкінці коридору на першому поверсі, використав пластикову кредитну картку, щоб увійти до кімнати, і тихо зачинив двері.


Штори були відкриті для блідого світанку. Я обійшов кімнату, побачив - як і очікував - що ліжко не використане, потім відвідав ванну та туалет. Нічого. Цього разу я мав прокол: «Сталін-Сталь» напевно забронював номер на кілька днів. І після нашої невеликої зустрічі у ліфті він не збирався знову ступати до готелю.


Через вікно я побачив, як N6 вийшов із зали і обійшов мій TR7, нюхаючи його, як мисливський собака. Потім він зателефонував радіо, і за кілька хвилин до місця події прибула група агентів. Незабаром я побачив, як чорний лімузин Хока зупинився перед під'їзною доріжкою, і подумав, що він відчуває гнилий запах своєї сигари, коли він вийшов з машини, стиснувши зуби на вологому паніровці. Він швидко глянув на TR7 та на вікна готелю. Але я знав, що він думав. Він був упевнений, що N3 вже вибіг із чергового виходу та застрибнув у таксі.


Найнебезпечнішим для мене було побачити, як до кімнати зайшов би один із приятелів Сталі. Я сумнівався, що він увійде, цю гіпотезу не можна було виключати.


За годину вулиця внизу була чистою. Вантажівка з краном підібрала мій маленький Тріумф. Я знав, що вони помістять його в муніципальній стоянці, і одного разу я побачу його знову. Але коли ?


Я ліг на ліжко вбивці, щоб подихати, і склав план наступних дій.


Я застрелив сенатора США. Газети вже працювали у всьому світі. За годину перша редакційна стаття дня мала дати нам «усі подробиці цієї справи».


Мене непокоїло те, що весь світ міг розглядати сенатора Лу Баркера як безневинну жертву кровожерного вбивці. Для мене було очевидним, що його смерть зійде за політичне вбивство.


Я сказав собі, що маю єдиний шанс - зателефонувати Фелісії Старр, пояснити, що сталося, і сподіватися, що її газета погодиться опублікувати мою версію історії.


Щодо решти - Аллена Пірсона, Дональда Стентона, Ліланда Хатчінгса і Джона Песко - залишалося лише одне рішення: знести їх холодними, як пляшки на ярмарку.


Але перед тим всю інформацію, яку вони знали, треба було викорчувати з них. Я хотів, щоб вони дали мені імена своїх російських знайомих, перш ніж припинити злочини.


Це було не зовсім просте питання помсти за кулю, яку я отримав у бік. Я знав, що після п'яти років відсутності візит Мартіна Стіла до США можна було пов'язати лише з ракетною програмою та швидким прибуттям контрольної місії, спрямованої Москвою. Зрозуміло, що торгівля військовими секретами стала набагато активнішою з того часу, як він уперше ступив на територію нашої країни.


Що було найжахливішим, так це те, що сенатор та його друзі продавали інформацію, вважаючи її несуттєвою, не розуміючи, що кожен біт інформації, що передається, приносив користь для Мартіна Стіла і, отже, становив загрозу для мого життя і для нашої програми ракетного обладнання. .


А в яку гру грав Хоук у цій історії? Невже він дозволив таємним торговцям обдурити себе? Невже Баркер чи Песко зателефонували йому після атаки на мене в ліфті, щоб сказати йому, що моя дія викликала переполох у особливо чутливих областях? Чи не тому він збрехав мені, вдаючи, що не знає, що я перебуваю в лікарні Святого Антонія? Якщо, можливо, покійному сенатору та його друзям вдалося приховати від нього правду… Ні. Неймовірно.


У всякому разі, Хоук прийшов до моєї кімнати. Я бачив його.


Що ж, доки я був у безпечному місці. Я знав, що більше ніколи не потраплю до цієї кімнати. Тож мене не хвилювало, чи спалю я своє лігво за допомогою телефону. Спочатку я зателефонував до Фелісії. Вона була вдома.


«Не став запитань», - сказав я йому. Знайдіть щось для нотаток.


Я весь час розповідав їй про смерть сенатора і просив її написати статтю, в якій йшлося про те, що вона отримала інформацію з авторитетних політичних джерел. Я також сказав йому, що буде ще чотири страти, подібні до страти сенатора, не назвавши йому імен причетних до цього. З якихось збочених причин я хотів, щоб Пірсон, Стентон, Хатчінгс і Песко сильно потіли в очікуванні мого візиту. Вони зрозуміють, що сенатор засудив їх і що на них чекає така ж доля.


Коли я закінчив свою довгу розповідь, Феліція задала мені питання, яке вона задавала мені раніше і яке після неї теж задавав мені сенатор:


- Але хто ти?


- Forest Creature, Woods Hunter, Джессі Джеймс, Робін Гуд ... вибирайте. Щодо вашої статті, я є офіційним політичним джерелом. І не забудьте сказати своєму босу, що це "офіційне джерело" - людина, яка приходила до нього вчора увечері.


– Як? "Або що! Ви ходили до Джордана? Але що ти…?


- Він сам вам скаже, коли підете на роботу. А поки візьми свою друкарську машинку і почни викладати мені папір. Повірте, це ексклюзив.


Я дав їй свій номер, перш ніж повісити трубку, а потім набрав спеціальний номер. Я знав, що Хоук чекав мого дзвінка перед попільничкою, набитою отруйними недопалками. Я не схибив. Я знав Хоука приблизно так само добре, як і він.


«Я думаю, це даремно, – сказав він іронічно, – але де ти?


- N6 ще не прозвітував? Я втомився від цього маленького Вашингтона ночами і зупинився біля готелю Холідей Інн у Томас Серкл, щоб зняти кімнату.


- Досить, N3! Тепер не жарт! Чи можу я дізнатися, де ви знаходитесь? Якщо це не надто велике прохання від вас ...


Хоук проігнорував це, але мені треба було розслабитись, інакше я ризикнув би спорожнити сумку у формі добре витриманої тиради. Сама думка про те, що він може бути зрадником, що він, принаймні, збрехав мені про той візит до лікарні, розлютила мене. І замучила мої нутрощі.


Я розповів йому про вимушене визнання сенатора та його безславний кінець. Я збирався сказати йому, що просив Феліцію написати статтю про справу, коли вона вибухнула.


- Господи, Нік, але ти зовсім чокнутий! Я сказав вам не вплутуватися в ці ракетні історії! Я дав вам завдання розкрутити Мартіна Стіла і крапка. Я…


- Так, ви мені багато чого не розповіли, - різко відповів я. Крім ...


У мене раптово виникло відчуття, що комп'ютер скоро мене знайде. Я повісив слухавку і зачекав на це


за кілька хвилин до передзвону.


"Послухайте мене, сер", - сказав я, не в змозі, незважаючи на свій гнів, виявити неповагу до боса. Я не хочу вступати з вами у дискусії, але сенатор назвав мені імена. Імена людей, які продавали інформацію росіянам. Я зроблю їм невеликий візит.


- Ні! - заревів Хоук. Ви сієте руйнування у вибухонебезпечній зоні. Я подзвонив президентові між двома вашими дзвінками. Я розповів йому про сенатора. Він кричав, як берсерк. Він прямо наказав мені усунути вас від справи і зупинити вас вільно чи примусово. Ось його власні слова: «Причепи цього придурка на ланцюг, якщо потрібно, і негайно заборони пхати йому туди ніс!» Нік, якщо ти відмовишся прислухатися до думки, я змушений видати проти тебе ордер. Тому, будь ласка ...


Це була остання крапля. Я повісив слухавку. Не через страх бути виявленим комп'ютером, а тому, що мене нудило. Навіть більше, ніж після того, як убив товстого сенатора.


Отож двуличність не зупинилася на Хоуку. Воно йшло до Овального кабінету. Гнила була скрізь. Повна гнилизна!


Я думаю кілька секунд. Який наказ я збирався порушити першим? Чи повинен я спочатку піти провідати чотирьох чоловіків, призначених сенатором Лу Баркером, сподіваючись, що вони приведуть мене до інших гвинтів змови? Чи мені треба було їхати прямо на ракетні бази, щоб подивитися, що там задумали Стіл та його російські друзі?


Інстинкт підказав мені розпочати із чотирьох зрадників. Я чудово знав, що, переслідуючи Пірсона, Стентона, Хатчінгса і Песко, я запустив ланцюгову реакцію, яка дала б мені чимось зайняти себе на двісті або триста років з моїми дорогими друзями Вільгельміною, Гюго та П'єром. Я також знав, що «Сталін-Сталь» зрозуміє, що живий і що я не здамся.


Навіть якщо Стіл був зайнятий ракетами з Юти чи Невади, він мав повернутися, коли дізнався, що його противник №1 знищує його контакти.


Я намалював хрестик поряд з ім'ям Пірсона у своєму маленькому чорному блокноті, вийшов з готелю Холідей Інн і пішов брати машину.


Навколо будинку Аллена Пірсона в Хемпшир-Ноллс не було ні охоронців, ні поліцейських, ні собак, ні електричних огорож. Не дивно. Я, однак, повністю оглянув місцевість і навіть не виявив, що традиційна старенька вигулює собаку, яку ставлять поряд із гарячими точками, щоб тихо бити на сполох.


Не дивно, бо нічого не сталося. Вдень, взявши машину напрокат, я повернувся до своєї таємної квартири. Я проспав кілька годин, щільно поснідав і пішов купити газету.


Згідно з повідомленням Times, сенатора Баркера знайшли мертвим у своєму будинку своїм дворецьким.


За словами судово-медичного експерта, він помер від зупинки серця.


Дуже компетентно, коронер. Враховуючи дірку, зроблену Вільгельміною в черепі, її серце, мабуть, перестало битися.


Я зателефонував до офісу «Таймс» і спитав Фелісію Старр. Чоловічий голос відповів, що вона хвора та не вийшла на роботу. Я подзвонив їй додому. Нема відповіді. Я взяв машину та поїхав до неї на квартиру. Вона була порожня. Справді, було порожньо. Більше ніяких меблів, жодних килимів, ніяких картин на стінах, ніякої стрічки. І, звичайно, більше ніякої Феліції.


Я спустився до найближчої хатини і набрав номер Хоука.


- Відмінна робота ! - розлютився я. Ви все зробили. Але чому ти теж мав переслідувати Феліцію Старр? Вона не має відношення до цієї справи. Він просто сторонній свідок.


- Забудь, Нік! - скрикнув Хоук. Я навіть не розумію, про що ти говориш. Все, що я знаю, це те, що я маю вас перехопити і замкнути у форті Бельвуар. Розпорядження президента. Ви вирушаєте в надзвичайно вибухонебезпечну місцевість та ...


Я повісив слухавку. Він не вірив, що так добре розмовляє зі своєю вибуховкою. Боже! організація зрадників грабувала країну, і все, що вони могли сказати мені, це те, що проблема з ракетами була вибухонебезпечною, що ситуація була вибухонебезпечною. Мене мало не вирвало вдруге. Справді, зрада була вибухонебезпечною справою. Я вирішив, що найкращий спосіб впоратися із цим – вразити детонатор.


На мою думку, велика проблема полягала не в Юті чи Неваді. Не російська місія збиралася туди


ні американська місія, яка готувала план своєї роботи. Суть справи зараз лежала у старому доброму Вашингтоні, округ Колумбія.


Складався колосальний сюжет. Історичний сюжет, для якого Уотергейтський скандал нагадував дитячу гру.


У грі був не лише Овальний кабінет, а й Девід Хок, а через нього і AXIS, найтаємніша із секретних служб, які фінансує уряд США.


Працюючи в AXIS, я помітив, що в деяких відносинах влада Девіда Хока була більшою, ніж у президента.


Одне з двох: або Хоук був зрадником, або він дозволив зрадникам поводитися за ніс. Що прийшло до того самого. Він перебрався до іншого табору.


Збираючись витягти відомості з чотирьох людей, виданих сенатором Лу Баркером, я неминуче виявив би інші імена.


Я сподівався одне: не почути згадки імені Девіда Хока.


Коли я закінчив огляд приміщення, щойно пробила опівночі. Але я не дуже здивувався, коли побачив, що земля чиста. Пірсона попередили, що людині, яка вбила сенатора Баркера, наказали повернутися. Він ще не був повідомлений про те, що людина, що розглядається, відмовилася виконати цей наказ.


Будинок Пірсона був точною копією приблизно двох тисяч інших будинків, що становили житловий район Хемпшир-Ноллс. Були деякі зовнішні відмінності, в основному в декоративних аксесуарах, але особисто я ніколи не купив би в цій галузі. Я був би надто наляканий п'яними ночами, щоб не відрізнити свій будиночок від його двійників.


Випивши дуже розумно, я легко знайшов будинок Пірсона. Я припаркував взяту напрокат машину за двісті ярдів від входу. Майже весь будинок був у темряві. Лише слабке світло проникало крізь штору на задньому фасаді з того, що, як мені здалося, було кабінетом. Пірсон працював понаднормово. Можливо, він був зайнятий підрахунком пенсів, які росіяни заплатили йому за кілька донесень.


Я вибираю ефектний вихід. По-перше, на подив, а по-друге, тому, що я хотів, щоб гримери не могли довести смерть Пірсона від серцевої недостатності. Вільгельміна в кулаку, я набрав обертів і кинувся до вікна.


Я пройшов через жалюзі і вікно в шумі розбризкуваного скла, зробив сальто, ледве уникнувши кавового столика з горіхового дерева, і, вставши посеред кімнати, виявив перед собою його в халаті і піжамі з схудлим здерев'янілим обличчям. Пірсон сидів у кріслі, оформленому в стилі вестерн-конквест, з картоплею на колінах і відкритим портфелем біля його ніг. Я вказав Вільгельмін на її густі брови.


"Ви знаєте, чого я хочу", - оголосив я різким голосом. Ви маєте рівно три хвилини на виступ.


Я прикинув, що сусідам потрібно від чотирьох до п'яти хвилин, щоб сповістити місцевих поліцейських та їхню появу на місці події. Так що я дав собі хвилину чи дві, щоб вибратися.


- Хто ти ? Що ти хочеш ? Пірсон проковтнув, погладжуючи мій Люгер розширеним оком.


Він знав, що сталося з Баркером, і цілком розумів, що з ним відбувається. Дурно він намагався виграти час. Логічно, що цей час належав йому.


Так що я витратив хвилину його дорогоцінного часу, розповідаючи йому, як я допоміг сенаторові отримати серцевий напад, і розповів йому, що, перш ніж перейти від життя до смерті, останній дав мені імена чотирьох посередників, через які він увійшов до зв'язку зі своїми радянськими клієнтами.


«А тепер, - підсумував я, - мені потрібні імена всіх ваших знайомих, росіян та людини, яка має з ними справу безпосередньо. У вас залишилася одна хвилина п'ятдесят секунд.


Він був набагато тупіший, ніж я думав. Логічно, що Пірсон був на нижчому ступені, він, мабуть, був менш розумним. Якби він був розумнішим, то опинився б на місці сенатора.


Тому він ворушачи своїми довгими, худими тельбухами, він кричав пронизливим і обуреним голосом, що кожен американський громадянин має законне право на недоторканність приватного життя, що я здійснив вторгнення і т. д. Він був абсолютно правий, крім однієї деталі: будучи винним у великому зрадництво


його, він de facto втратив свої права громадянина.


«Хто б ви не були, – продовжив він пронизливим голосом, – я відправлю вас на шибеницю. Цей житловий район чудово охороняється. Поліція буде тут за кілька хвилин. І якщо ти думаєш, що тобі зійде з рук кілька років в'язниці, виродків, можеш розраховувати на мене.


Вільгельміна двічі прогавкала, прицвівши його дзьоб. Я не мовчав. Два снаряди з лютим шипінням промайнули по кімнаті, і мені здалося, що навіть гобелен на стінах тремтить. Рот Аллена Пірсона широко відкрився. Він перестав кружляти повітря двома нескінченними верхніми кінцівками і обмацав своє тіло. Воно все ще було цілим, і я недаремно влучив у раму розбитого вікна.


- Одна хвилина та п'ять секунд! Я говорю позачасовим голосом.


- Ти не зможеш це зробити! - заревів Пірсон, розриваючи голосові зв'язки. Я… я не розумію, про що ти говориш! Якщо тобі потрібні такі гроші, то я їх отримав.


"Я знаю, що вони в тебе є", - уїдливо сказав я. Долари, які виходять із кремлівської скарбниці, мене не цікавлять. Ти ще маєш сорок п'ять секунд.


Він воліє витрачати ці сорок п'ять секунд на нові крики, що супроводжуються барабанами зброї. Наприкінці зворотного відліку я поклав Вільгельміну в кишеню і легким рухом руки звільнив Х'юго з його замшевої валізи. Зробивши це, я схопив Пірсона за шкіру на його довгій шиї, штовхнув його через розбите вікно і стрибнув за ним.


Час був закінчений. Вікна висвітлювалися у стандартних кварталах району, а також нагорі у будинку Пірсона.


Я зняв із нього халат. Я фактично розрізав його на смужки за допомогою конічного леза Х'юго. Я зробив те саме з його піжамою, а потім підштовхнув чоловіка до паркану, що відділяв його задній двір від сусідньої ділянки. Я знайшов невелику лаву з кованого заліза, заліз на неї, потім підняв свою голу, проклинаючу і тремтячу ношу над головою і поставив її на гострий зад на вершині високого паркану. Коли я відпустив, його довгі кістляві пальці схопилися за верхню поперечину, і я відсунув лаву.


Потім я пояснив Пірсону, що в журналі Вільгельміни залишилося чотирнадцять куль і що, коли я висиплю його в його худе тіло, його мізки та кишки будуть використані як добрива у сусідньому саду. Нарешті, він вирішив сісти за стіл. (Можу зробити знімок, враховуючи дискомфорт у його положенні.) Я нетерпляче слухав. Сирена наближалася з ревом. Копов попередили, і вони, як і добрі копи, прибули, щоб виконати те, про що просили їх шановні громадяни Хемпшир-Ноллс: полювання на зловмисників.


Пірсон поінформував мене про те, що сказав мені сенатор. Враховуючи його становище підлеглого, я ніби чекав на це. Він зізнався у своїй участі в змові, дав мені таку ж комерційну ідею, що й Баркер, присягнувшись мені, що інформація, яку він передав, є в кожній бібліотеці, і благав мене зберегти йому життя.


Я хотів переконати себе і пощадити цього підонка. Коли я думав про те, що робити, про те, що обіцяв зробити, у мене знову виникла нудота. Потім нудота змінилася гнівом. Гнів на Яструба та сенатора. Гнів на президента. Гнів із приводу того, як вони вигадали смерть Баркера. Гнів перед раком зради, який гриз найвищі верстви країни, і з який я не міг стримати поодинці.


Мій палець стиснув спусковий гачок Вільгельміни і не відпускав його. «Люгер» виплюнув увесь свинець, що містився в ньому, пострілами, які луною рознеслися околицями. Костляве тіло Пірсона зістрибнуло з вершини паркану, як риба, викинута на мілину на пляжі, потім він розслабився і зробив пірует у повітрі, перш ніж упасти назад до будинку. Коли він зник із мого поля зору, як розрізнена маріонетка, я почув за спиною довгий крик жаху. Я обернувся і побачив на веранді дуже гарну жінку в нічній сорочці.


Вона була свідком, безпорадним і скам'янілим свідком болісного кінця чоловіка, якого вона любила.


Дивлячись на неї, я кажу собі, що ця жінка ніколи не повірила б у зраду чоловіка. Все своє життя вона брала б мене за кровожерливого монстра.


У вухах дзвеніли порожні слова про безпеку країни. Без потреби. Я почував себе вбивцею без визнання. Мене більше не хвилювала сирена


тепер дуже близько. Хай приїдуть копи! це була найменша з моїх занепокоєнь. Нехай вони разом візьмуть свої пістолети 38 Specials, пристрелять мене, як кролика, і принесуть мені порятунок!


Позбавлення цієї гнили, з якою я був один, від цієї химери, яку я переслідував. А моя місія? Місія, яку я заприсягся виконати проти Хоука, проти президента, проти всіх!


Бігом я перетнув сад, минув жінку, яка дивилася, як я йду, пронизуючи мої барабанні перетинки своїм несамовитим криком, через три будинки, темний сад, стрибок через низький паркан і на вулицю. Я пирхнув, обійшов квартал і стрибнув у машину, коли дві поліцейські машини з вереском зупинилися біля дверей Аллена Пірсона, за двісті ярдів від мене.


Я рушив, звернув у провулок і подався в інший бік. Я зачекав трохи більше шестисот ярдів, перш ніж запалив вогонь.


Нудота все ще була, і я не міг зібратися з силами, щоб протистояти їй. Мене нудило не тільки від того, що я щойно зробив, а й від того, що я збирався робити далі.


Мені треба було вбити трьох до світанку.


РОЗДІЛ VI.


З моменту приходу до відділу AXIS я ніколи не знав такої кривавої ночі.


Звичайно, за один раз я застрелив набагато більше людей, але за зовсім різних обставин. Коли ви опиняєтеся на самоті перед ордою озброєних ворогів, ви стріляєте, і, якщо ви потрапляєте в ціль, людина падає. Але це лише мета.


Тільки тієї літньої ночі у Вашингтоні мої жертви не були мішенню. Я був перед ними, я розмовляв з ними, вони були беззбройні.


Скільки б я не казав собі, що ці люди були зрадниками, що я маю усунути їх і усунути їх таким чином – щоб інші зрадники не замаскували свою кару під природну смерть, щоб приховати від американців злочин, який був розоряти свою країну, столицю – мені було нелегко натиснути на курок.


Після Пірсона настала черга Стентона. Дональд Стентон, спеціальний представник президента в Комітеті з атомної енергії, мав першорядне становище, щоб надати росіянам усю інформацію, яку вони хотіли знати. Однак я сумнівався, що він був центральною ланкою сюжету.


Але він був на високому рівні і мав піти. Він жив у квартирі менш ніж за п'ятсот ярдів від Білого дому.


Я знав, що постріли в цьому районі виведуть з їхнього лігва всі секретні служби, ФБР, ЦРУ, поліцію Вашингтона тощо. життя чоловіків і, насамперед, їхнього президента. Ліквідація Стентона була найнебезпечнішою. Ось чому я вирішив продовжити з нею. Один спосіб, як і будь-який інший, запропонувати себе як ціль.


Якби мене обдурили, можливо, прямо зараз, вирушивши до Стентона. Це врятувало б мене ще від двох огидних вбивств, вбивства Хатчінгса і вбивства Песко.


По дорозі до ратуші Стентона (якщо використати офіційний термін для позначення квартир високопоставлених джентльменів) я зупинився в нічній аптеці, щоб купити три великі шматки картону, коробку маркерів і клубок мотузки. Я повернувся до машини і, використовуючи кермо замість столу, намалював три знаки, на яких написав:


Цей чоловік був зрадником і шпигуном.


Меншими літерами я назвав імена інших зрадників, починаючи з сенатора Лу Баркера, потім підписав Лісовий привид. Якби Феліція все ще була у кругообігу, вона б усе зрозуміла. Я думав, що можу довірити їй припинити махінації офіційних кіл і надрукувати правду у своїй газеті.


Я згадав Феліцію і зробив усе можливе, щоб повернутися до Джордана Алмана, щоб спитати його, чому і як її зупинили. Але поки що полювання на зрадників мало пріоритет.


Я повинен був, по-перше, усунути знайомих мені зрадників, по-друге, викрити інших, і по-третє, знайти зв'язок між змовою та радянською контрольною місією. Поки все ясно вказувало на те, що приїзд Сталін-Сталь на два тижні раніше техніків з Москви не був випадковим.


Я припаркував машину на видному місці на Пенсільванія-авеню, прямо на вулиці.


навпроти Блер Хаус, з іншого боку Білого дому. Я поклав картку ЦРУ за лобове скло, яку завжди ношу із собою, щоб уникнути неприємностей із арештом, і пройшов кілька сотень ярдів до будинку Стентона. Було темно, як це буває о 1:30 ночі.


Також звичайним явищем був охоронець. Оскільки у мене не було причин сваритися з ним, я увійшов у сторожку з усмішкою на обличчі, а потім, сказавши йому якусь нісенітницю, пішов, упустивши, заряджений снодійним патрон. З боку я спостерігав, як він звалився, і закрив свої маленькі очі, щоб поспати щонайменше годину.


Потім я піднявся до квартири Стентона. Пінком відчинивши двері, я вигнав його з ліжка, запросив його коханку одягнутись, а потім піти і похвалитися, і вклав відомості в його голову:


- У вас є три хвилини, щоб пояснити мені точний характер ваших відносин із росіянами та назвати всі імена, які ви знаєте, особливо ті, які пов'язані з радянськими контактами.


- Хто ти ? він спитав мене.


Здається, я десь раніше чув це питання.


Стентон був високим, мускулистим чоловіком. Він відразу викликав у мене невдоволення своїм виглядом джентльмена, який віддає накази і не звик отримувати. Але я мав визнати, що навіть у боксерах він не втрачав привабливості.


Незважаючи на мою неприязнь, я був готовий пощадити його, якщо він відповість мені у відведений час. Але він уже витратив двадцять дорогоцінних секунд, і я відчув, що мені доведеться змусити його говорити під примусом, а потім кинути мою кулю в його чудове спортивне тіло.


«Я знову починаю зворотний відлік з нуля», - сказав я, поклавши палець на секундомір свого кварцового годинника.


Я розповів йому все, не пропускаючи своїх візитів до Баркера та Пірсона, і сказав, що його можна врятувати, якщо він правильно використовує ці три хвилини. Я завів годинник.


- Хто ти ? – повторив він. Як ти думаєш, що ти отримаєш від мене, якщо ось так уломишся і приставив пістолет до мого обличчя? По-перше, чому охоронець вас упустив? Але, слово честі, ви не знаєте, з ким маєте справу! Уявіть, що ... і т. буд.


Пірсон був не єдиним, кому було важко зрозуміти. Я перезарядив свій Люгер.


Я натиснув на курок. Куля охопила приблизно третину його лівого вуха і застрягла у стіні розкішної вітальні, розкидавши на своєму шляху закривавлені частинки плоті та хряща. Відмовившись зручно влаштуватися в одному зі своїх зручних крісел Sheraton, Стентон стояв поряд із секретаркою-коханкою. Її виття та постріл Вільгельміни злилися в похмуру гармонію. Але я сумнівався, що цей концерт принесе користь сусідам. Щоб не позбавляти його цього, я пішов відкрити вікно, що виходить надвір, перш ніж зробити другий постріл.


Снаряд потрапив приблизно до третини його правого вуха.


Цього разу крики чоловіка і постріли луною рознеслися П'ятнадцятою вулицею. Я хотів тільки одного: їхня луна дійшла до Білого дому, а точніше до секретних служб.


"Дві хвилини і вісімнадцять секунд", - оголосив я. Якщо ти одразу почнеш випльовувати це, може, я дам тобі трохи більше часу. Тож вирішувати тобі, сволота!


У нього були обидві руки приклеєні до вух, як той, хто вперто не бажає чути голосу розуму. Кров текла крізь пальці його сильних рук. Але що мене цікавило, то це його очі. Інтелект можна було прочитати в його коричневих зіницях, увінчаних правильними бровами, явно острижених та доглянутих. То справді був чудовий зразок, з чимось піднесеним, навіть князівським. Він був упевнений, що завдасть шкоди цим дамам. Жаль, що він був таким упертим.


Я раптово зрозумів, що не можу дати йому крайнього терміну, а може навіть не обіцяні три хвилини. Я надто рано відчинив вікно, а тут, у самому центрі столиці, співробітники Секретної служби були набагато швидше за звичайних місцевих поліцейських.


Я натиснув на спусковий гачок, і Вільгельміна втретє виплюнула унцію гарячого свинцю. Три фаланги його лівої руки влетіли до кімнати. Не довго думаючи, я поправив її праву руку, і Вільгельміна загавкала. Найкраще: чотири фаланги.


Царська манера поведінки Стентона не чинила опір цьому. Він почав


бігати по кімнаті, жестикулювати і кричати, як звір, що з'їдається злими паразитами. Він плакав, лаявся, ревів, і зловісний шум ринув з вікна на мирні вулиці Вашингтона.


- Говори! Я загавкав, щоб мене почули. Говори, в ім'я Бога!


Я спітнів від напруги та огиди. Вологість долоні заважала мені міцно вхопитися за приклад Вільгельміни. Мене охопило якесь тремтіння, і мене почало трясти. Це не був страх бути спійманими спецслужбами. Тоді я майже пошкодував, що мене не заарештували. Я боявся себе, боявся, що роблю. Я відчував себе навіть більш жахливим, ніж ця людська істота, яка танцює на моїх очах танець Святого Віта.


Від цього видовища мене нудило. Я збирався кинутися до дверей, втекти, залишити його там, усе покинути, коли він почав говорити. Він продовжував кружляти по кімнаті, підстрибуючи і періодично видаючи довгі виття смертельно пораненої тварини, але зумів послідовними хвилями уривчастих слів проковтнути інформацію, яку я просив.


Його російським контактом був співробітник радянського посольства на ім'я Анатолій Добринка.


Посередником, яким він передав інформацію Добринке, був Гарольд Брукман, близький соратник міністра оборони.


Моє потовиділення не лише не припинилося, а й посилилося. Гарольд Брукман! Дуже велика гра. Як права рука міністра оборони він мав доступ до таємної інформації, про яку не знав навіть президент. Але його інформація залежала від дій інших відомств. Очевидно, Брукман був основою сюжету. Він використав дані, що передаються іншими, і додав свої власні, і таким чином міг зробити синтез розвідданих, який представляв найбільший інтерес для ворога.


– Це Брукман бос? Я запитав. Де хтось нагорі?


- Я не знаю ! - вигукнув Стентон. Але ти, господи! хто ти ?


Я не відповів. Я одержав те, що хотів знати, і звук сирен розірвав тишу ночі. Мені було шкода Стентона. Його випробування, мабуть, було нестерпним. Я швидко завдав йому останнього удару.


Він залишався стояти добрих п'ять секунд, його голова була розбита кулею. Потім він похитнувся і перекинувся на килимі. Більше ніякого страху і страждань, ніякої пихатої поведінки, ніякого шпигунства. Я повісив табличку на його плоский м'язистий живіт і натяг мотузку на шию. Яка трата, кажу я собі. Всі ці гроші і всі ці клопоти витрачені на те, щоб нагодувати і навчити зрадника, застреленого, як паршивий собака!


Нема можливості повернутися туди, звідки я прийшов. П'ятнадцята вулиця була забита машинами без розпізнавальних знаків, а наростаючий рев сирен сповістив про швидке прибуття машин муніципальної поліції.


Я кинувся на верхній поверх і вибрався через горище. Стрибаючи з даху на дах, я перетнув весь головний корпус і спустився аварійними сходами, які виходили на вулицю. Я побіг до Сімнадцятої, повернув у бік торгового центру і повернувся до своєї машини перед Блер Хаус. Сунувши в кишеню картку ЦРУ, я сів за кермо і почекав, поки вляжеться тремтіння, перш ніж поїхати Пенсільванія-авеню у бік Джорджтауна.


Хатчінгс, секретар голови сенатського комітету з атомної енергії, жив на віллі 18 століття на північний захід від Джорджтауна на тихій вулиці в тихому окрузі Колумбія. Джорджтаун, відокремлений від Великого Вашингтона ущелиною Рок-Крік, є невеликим містечком, яке сходить до зародження Сполучених Штатів. Тут жив Бенджамін Франклін, коли він не був зайнятий у Парижі.


Ліланд Хатчінгс був ще більш упертим, ніж Дональд Стентон, що полегшило мені страту. Якби йому сказали, що вбивцю сенатора Баркера викликали назад у його квартиру, він, мабуть, не повірив би цьому. При вимкненому світлі він чекав у своїй вітальні з рушницею в руці. Калібр 12. Достатньо, щоб знести мені більше третини вуха!


Але він був, мабуть, навіть дурніший, ніж упертий. Він стояв на варті з цигаркою у роті. Крізь фіранки я побачив вогник його сигарети в кімнаті, коли він нервово затягнувся.


Першою моєю ідеєю було кинути в нього присипляючий патрон з вікна, але в мене не було часу сидіти близько години і чекати, поки він прокинеться. Мені все ще треба було побачитися з Джоном Песко. І, якби мене не наздогнала зоря, не виключала б невеликого візиту до Гарольда Брукмана та Анатолія Добринки. Не кажучи вже про інші шпигуни, яких Хатчінгс міг викрити. Ніч, ймовірно, буде довшою і смертоноснішою, ніж очікувалося.


Друга моя ідея полягала в тому, щоб зробити сенсаційний вихід, як у Пірсона.


Моє приземлення в кімнаті було зустрінуте оглушливими пострілами. Усі нерви Хатчинса, мабуть, стиснулися на спусковому гачку. Моє занурення закінчилося біля задньої стіни. Він, мабуть, почув мене, бо перестав стріляти по всіх кутках і став цілився в мене.


Гримів пістолет. Кулі кинули уламки штукатурки в спальню, куди я біг стрімголов. Я навіть не намагався з'ясувати, чи має двоствольну рушницю. Наразі існує так багато автоматичних моделей, що ви просто не можете зрозуміти це.


Хатчінгс мав двоствольну рушницю. Тільки в нього скінчились патрони. Ненавмисно, я справив на нього достатньо ефекту, щоб він виснажив усі свої боєприпаси. І йому навіть не вистачило дитячого чуття дати мені вгадати. Він увірвався в кімнату, кружляючи гвинтівкою над головою.


Я ковзнув у кут, просто щоб він трохи втомився. Він ударив прикладом по стінах, вікнах, меблях, картинах, ліжку. Йому навіть вдалося розбити дзеркало. У кімнаті все пройшло, крім мене. Напруга очікування, мабуть, піднялася в його голові, і тепер все відбувалося раптово і не важливо як.


- Я розіб'ю тобі обличчя, сволота! - заревів він, розбивши одного зі своїх предків, що сидів на троні в дерев'яній рамі. Ви думаєте, що витягнете з мене секрети, га? Мафіозі! Прасувальник! Джек капіталізму! Ви побачите, що таке марксизм! Я встромлю тобі в дупу стовбур!


І, не перестаючи псувати своє майно у розрядженій рушниці, він мав намір прищепити мені свою партійну доктрину. Твердий приклад його зброї почав руйнуватись, але він продовжував розбивати все в кімнаті. Я почав побоюватися, що мене випадково поранили уламки скла. Так чи інакше, я вніс свого клієнта до каталогу. Він був упертим фанатиком. Навіть після виправлення однієї третини його вух, рук, ніг та носового відростка я не мав шансу змусити його говорити.


Куля ще не потрапила до його мозку, і він застиг на місці, почувши сухий вереск Вільгельміни. Він випустив дуло рушниці, і очі його розширилися від подиву.


«Привіт вашому другові Джозефу», - сказав я йому, коли він знепритомнів.


Йосипу Сталіну, звісно. Але, певна річ, він більше не міг чути.


Я повісив табличку на шию. Я був уже на вулиці, коли вночі почав розноситися шум перших сирен. Щоб переконатися, що копи не помилилися адресою, я повернувся в палісадник і зробив чотири виразні постріли з великої відстані.


Було рівно о 2:30 ночі, коли я припаркував узятий напрокат автомобіль приблизно за півмилі від будинку Джона Песко. Він жив за кілька миль від національного зоологічного парку Барнабі-Вудс на краю ущелини Рок-Крік. Стиль його будинку – особняк із химерною архітектурою – чіплявся за його статус, як гумова рукавичка на шкірі руки.


Його роль генерального секретаря Білого дому зробила його одним із найвидатніших діячів країни. Він практично замінив речника президента. Одним словом, він був популярною знаменитістю, добре відомою всім американським глядачам. Саме ця надмірна популярність спонукала президента призначити його головним радником Чарльза Аякса. Один спосіб, як і будь-який інший, повернути йому центр уваги, відштовхнувши Піско в тінь.


Дуже відносна тінь, тому що ця стримана, але стратегічна позиція тепер дозволяла Песко опинитися в руках росіян.


Нудота, яку я відчув під час огидного усунення Пірсона і Стентона, після прийому в Хатчінгсі змінилася люттю. Цей дурень-доктринер нагадав мені, що то була війна. Нещадна війна.


Ці високопосадовці були справжньою гангреною країни. Коли оголошується війна, нехай ваші лідери наказують вам приклад.


Ви стріляєте у хлопця на дорозі, ви знаєте, чого чекати.


І, перш за все, ви знаєте, що хлопець навпроти несе відповідальність за те, що відбувається, не більше за вас. Він також виконує накази своїх лідерів.


З такими людьми як Песко це зовсім інша музика. По-перше, вони працюють у тіні. Потім вони вирішили продати свою країну заради особистої вигоди. І вони тим більше відповідальні, що зраджують довіру, яку їм надали своїми співгромадянами, поставивши їх на посади, які вони обіймають.


Мені не терпілося піти і залагодити додавання Джона Песко.


Підрахунок відбувався без втручання стороннього елемента. Щось, з чим я стикався раніше і що через свою відсутність давало мені дуже ілюзорне почуття безпеки.


Я тільки-но проїхав повз особняк Джона Песко і вийшов з машини після огляду місцевості, коли пролунав характерний постріл надшвидкої та надпотужної автоматичної зброї. Удар пройшов досить далеко, але я так добре знав звук, що одразу впізнав його.


То був автомат Калашнікова АК-47.


Я вже лежав біля машини, коли просвистіла куля з латунним наконечником. Через секунду всю ніч лютим тріском пронизав цілий порив вітру.


Перша куля розбила вікно дверей, з яких я щойно вийшов, і залп снарядів, що послідував за цим, методично пробив машину від фар до багажника.


Я знав, що наступною чергою бойовик підмете землю там, де я був.


РОЗДІЛ VII.


Зазвичай для зарядки АК-47 потрібно трохи більше трьох секунд. Вбивця поспішав, і я знав, що він намагатиметься врятувати частку секунди. Якби вбивцею був Мартін Стіл, йому вдалося б вивернутись за цілу секунду.


Через дві секунди я доїхав до краю невеликої скелі, що проходить уздовж Джонс-Мілл-роуд. Я збирався піднятися на кілька футів нижче, коли почався новий порив вітру.


Залп куль пролетів над узбіччям дороги, піднявши снопи землі. За моїми оцінками, той, хто стріляв, знаходився приблизно у восьмистах ярдах від будинку, але не біля будинку Песко. Він стояв десь у ущелині біля річки.


Замість того, щоб утікати, я пішов до нього. Якось моє чуття підказувало мені, що це ризиковане рішення було найкращим способом усунути небезпеку, яка мені загрожувала.


Був ще один антракт, трохи більше двох секунд. Покатавшись трав'янистим схилом, я встав за велике горіхове дерево і оголив Вільгельміну. Вибух розірвав кору мого щита. Я скористався наступним перепочинком, щоб кинутись у темряву парку Рок-Крік. У деревах не бракувало, але кожного разу, коли я міняв укриття, бойовик помічав мене і кидав у стовбур повний магазин. Такими темпами рослинність парку перетвориться на зубочистки задовго до світанку.


Настала трохи довша пауза. Я скористався нагодою, щоб кинутися до берега річки. Щойно я сів за великий плаский камінь, як пролунав черговий постріл. Навколо мене обрушився дощ із гальки та уламків каміння. Я міцно сів на землю і нахилився до краю скелі, щоб ризикнути швидко глянути.


З-за вершин дерев я побачив, як з гармати виривається полум'я. Він був менш ніж у двохстах ярдах на захід. Я різко розплющуюсь. Залп уже сяяв уночі та вдарив по моїй скелі, піднявши новий кам'яний дощ.


АК-47 навів мені майже релігійну повагу. Ця штурмова гвинтівка стріляла 7,62-мм кулями з запаморочливою швидкістю. Він мав чудову дальність і точність і міг використовуватися як в напівавтоматичному, так і в автоматичному режимі. При хорошому зверненні автомат Калашнікова АК-47 міг вивести з ладу будь-кого трохи менше ніж за десять секунд. А у Міні Сталіна, мабуть, був інфрачервоний приціл, який за двісті ярдів від мене і в повній темряві дозволяв йому вважати все волосся моєї бороди, що росте.


Я вирішив дозволити йому спустошити ще один магазин, перш ніж спробувати вкотре вийти, щоб підібратися до нього. Я чекав, стискаючи у руці приклад мого Люгера. Нічого. Він змінив тактику і сподівався виманити мене з бліндажу.


Я дорахував до ста. Сталін не з'являвся. Я дістався краю скелі і швидко зробив вісім пострілів по верхівках дерев.


Немає відповіді – скінчились патрони?


ste. Я не міг торкнутися його і знав це. То чому він не відповів?


Я швидко зрозумів, що якщо не буде відповіді, то нікого не залишиться там, де я бачив полум'я кілька хвилин тому. Де він був ?


Справді, Сталін начебто мене добре знав. Він знав, що якщо він не вб'є мене першим пострілом, я наступлю на нього. Тепер, коли він втягнув мене у справу, він намагався закрити пастку.


Добре, а в чому прикол? Він намагався описати широке коло довкола мого каменю, щоб напасти на мене ззаду? Можливо. Чи були у нього спільники, які чекали, коли я вийду з притулку, щоб завдати удару? Ні. Знаючи Сталіна, я знав, що він завжди брався за таку роботу самостійно.


Висновок: він зробив поворот, щоб стати між дорогою до мети і мною. Я збирався зіграти у його гру.


Я вийшов з-за своєї скелі, оглянув стрімку скелю і ліс, який щойно перетнув, і, нічого не побачивши, помчав, як божевільний, на південь, до зоопарку. Я був звільнений від сталінських звичок. Він все ще обертався за годинниковою стрілкою. Так що я збирався повернути у протилежному напрямку, і зрештою ми зустрінемося.


Я правильно вгадав. Я пройшов триста ярдів уздовж річки, коли побачив тінь, що наближається, яка пройшла за великим каменем, що служив захистом. Тінь швидко зникла, і я її більше не бачив.


Чим він був зайнятий зараз?


Він зачекав, поки я втратив терпець і вибрався зі своєї нори, щоб знайти його. Я був упевнений, що він спеціально вийшов на відкритий простір, щоб я міг його побачити. Він, мабуть, виконував маневр, не відриваючи очей від прицілу, а палець на спусковому гачку, знаючи, що, перебуваючи під ним, я, мабуть, не ризикну стріляти з такої відстані. Тепер він ховався і чекав. Він намагався зловити мене як рибу.


Я не хотів приносити йому задоволення від цієї риболовлі. Я обережно вийшов з куща, де ховався біля води, і, камінь до каменю, дерево до дерева, пішов до Військового дорожнього мосту. Прийшовши до мосту, я виїхав надвір і зробив знак таксі, яке проїхало дуже близько.


Водій припустився великої помилки, зупинившись. Я повністю облагодився з грою Сталін-Сталь, хоча він мені підставився.


Коли я відчинив двері, ніч вибухнула так-так-так-так-одразу ж за нею пішов град снарядів з мідними головками. Порізане тіло водія перекинулося на сидіння його новенького «доджа», який вже перетворився на безформну машину, що затонула.


Сталь, мабуть, почала втомлюватися. На перезарядку знадобилося три повні секунди. Я кинувся до Міссурі-авеню. Потім був шалений переліт між будинками. Я перетнув ряд садів, перестрибнув через ряд огорож, мене переслідував собака, якого я заспокоїв ударом по морді, потім, перетнув вулицю, дві вулиці, три вулиці і втратив орієнтування. Я біг. Мої легені горіли, бок теж. Моя рана знову почала кровоточити.


І я продовжував тікати.


За всіх своїх рис Вільгельміна не могла зрівнятися з АК-47. АК-47, що знаходився в руках Мартіна Стіла, зміг вразити ціль, до якої я ледве міг дотягтися з п'ятдесяти метрів своїм Люгером. У мене був лише один вихід: тікати. Шкода, що зі Стилом доведеться зустрітися знову вдруге. Якщо мені це зійде з рук.


Я пройшов через це, але важко. Я біг настільки швидко, наскільки дозволяла травма, до водосховища Макміллан, приблизно за шість кілометрів від того місця, де я стартував. Потім зламалася механіка. Я знайшов бетонну конструкцію і впав усередині. У мене було достатньо енергії, щоб тримати Вільгельміну в одній руці, а Х'юго – в іншій. Не зводячи очей з відчинених дверей маленького притулку, я чекав на прибуття Мартіна Стіла та його чарівного автомата.


Він не з'явився. Йому, мабуть, набридла ця маленька гра, або, можливо, він сидів у Песко і сміявся над тим гарним жартом, який він зіграв зі мною, потягуючи чашку чаю. Або горілку. Я заснув і, розплющивши очі на світанку, відчув себе в стані повної старезності.


З рани йшла кров. Я відірвав край сорочки і заправив її під пов'язку, намагаючись зупинити кровотечу.


Мої штани та туфлі набули потворного червонувато-коричневого кольору.


Мені спала на думку ідея знайти гарну гвинтівку U-16 проти AK-47. Але снайперські ігри не були моєю сильною стороною. Мені б більше підійшла робота близько. Мені завжди подобалося бачити результати своїх робіт.


Тим не менш, з моєю кишеньковою зброєю я виглядав як угорець у 1956 році, який атакував російські танки з вилкою в руці. Було божевіллям зустрітися з Мартіном Стілом у таких умовах, тим більше що він, здавалося, завжди знав про кожен мій рух.


Мені на думку спала ідея. Що, якщо чоловік із автоматом не був Мартіном Стілом? Можливо, Хоук послав N6 або ще когось, щоб остаточно зупинити мене. Ні, це було неможливо.


Я вбив сенатора Лу Баркера. Потім чотири чоловіки, яких він назвав мені своїми соратниками. І в мене не було жодного занепокоєння, поки я не дістався Джона Песко.


Чому Джон Песко був настільки важливим, що Мартін Стіл чи хтось інший забезпечував захист?


Просто. Він був правою рукою Чарльза Аякса, керівника програми створення ракетної зброї. В результаті він, ймовірно, був сполучною ланкою між шпигунською мережею та Радами.


Всі інші, включаючи сенатора, були трохи більшими, ніж пішаками, що легко замінюються.


Вся ця мозкова діяльність надихнула мене і змусила задуматися, чи знав Чарльз Аякс, що його головний співробітник отримує зарплату від росіян і живе в особняку, який має коштувати щонайменше два мільйони доларів. Долари, які зробили невеликий об'їзд через Москву, сягнули його рук. Чи знав Аякс, що його довірена особа користується підтримкою найздібнішого російського шпигуна-виконавця?


І що робив Мартін Стіл із того дня, як спробував розстріляти мене в ліфті Holiday Inn? Чи був він у Юті чи Неваді на ракетних базах? Можливий. Чи планував він повернутися туди, щоб закінчити те, що почав - про характер, про який я не мав уявлення, - після того, як він завершить мою кар'єру? Також можливо.


Як завжди, мої мозкові штурми приводили більше до питань, ніж відповідей. Мені потрібно було отримати гарне пояснення з Девідом Хоком. Якби він справді перевернув піджак і підійшов до них, він міг би дати мені певне уявлення про те, з чим я зіткнувся. Вам не рідкість навчитися більшого, розмовляючи з ворогом, ніж роблячи це з союзником.


Мабуть, я справді добре виглядав на тротуарі Північної Капітолійської вулиці, брудний, весь у крові, з опухлим обличчям та бородою. Я впіймав шість таксі. Звісно, ніхто не зупинився. У результаті я потрапив до аптеки недалеко від середньої школи Мак-Кінлі. Група молодих людей спостерігала, як я проходжу, посміюючись під каптурами. Вони справді жартують? Чи думали вони, що я одягнувся для маскараду? Знак запитання. Ніколи не знаєш, що відстоювати із сьогоднішньою молоддю.


Хоук все ще був удома, що мене цілком влаштовувало. Не потрібно ходити з каюти до каюти, щоб комп'ютер не помітив.


Я дав йому повний звіт про останні події, а потім поставив йому кілька запитань.


Хоук слухав мене, не перериваючи, крім кількох роздратованих вигуків і скрегіт зубів.


"Нік, мені потрібно сказати тобі одне", - відповів він, коли я закінчив. Сам президент наказав заарештувати вас і тримати в полоні до закінчення контрольних операцій. Якщо ви чините опір, вас розстріляють! Коли все закінчиться, він подивиться, що робити з вашими вбивствами.


– Що! Заради бога, вбивства! Я вибухнув. Але у звичайний час, коли я стріляю в людей, які не зробили і половини того, що зробили ці ігри з шибеницями, я маю право на медаль! То чому все раптово змінюється?


- Послухай, я хочу тобі щось сказати...


"Я знаю, дякую, сер", - відрізав я.


І я повісив слухавку.


Очевидно, його дзьоб був прибитий президентом або його російськими роботодавцями. Я вважав за краще не думати про другу можливість. Образ зрадника не відповідав моєму образу Девіда Хока. І все ще ...


Я на мить відкинув ці думки і зателефонував додому Джордану Алману. Я хотів би відвідати його, але в мене не було ні часу, ні сил. Моє уявлення обмежилося двома питаннями:


- Де Феліція Старр? Чому не


Ви не надрукували правду про сенатора Баркера?


«Я не бачив Феліцію з того часу, як ти увірвався до моєї кімнати зі своїм пістолетом», - відповів він спокійно, але з деяким обуренням. Я не знаю де вона. Щодо сенатора Лу Баркера, ми опублікували лише реальність у тому вигляді, в якому вона була нам повідомлена. Знайте, любий сер, що ми тут не для того, щоб надавати інформацію, а для її передачі. Наша інформація надходить з офіційних джерел.


- Добре, дякую за бла-бла, - сказав я, кладучи слухавку.


Потім я набрав особистий номер Чарльза Аякса. Слуга з сильним акцентом сказав мені, що містера Аякса немає. — спитав я місіс Аякс. Вона все ще спала.


- Бажаєте залишити повідомлення? - Запитав чоловік.


Я повісив трубку і заліз на барний стілець, щоб дати своєму бідному шлунку щось тверде. Проковтнувши тарілку яєць з беконом та картоплі фрі, я вийшов на вулицю. Таксі зупинили на червоне світло. Не питаючи, я відчинив двері і вмостився на сидінні. Водій заперечив, сказавши, що йому зателефонували радіо і він збирається забрати свого клієнта. Я вишкірився, і, побачивши мою зловісну зовнішність, він незабаром заспокоївся. Я дав йому адресу за вісімсот ярдів від моєї секретної квартири і розслабився в зручному кріслі. Я так добре розслабився, що цій людині довелося струсити мене, коли я дістався до місця призначення.


Змучений, з каламутними очима, я поплентався геть від дому, на випадок, якщо водієві ставлять запитання. Облетівши острівець і нарешті дійшовши до своєї квартири, я миттєво поринув у сон смерті. Наснилося, що я в телефонній будці, а телефон все дзвонить і дзвонить.


Я відкрив одне око близько 16:00, швидко з'їв вівсянку, сухе молоко та заморожений хліб і пішов купити газету, помив і переодягнувшись, просто щоб залишитися непоміченим.


Коли я благополучно повернувся у свій барліг, я відкрив газету і перегорнув його з першої сторінки до епізодів мильних опер. На сенаторі Баркер нічого не залишилося. І нічого на першій шпальті про Аллена Пірсона, Дональда Стентона і Ліланда Хатчінгса. Некролог включав три добре розділені коробки, в яких повідомлялося про смерть трьох високопосадовців. Я не дуже здивувався, дізнавшись, що Пірсон, Стентон і Хатчінгс померли від серцевого нападу під час сну. Смерть, яку всі хотіли б мати.


Невелика нотатка внизу некролога привернула мою увагу, але не особливо привернула мою увагу. Невідомий і елегантно одягнений труп був виявлений у Потомаку навпроти Меморіалу Лінкольна, нижче Меморіального мосту Теодора Рузвельта. Мене це не здивувало, міст був одним із улюблених трамплінів для п'яниць, наркоманів та подібних до них у столиці.


Я вислизнув, розлючений тим, як було складено три страти, оскільки я доклав стільки зусиль, щоб розкрити це питання. Хтось на висотах робив усе, щоб змісти криваві сліди, які я залишив на своєму шляху.


Охоплений люттю, я збирався зробити другий візит Джордану Алману, шановному співредактору Washington Times, коли задзвонив телефон. Я мало не впав на спину.


Коли я винаймав квартиру кількома роками раніше, у мене була прокладена лінія. Я доплатив, щоб прибрати свій номер із телефонної книги. Цей телефон ніколи не дзвонив у дзвіночок! Його використовували тільки для виклику дівчат або доставки піци мені. Я ніколи не використовував його для дзвінків у Hawk або AXIS QG. Ніхто ніде не міг знайти цього номера.


І все-таки це звучало.


Боф! Я подумав про себе, ще одна абстрактна людина, яка помилилася номером. Нехай дзвонить, він втомиться. Але я, мабуть, нарвався на впертого. Шум, що смикався, почав діяти мені на нерви. У результаті він все одно здався. Я пішов у спальню, щоб спробувати зцілити себе та продезінфікувати свою хворобливу рану. Моя рана була негарною. Я зробив чисту пов'язку і проковтнув дві таблетки сульфаміду. Я щойно одягнув туфлі та штани, коли знову задзвонив телефон. Боже! Я подумав про свою мрію про публічну будку. Зрештою, може, я про це не мріяв!


На п'ятнадцятому клацанні я взяв слухавку і, не кажучи ні слова, підніс навушник до вуха.


- Вудс Хантер?


Феліція! Я був схвильований, почувши це. Я мало не впав


від радості. Але дуже швидко моя інстинктивна недовіра пригальмувала мої пориви. «Обережно, Нік! Є ті, хто вміє переодягатися, інші вміють імітувати голоси! "


- Вудсе, я знаю, що ти тут. Я чую, як ти дихаєш. Ну нарешті то ! що я повинен робити? Що я кличу тебе Лісовою Істотою?


Безперечно, це була Феліція.


– Але де ти? Я сказав. Що відбувається ? Що з тобою трапилося ? Що…


- Привіт, мсьє Буш Кузю! Все в свій час. Важливо те, що мені нарешті вдалося зв'язатися з вами і що ми живі. Ми маємо що розповісти один одному, і я хотіла б приїхати до вас?


- Це так важливо?


- Так.


Я дав їй свою адресу. Ще одна необережність? Я з'ясую найближчим часом. Мені дуже хотілося знову побачити його личко.


Коли я відчинив двері, мої очі наповнились чудовою картиною, яку я бачив за останні дні. Звичайно, після жахливого видовища цих тіл, понівечених, а потім убитих кулями Вільгельміни, мені було б важко зіграти цю делікатну роль. Але, незважаючи на цю очевидну відсутність об'єктивності, анатомія Фелісії була найкращим візуальним засобом від моїх недуг.


- Непогано, непогано, - оцінила вона, прослизнувши всередину. Набагато краще, ніж там, звідки я родом.


Її каштанове волосся майоріло на протягу. Ластовинки виблискували на її обличчі. Його ультрамаринові очі блиснули. Її повні груди танцювали у ритмі її кроків.


Вона повернулася до мого переносного бару. Я дивився на неї широко розплющеними очима дитини, яка бачить, як Санта Клаус спускається в її камін. Вона розплющила мені руки, і всі підозри зникли, як дим на вітрі.


Настали ніжні моменти.


Коли ми були оголені на моєму ліжку, Феліція нахилилася над моєю раною і обійшла її, заклювавши мій забитий бік бунтівними поцілунками. Коли вона змінила мені пов'язку, її рот повільно просунувся вгору моїм тілом до моїх губ, опухлим від зіткнення з деревом в ущелині Рок-Крік. Потім я відчув, як його крихітний язичок лоскотав мені вуха.


Ми муркотіли, як маленькі кішки, коли наші тіла впізнавали одне одного. Феліція була настільки вправною в коханні, як і обіцяла її фігура жиронди. Я ніколи не втомлювався пестити її круглі оксамитові груди. Своїми губами та язиком я пробіг по ній від ластовиння на її лобі до лакованих нігтів на її ногах, зробивши чудову спочатку зупинку, щоб притиснути кінчики її опухлих від задоволення грудей, потім другу, довше. І знову, коли я Проте наткнулася на каштанове піднесення між її довгими стрункими, але міцними ногами.


Мурликання незабаром поступилося місцем більш гарячковим словам, більш усвідомленим рухам, керованим бажанням, яке обпалювало нас. Проте Феліція розсунула свої довгі, стрункі, але міцні ноги, і я увійшов до неї з енергією, на яку я навіть не повірив. Я відчув, як її гнучкі ноги стиснулися в моїй спині, намагаючись не торкатися пов'язки, що закриває мою рану.


Ми почали вагатися з повільністю, що наповнила нас загостренням відчуттів, майже нестерпних.


«Я не знаю, хто ти, – прошепотіла мені Феліція, – але в ліжку ти стоїш золото.


Цей комплімент приніс йому останні запаси енергії. Коли ми обидва разом поринули у ванну насолоди, ми поринули у мирний сон. Ми були змучені насолодою.


Після пробудження відбулися важливі обговорення.


Я зовсім не зрадів, коли Феліція розповіла мені, що з нею трапилося з того часу, як я захопив її в цю справу. Або, якщо бути точнішим, відколи вона потрапила туди, штовхнувши людину, яка збиралася мене застрелити.


РОЗДІЛ VIII.


«За десять хвилин після того, як ваш телефонний дзвінок повідомив мені про вашу поїздку до сенатора Баркера, вони прибули», - сказала мені Феліція, лежачи на моєму ліжку. Не знаю, ким вони були, але виглядали вони як хлопці із секретної служби. Ви бачите такі: добре поголені, коротке волосся, невимушені костюми тощо.


- Ні! Я крикнув на свій захист. Вони не були із секретної служби. Не в їхньому смаку викрадати жінку.


Феліція підняла брову і продовжила свою розповідь, старанно уникаючи будь-яких інших неприємних натяків на Секретну службу:


- Неважливо. Їх було шість. Вони перенесли все, що я мав у квартирі, і завантажили у величезну камеру.


Потім вони забрали мене разом із меблями, а двоє чоловіків залишилися охороняти мене. Я сіла на кушетку в темряві, вражена, як сливове дерево, підкиданням цієї вантажівки. Приблизно за десять годин ми зупинилися, і один із чоловіків вийшов. Я побачив озеро та дерева, а потім двері зачинилися. Я не знала, де це було, і досі не знаю.


- Вони з тобою не розмовляли? Хіба вони не розповіли вам, чому вас так тягали зі зброєю та багажем?


- Без звуку, як надгробки. Ти не уявляєш ! Я навіть намагався роздратувати того, хто складав мені компанію на дивані. Глиба льоду. Я попросив їх дозволити мені зателефонувати Джордану і сказати йому, що я не сумую за власним бажанням. Вони не відповіли. Я перепробував усі акорди, які тільки можна вигадати. Нічого не вийшло. Кажу вам, брили льоду. Вони мовчки дивилися на мене. Клянуся вам, це було схоже на ченців, які дали обітницю мовчання.


"І ви сидите в кузові цієї вантажівки з тієї ночі, коли я розрахувався з сенатором?"


Вона здригається.


- Ні, - відповіла вона. Першого дня вантажівка поїхала. Коли ми зупинилися, пакети з льодом дозволили мені задовольнити мої природні потреби. Було темно. Завели мене в зарості, і я, мабуть, зробила це на їхніх очах, як стерво. Я досі думаю, що наша шановна Секретна служба могла б надати туалетний папір людям, яких вони забирають так!


- Я говорю вам, що це була не наша Секретна служба. Слухайте, я не можу розповісти всю історію, але росіяни по вуха в цьому. Є також деякі урядовці. Але ви не можете розгойдати цілий уряд через кілька поганих хлопців.


Вона з цікавістю подивилася на мене.


«Я знаходжу вас дуже уразливим, коли я говорю про Секретну службу», - сказала вона. Адже ви працюєте на уряд?


"Щось на кшталт того", - ухильно відповів я. Давай, продовжуй свою розповідь.


- Нема чого додати. Наступного дня мене відвезли в колод хатину в лісі, і вантажівка поїхала. Він був брудним та повним павуків. Я навіть знайшла порожню зміїну шкіру на підвіконні у маленькій кімнатці, в яку мене помістили. Я не могла заснути весь час, доки була там. Я була певна, що ця змія повернеться. Бррр! Це було страшно !


- А ці люди вам жодного слова не сказали?


- Для мене немає. Але іноді я чув, як вони бовтають через двері. Вони навіть називали імена, але я не можу згадати які. Часто говорили про якесь… зачекайте, доки згадаю… Добриніні.


- Добриніне, це великий російський капелюх. Хіба не та Добринка?


- Все, Анатолію Добринку! А потім ще… Джон Пєско. Вони також досить багато говорили про сенатора Баркера та людину на ім'я Бруклін.


– Брукман?


- Може бути.


Вона спохмурніла, потім раптово її обличчя висвітлилося.


- Ой! вигукнула вона. Зрештою це не Гарольд Брукман, радник міністра оборони.


- Особисто. Продовжуйте, продовжуйте. Ти пам'ятаєш інші імена?


- Не розумію, ні. Гей, ти нарешті поясниш мені, що це?


– Потім. Розкажи, як ти втекла від них.


- Це було вчора, незадовго до сходу сонця. Усі вони пили як шевці, і я знав, що вони не будуть у чудовій формі. Я годинами намагався зламати те знамените вікно, в якому знайшла зміїну шкіру, і в результаті відкрила його. Я вийшла і тут же промчала через ліс. Я пройшла трохи більше ста ярдів, як почув крики в хатині. Я обернувся і побачив світло. Але, мабуть, ви маєте рацію, це не могли бути американські агенти! Коли вони балакали в кімнаті, вони чудово розмовляли англійською, але коли вони рушили за мною, вони кричали іншою мовою. Не знаю, як мені вдалося це забути, але мене одразу осяяло!


- То були росіяни?


- Я не знаю. Це було схоже на те, що магнітну стрічку відкочували з нормальною швидкістю.


- Значить, росіяни. Давай, продовжуй.


- З криком вони розійшлися у кількох напрямках. Я бігла як божевільна.


Феліція опинилася у Вірджинії, навпроти парку Палісейдс та Потомака.


Вона побігла до річки та переконала рибалки перевезти її на Вашингтонську сторону. Там вона взяла таксі, і її висадили в готелі «Юніон», за триста ярдів від Білого дому. Потім вона зв'язалася з кількома довіреними друзями та почала шукати мене. Жоден з його друзів не знав імені Лісового Мисливця чи Лісової Істоти. Зрештою, вона звернулася до свого знайомого в телефонній компанії, передавши їй усі дурні псевдоніми, які я їй дав. Вона отримала мій номер напередодні вдень і з того часу не переставала дзвонити мені. Я чув телефонний дзвінок уві сні. То був не сон.


- Я більше нікому не довіряла, - продовжила вона, повернувшись до мене і дивлячись на мене очима зляканої дівчинки. Я подумав про те, щоб зателефонувати Джордану в газету, а потім подумав, чи він бере участь у грі. Коли я дізналася, що смерть сенатора була викликана серцевим нападом, я почала підозрювати всіх. Я знав, що ти єдиний, кому я можу довіряти. Тільки я не мала жодного уявлення про твоє прокляте ім'я!


- Мені дуже шкода, - говорю я. Зараз це тобі не дуже допоможе, але це Нік Картер. І ви не помилилися, я добре працюю на уряд. Звідти нічого не можу вам сказати. За винятком, звичайно, того, що я дізнався, поки ви їхали у вантажівці зі своїми меблями.


Я розповів йому про страти, нові імена, які я дізнався, про свої підозри щодо власного боса і про мій щасливий біг по пересіченій місцевості в ущелині Рок-Крік.


- Мій висновок, - додав я, - тут працює ціла команда росіян. Ваш телефон був на прослуховуванні, і тому ви видалили. Щоб ви не повторили те, що я казав вам про смерть сенатора. Очевидно, відбувається дуже масштабна шпигунська операція, і все це пов'язано зі швидким прибуттям радянської контрольної місії на наші ракетні бази. Мартін Стіл, хлопець, який збирався вбити мене в ліфті, коли ви зіткнулися з ним, відправили керувати технічною командою. Зробити що ? Я не знаю. Він великий майстер російського шпигунства. Він також підлий вбивця і спробує зловити вас, коли не буде зайнятий в іншому місці.


– Мене? Але чому ?


- З помсти все дуже просто. Ти завадила йому вбити мене. Якими б невинними ви були, він переверне небо і землю заради помсти.


Як тільки вона шокувала, її обличчя пом'якшилося. Усміхаючись, вона приклала палець до моїх грудей і повільно дозволила йому зісковзнути в мої особисті області, що викликало ефект переповнення цих областей.


"Я не зовсім невинна", - сказала вона теплим, переконливим голосом.


Вдруге ми не поспішаємо, щоб злитися один з одним. Ми кохали більш плавно і розслаблено. Ми були в набагато меншому поспіху. Потім ми поринули в такий необхідний спокійний сон. Ми не прокинулися наступного ранку.


Проковтнувши велику кількість пластівців, тостів та сухого молока, ми влаштувалися на кушетці, щоб виробити свою стратегію. Феліція мала двох чи трьох друзів у пресі, яким вона могла довіряти. Дещо в мене було в секретній службі. Ми вирішили їм зателефонувати.


Я мав намір зібрати команду, якій можна було б довіряти. Людей, чия вірність незаперечна. Я думав, що спробую у такий спосіб проникнути в суть сюжету, щоб побачити, наскільки далеко зайшла корупція. Більше не було й мови про продовження роботи знизу атакуючих пішаків, таких як Пірсон, Стентон і Хатчінгс. Я хотів знайти розділ сюжету, а потім спуститися на базу.


"У цьому немає необхідності", - сказала Феліція після дзвінка шести колегам з The Times та другу, який працював на сенатора на Капітолійському пагорбі. Хтось на вершині повинен їх відлякати. Вони просто не вдавали, що не знають мене.


Я спробував чотирьох своїх друзів. Той самий результат. Про мене поширили чутки. Нік Картер був зрадником, убивцею, хоча авторитетні джерела публічно не визнавали, що вбивства було скоєно.


Ми помітили, Феліція та я, лейтмотив у вустах наших так званих друзів: вибухівка.


Уся ця історія була настільки вибухонебезпечною, що цю тему заборонили навіть під час обговорення.


- Вибач, Нік, ти ніби ніколи мені раніше не дзвонив. Це вибухонебезпечний бізнес. Здавайся раніше, ніж встигнеш загинути. і т.д.


Я повісив слухавку, не наважуючись зв'язатися з жодним з моїх друзів. Оголошення повинні були бути вивішені на дошках об'яв у всіх департаментах Вашингтона. Не обговорюйте програму ракетних озброєнь та, звісно, радянську контрольну місію. І, найголовніше, не обговорюйте це з Ніком Картером.


Нарешті Феліція зателефонувала Джордану Алману і запитала його, чому він не розкрив правду про смерть сенатора, а також смерть Пірсона, Стентона і Хатчінгса.


"У мене немає пояснень, Феліція", - відповів він, чудово знаючи, що я говорю по телефону. Що з тобою трапилося ?


- Послухай, ти здувся! Якщо вас привчили настільки, що ви відмовляєтеся бачити реальність, як ви можете очікувати, що я розповім вам, що зі мною трапилося? Хто сказав мені, що тебе не було у грі?


- Але гей, Феліція, ти маєш зрозуміти, що це особливо вибухове питання і що ...


- Та заткнися, - випалила вона.


І вона повісила слухавку. Вона швидко зрозуміла.


Я знову спробував щастя у Charles Ajax. Через своє становище ця людина відповідала за нашу програму створення ракетних озброєнь. Йому потрібно було дізнатися правду про свого радника Джона Песко.


«Мені дуже шкода, – відповів секретар, – але пана Аякса немає у Вашингтоні.


- Він у Юті чи Неваді?


- Його немає у Вашингтоні, це все, що я можу сказати. Чи можу я прийняти повідомлення?


- Нема потреби, - сказав я перед тим, як повісити трубку.


Я вирішив, що робити далі.


Якщо вбивця продовжить охороняти будинок Джона Песко, він лишиться там. Пізніше у мене буде достатньо часу, щоб подбати про нього та його протеж. Тепер мені абсолютно необхідно зустрітися віч-на-віч з Чарльзом Аяксом. Дай мені знати, чи він знав те, що знав я. Якщо він не знав, то я мусив йому сказати. Російська команда прилітала за кілька днів.


Незважаючи на всі її протести, я відмовився брати із собою Феліцію.


Вона поцілувала мене м'яким голосом і сказала:


- Я не хочу, щоб ти пішов сам. Нам ще багато треба зробити разом.


- Знаю, - відповів я. Але мої шанси повернутися живим набагато вищі, якщо я піду сам.


- Ти правий. Я залишуся в тіні, доки ти не повернешся.


- Де ти будеш ? У готелі Union?


Вона посміхнулася, і її ластовиння стали темно-коричневими.


– Я залишаюся тут. Якщо ви не заперечуєте, якщо я заповню вашу схованку іншими речами, крім пластівців, сухого молока та замороженого хліба.


- Будь ласка.


Коли я йшов, мені здавалося, що залишаю частину себе в цій квартирі. Феліція була не просто дівчиною. Вона була красивою та розумною. Крім того, вона мала мужність. Протистояти цій збірці було складно.


У мене було страшне почуття, що я більше ніколи її не побачу.


На цей раз я сподівався, що моє чуття розігрує мене.


РОЗДІЛ IX.


Невеликий шатл з Лас-Вегаса кружляв навколо Пілот-Піка, західного краю гірського хребта Пекоп, що межує із західним кордоном Юти та пустелі Грейт-Солт-Лейк. Вражений хвилями повітряних дір, турбогвинтовий двигун зробив другу петлю і почав спуск у бік Вендовер, штат Юта. Коли я кажу «місто», я набагато вищий за реальність. Фактично, це крихітна пляма на безкрайніх просторах піску та білої солі.


Штаб програми ракетного озброєння знаходився за шістдесят п'ять кілометрів на південний захід від полігону Вендовер. Підземні ходи, в яких були ракети, виходили за межі поля. Вони блукали під землею, перетнули кордон і майже досягли 93 США, які з'єднують кордон Мексики з кордоном Канади через східну Неваду.


Перш ніж намагатися зв'язатися з Чарльзом Аяксом у штаб-квартирі, я хотів побувати в деяких інших місцях, де збиралася радянська контрольна місія. Я орендував машину в маленькому аеропорту, проїхав через Неваду і поїхав на південь у бік резервації Гошута. Власники ранчо у цьому районі люто протестували проти створення баз, але найгучніші голоси, безперечно, належали індіанцям.


У мешканців були вагомі аргументи. Мало того, що велика мережа підземель порушила екологічну систему і зробила землю непридатною для випасу худоби,


але постійний рух ракет, які бродили під землею, зробив цю область пріоритетною метою у разі війни, яка, напевно, вибухне, і дуже скоро.


Що ж, це все було справою політиків, військових та місцевих мешканців. Моя робота полягала в тому, щоб не дати росіянам підірвати нашу оборонну програму.


Наставала ніч, коли я підійшов до основи сектора J. Паркан був високим, наелектризованим і нескінченно тягнувся над рівниною пустелі. Я почав копати за кілька ярдів від підніжжя паркану. Пісок був пухкий, і мені знадобилося не більше десяти хвилин, щоб зрозуміти, що я не можу під ним пройти. Цоколь був оточений бетонним цоколем, приблизно таким самим, як ті, на яких побудовані будинки.


Я ніколи не знав, як він глибоко поринув у землю: мені знадобилося б десять чоловік, щоб допомогти мені копати. Якби я спробував відключити живлення, аномалія відразу була б помічена на екрані комп'ютера всередині бази. Тож виходу не було.


Я міг би перестрибнути через це. Тим не менш, мені довелося б знайти досить велике дерево, щоб використовувати його як жердину. Але єдиною рослинністю навколо були колючі чагарники, кактуси та низькорослі кущі.


Мій погляд упав на невеликий насип із піску, який я створив, копаючи, і це був спалах генія.


Я взяв лопату і почав копати. Я збудував велику, пологу купу піску і щільно засинав її. Близько 2 години ночі вершина пагорба досягла позначки двох метрів. Я думав, цього достатньо.


Я сів за кермо взятої напрокат машини і підпирав її доти, доки бампер майже не стикнувся із парканом. Коли я заліз на дах, я майже досяг вершини електрифікованого паркану. Я опустив машину, насипав пісок і знову почав маневр. Це було там, я міг стрибати.


Єдиною проблемою було падіння з іншого боку. Це було більше чотирьох метрів, і я не хотів ламати обидві ноги. Єдиною моєю перевагою був піщаний ґрунт, який міг пом'якшити мою посадку.


Потім у мене був другий спалах геніальності.


Мені знадобилося ще двадцять хвилин, щоб втілити мою ідею в життя. Лопатою за лопатою зробив собі амортизатор, закинувши пісок через паркан. Коли я відчув, що товщина підходяща, я змахнув лопатою і стрибнув.


Пісок добре пом'якшує моє падіння. Я був на місці, трохи приголомшений, але в цілості та безпеці. Моя рана горіла, як розпечене залізо, але я вирішив забути про це.


Ступати цією забороненою територією було хвилююче. На відстані півтора кілометра від огорожі я натрапив на клубок щойно потривоженої землі, який видавав прохід підземного ходу. Я пішов за ним і досягнув групи невисоких будівель.


Це була база сектора J. Приблизно у десяти ярдах ліворуч від будинків я побачив напівзруйнований пікап та старий коричневий шевроле. Я знав, що базою сектора управляє жменька техніків і що це їхня машина. Якби я добре зіграв свою роль, мені не було б боятися техніків.


Я постукав у двері великої будівлі, подумавши, що це комп'ютерна диспетчерська. Я почув шум зсередини, і двері відчинилися. Молодий чоловік у окулярах у роговій оправі здивовано глянув на мене. За його спиною я побачив блакитне світло екрана монітора. Я швидко відкрив портфель. Усередині обкладинки була табличка Міністерства фінансів, яку я вкрав декількома роками раніше. Величезна золота емблема із зображенням американського орла виглядала настільки офіційною, що молодий технік майже відволікся, коли побачив її.


— Мисливець, — сказав я, — із секретаріату містера Аякса. Ми дізналися, що неподалік виявлено радянський шпигун, а мій бос горить вугіллям, що тліє. Я просто приходжу подивитися, чи все тут добре.


- Еее... так, все гаразд. Нарешті, я маю на увазі, що так, сер, все гаразд. Нема чого доповідати.


- Звідки ти, хлопче?


- Із Небраски.


– Я це підозрював. На вашу акценту. Як вас звати ?


Він випнув груди. Я б нізащо не сказав йому, що його жахливі гугняві промови змусили мене зіщулитися.


"Роджер Уітон", - відповів він.


Я бачив, що він мені салютує, але він передумав і обмежився додаванням:


"Сер".


- Добре, Вітоне, я попрошу тебе розблокувати запобіжники і спустити мене на кілька хвилин. Якщо хочете, можете розбудити когось із своїх колег і піти зі мною.


"О ні, сер", - пробурмотів він. У цьому немає потреби, я повністю вам довіряю. Все-таки соратник містера Аякса!


Якби він знав.


- Звичайно, звичайно, містере Уітон, але ми обидва знаємо, що ніхто не повинен йти в підземелля - навіть сам містер Аякс - без супроводу. Давай, будь ласка, розбуди іншого техніка та віддай йому монітори, поки ти підеш зі мною на невелику інспекцію.


У мене була вагома причина наполягати на тому, щоб він супроводжував мене. Я гадки не мав, що там відбувається. Мені потрібний був гід. Я не був певен, що спонукало мене вирушити в ці підземелля. Безперечно, я хотів знати, наскільки вразливі наші останні ракети для ударів Мартіна Стіла.


Через чверть години Роджер Уітон передав комп'ютер іншому молодому техніку з сонними очима та без рогових окулярів. У супроводі мого гіда я незабаром поринув під дно пустелі в вантажному ліфті, що сіпався. Мене вразила глибина підпілля. Я прикинув, що метрів сто може більше, тому що швидкість вантажного ліфта оцінити неможливо.


Але на цьому мої сюрпризи не скінчилися. Незабаром ліфт різко зупинився, і я мало не втратив рівноваги. Ми були у величезній штучній печері, біля якої Холланд Тунель виглядав як усередині пачки макаронів. Шість залізничних колій перетинали гігантський тунель. По обидва боки без кінця зникали лінії лампочок. Пролунав гуркіт, як у поїзда, що перетинає далекий луг.


Я дуже постарався не показати свого подиву і глянув на годинник.


Я спитав: - О скільки проходить наступний поїзд?


- Але що ж, сер, - приголомшено сказав Уітон. Ніхто не знає. Я думав, що ти про це знаєш.


"Звичайно, я знаю про це", - сказав я, підморгнувши. Він ходить абияк в залежності від забаганки комп'ютера. Я просто хотів переконатися, що ви знайомі із принципом роботи системи.


Він зітхнув із полегшенням, коли зрозумів, що витримав випробування. Я зітхнув з полегшенням, коли зрозумів, що теж щойно пройшов повз. Я здогадався, що ракети еволюціонували випадково, їхній рух контролювався комп'ютером, і його відповідь підтвердила мою інтуїцію. Я вирішив остерігатися подібних несподіваних тестів, вони можуть поставити мене у скрутне становище.


Для мене було очевидно одне: зловмисник міг буквально підірвати ці підземелля і завдати величезної шкоди. Наприклад, бомба, розміщена на рейковому шляху і випущена ракетою, що летить, могла викликати красивий феєрверк. І, мабуть, по підземеллях міг тинятися непоміченим цілий полк шпигунів. Неймовірно. Поки що ні…


Вирішив зробити ще один тест.


- Чи виявляли нещодавно ваші екрани ознаки незвичайної активності всередині чи поза цих підземель?


- Ні, сер, нічого. І повірте мені, навіть койот у пустелі не може непомітно перебратися з одного сектора до іншого.


Я пирхнув. З двох причин. Спершу я пройшов ще один тест. Тоді малоймовірно, щоб російський шпигун міг спокійно пройти цими тунелями. І все ж таки щось мене турбувало. Мартін Стіл був там або прибув туди, щоб підготувати ґрунт для контрольної місії. Чому? Яка ідея була у нього в голові дегенерату? Яку ідею мали на увазі радянські техніки?


Я збирався запитати, наскільки надійною є система виявлення аномалій, коли віддалений гуркіт перетворився на справжній землетрус. На щастя, Роджер Уітон повернув голову до кінця треку і не помітив мого здивованого обличчя. Я дивився в тому ж напрямку, що й він. І я побачив.


Це було величезно! Така велика, що верх блискучого металу майже стосувався склепіння підземного переходу. По ширині несучий майданчик займав три з шести колій, що йдуть підземним переходом.


Конічний ніс був розміром з ніс корабля,


потім він перетворився на великий довгастий каркас, який на вигляд і розмір нагадував двадцять верхніх поверхів Емпайр-стейт-білдінг.


Я знав, що ці іграшки були монстрами, але вигляд, як одна з них вискакує прямо в мене на очах у цьому пекельному гуркоті, змушував мене застрягти. Я був вражений, мовчав, рота відвисало в тумані. Роджер Уітон відступив до вантажного ліфта. Я думав, що він відступає, щоб не потрапити у вир цього апокаліптичного феномену. Але немає. Це був жест ввічливості та поваги. Він відступав, коли пролетіла ракета, як він би відступив, коли побачив красу села, що хитається з кадру. Я наслідував його.


Потвора, що котилася, не поспішаючи рушила вперед. За заданим сигналом він міг зупинитися, перетнути вершину тунелю, піднявши кілька тонн пустелі, і поїхати до місця призначення, на півдорозі навколо світу.


І ніхто не міг його утримати.


Крім, можливо, р. Сталіна-Сталі.


Коли машина проїхала, я повернувся з Роджером Уітоном, подякував йому за візит і попросив пропустити мене через вихідний бар'єр. Він здавався збентеженим, навіть трохи стурбованим.


- Цілком вірно, сер, я хотів запитати вас… Як ви увійшли без сигналів на моєму екрані?


Ой, питання з каверзою. За секунду я вигадав безліч химерних пояснень. Дуже модно на мій смак. Він ніколи не проковтне нічого. Мої старі рефлекси AXIS урятували мене. Я зробив йому таємний постріл.


Я змовницьки приклав вказівний палець до губ і сказав:


- Містер Вітоне, цікаві вуха не повинні чути те, що я збираюся вам розповісти. Будь ласка, знайте, що ми маємо систему, яка дозволяє нам входити непоміченими. Але не бійтеся, охорона відключена, я залишив водія назовні. Тепер мені хотілося б, щоб мені не доводилося використовувати свій пристрій, щоб вибратися звідси. Ти розумієш !


Звісно, він не зрозумів. Але, нічого не показуючи, він просто зрозуміло підморгнув:


- Так, сер. Дуже радий, що зміг вам бути корисним. Повертайся до мене, тобі завжди будуть раді.


Потім він влаштувався на панелі керування, увімкнув систему відкривання, і я попрямував крізь ніч. Єдине роздратування полягало в тому, що я не знав, де знайти вихід. На щастя, на піску були сліди від шин, і я пішов за ними, кажучи собі, що, за логікою, вони повинні привести мене до перешкоди. Звичайно, я дістався бар'єру, і він слухняно відкрився під моїм поштовхом.


Пройшовши добрих п'ять тисяч метрів кроком парканом, я сів за кермо і на мить пирхнув. Потім я вловив зразковий напрямок Вендовера і поїхав.


Я перетинав кордон Юти, коли мій ніс насторожив мене. Дорога перетинає перевал у останніх передгір'ях гори Пекоп. Інстинктивно я обійшов безлюдні пагорби з обох боків дороги. Я побачив тінь, але надто пізно.


Він уже привернув мене до себе.


Якби я не бачив його тіні, перший постріл із його АК-47 обезголовив би мене. Але коли Мартін Стіл натиснув на спусковий гачок, я вже лежав на сидінні.


Я повернув кермо до упору, і залп куль потрапив у машину з лівого боку, якраз перед тим, як грати радіатора ковзнули в прохід. Я відчинив пасажирські двері і пірнув у кам'янисту колію.


Вбивця був набагато ближче, ніж у криваву ніч у ущелині Рок-Крік. Клацання його автомата вдарили по моїх барабанних перетинках, ніби моя голова виявилася затиснутою між двома великими барабанами.


Переконаний, що я все ще всередині, Мартін Стіл методично розстріляв мою орендовану машину. Уламки скла, сталі, міді, свинцю та решти сипалися мені на голову, коли я підіймався на скелястий пагорб. І знову замість того, щоб втекти, я вирішив напасти на нападника. Але цього разу я був певен, що він на це не очікував. Стіна була схожа на гранітний будинок.


Страх і адреналін спонукали мене, і я знайшов кілька зачіпок. Їх було замало. Я відновив сили, які втратив за п'ять тисяч ярдів уздовж огорожі. І мужність, яку знають лише такі гарячі голови та диваки, як я.


Коли мої пальці зачепилися за скелі на вершині, АК-47 замовк. Я подумав, що зараз Мартін Стіл спуститься вниз, щоб переглянути на купу


подрібненого м'яса, яке він уявляв собі в машині. Я чекав. По каменях заскрипіли кроки. Я зачекав ще кілька секунд, стискаючи кінчики пальців, а потім виліз із рівноваги.


Коли моя голова пройшла вершину пагорба, я побачив його на іншому боці. Він був одягнений у камуфляж, а на стегні висів АК-47. Спрямований у мій бік.


Я дозволив собі відступити, сподіваючись, що закон гравітації спрацює швидше, ніж палець Сталі на спусковому гачку.


На жаль немає.


Удар пролунав тоді, коли моя голова майже зникла. Пил і гострі камінці вдарили мене по обличчю. У мене склалося враження, що жахливий лев ударив мене лапою по черепу і вчепився кігтями в мої віскі.


"Пішов, старий Нік", - подумала я, коли моє тіло звалилося на уламки моєї машини. На цей раз ваш аккаунт в порядку!


Неясно пам'ятаю жорстку посадку на гальку в колії після падіння з висоти понад п'ять метрів. Мені здалося, що я почув кроки, що кружляють над пагорбом, потім ідуть дорогою і наближаються. Мені також здалося, що я відчував, як ствол АК-47 перекидає моє інертне тіло, оскільки гострий погляд Мартіна Стіла стежив за мною в пошуках найменшої ознаки життя.


На щастя, сила падіння витіснила все повітря з моїх легень і заблокувала подих. Я був такий близький до коми, що не відчував нічого, ні болю, ні страху. Мене не хвилювало, що вбивця збирався робити зараз.


Що він зробив далі, я не знав. Я знепритомнів, а коли розплющив очі, перші промені світанку впали на мене. Мартін Стіл не вважав за потрібне випустити в моє тіло чергу автомата. Одне було ясно: це не залишалося поза увагою. Переконаний, що однією кулею в голову він назавжди відключив мене, з гордості зробив помилку, не застосувавши контрольний постріл.


Правду кажучи, я був майже мертвий. Куля не пробила мені череп, але забій здавлював мій мозок і зводив мене з розуму.


Я не знав, де я був і що мені робити. Я важко підвівся і пішов прямо, як усі поранені тварини.


Я пішов на захід, рятуючись від палючого сонця, що сходить. Вендовер був на північному сході. На заході нічого не було. Нічого, крім миль пустелі та соляних рівнин, населених лише маленькими пісочними кроликами та змученими скелетами дерев.


РОЗДІЛ X


Його звали Рейн Еллісон, він був чистокровним апачем. Він жив у висушеній на сонці цегляній хатині, яку збудував для себе в самій голій частині цієї пустелі. Він їхав у пікапі, за який йому довелося торгуватися з Мафусаїлом, пахом козами і був заражений бліхами, яких годували його тринадцять собак і сім кіз.


Але для мене він був архангелом-рятівником, батьком-захисником, добрим самаритянином, доблесним лицарем у сяючих обладунках. Він мав широку посмішку і яскраво-білі зуби. Коли він показував їх, сонце вирушало з дороги, щоб не виглядати смішно. Навіть у ті дні, коли небо було хмарним.


Я розплющив очі, прокинувшись від ривків хисткого пікапа, і перше, що я побачив, була сяюча усмішка.


«Що ж, ми пройшли довгий шлях», - сказав усміхнений рот. Доброго ранку товаришу! Радий бачити, що забрав тебе не дарма.


Я запитав. - Хто ти ?


Я десь чув це раніше, але не міг вигадати, що сказати краще.


Рейна Еллісона це, схоже, не зворушило, і він сказав мені, що йому двадцять вісім років, що у тринадцять він став сиротою в Айдахо і приїхав, щоб оселитися на невеликій ділянці цієї величезної пустелі.


- Я вирощую кукурудзу та переганяю трохи віскі, яку продаю у Вендовері. На гроші я купую їжу для бездомних собак, яких тут збираю. Я просто займаюся своєю справою і сприймаю життя таким, яким воно є. Чотири рази на рік, із кожним новим сезоном, я приймаю ванну. А коли я не можу дозволити собі гарний брудний журнал в аптеці Wendover, я читаю Платона.


Він продовжував розповідати мені про своє життя, піднімаючи мене, як лялькову ляльку, з ліжка пікапа, щоб перенести в свою темну хатину, просочену різними запахами. Він продовжував балакати, прикладаючи до моєї голови липку і неймовірно пахнучу річ.


Я заснув, заколисаний його балаканею про наркотики, які він змусив мене випити з калабаса.


Я прокинувся на зорі нового дня. Рейн Еллісон годував своїх собак на вулиці і чухав бліх.


- Доброго ранку товаришу! - сказав він, увійшовши і побачивши, що я розплющив очі. Тобі має бути краще, правда? Цей пластир, який я наклав тобі на голову, зроблений з дикорослих рослин, розім'ятих у козячій сечі та доданих у кашу із собачих какашок. Він цілющий, не хочеш перекусити?


Я тупо подивився на нього з його широкою, сліпучою усмішкою і не міг придумати, що ще сказати, крім:


- Чому в тебе зуби такі білі?


Він засміявся, грюкнувши себе по стегні. Я помітив, що його джинси в основному складаються з покриттів та шматочків інших джинсів або шкур тварин. На ньому також була джинсова сорочка, яка мала бути того ж року випуску, що і його пікап, але набагато менше витримала випробування часом. Її довге золотисте волосся було чистим і блискучим, як зуби. Це було втіленням розмаїття.


"Я їм кактуси", - пояснив він мені. Це робить їх красивими, чистими та ароматними, як жіночі груди. Хочете спробувати? Звісно, без шипів.


«Я з'їв би що завгодно», - відповів я, згадавши, що з деяких пір мій раціон майже повністю складався з пластівців, сухого молока та замороженого хліба.


«Сядьте, – сказала Еллісон. Ось побачиш, ти досить сильний. Твоя голова не впаде. Пластир стер з твоєї рани неприємний запах. Кістки вашого черепа повернулися на свої місця і більше не тиснуть на ваш мозок. Навіть якщо ви ще не почуваєтеся трояндою, ось вона.


Я сів на диван. Звичайно, моя голова залишалася на місці. Я більше не відчував левову лапу на голові. Індіанець зробив диво, або травма виявилася не такою серйозною, як я думав.


«А тепер, - сказала Еллісон, поки я їв чудове сіре печиво, яке він подавав у калабасі, - розкажи мені, що трапилося.


Я збрехав йому, і він знав, що я брешу йому. Я сказав йому, що працюю техніком на ракетній базі, що солдат, мабуть, прийняв мене за порушника, коли я вів спостереження, і він вистрілив у мене.


«Забудь моє запитання», - перебив його індіанець, посміхаючись, щоб показати мені, що мої брехні його не образили. Їж і видужуєш.


Він підвівся і вийшов. Собаки і кози наслідували їхній приклад, гавкали, мекали, показували зуби і гарчали, щоб бути ближчими за всіх до хорошого господаря. Він був надто розумний, щоб проковтнути мій салат. Але навіть якби я сказав йому правду, він би мені не повірив. У жодному разі це було неможливо. Крім того, яке має значення, збрехати чи ні цьому брудному та обірваному індіанцю? Тим не менш, я відчував себе трохи втомленим, коли фізично все стало набагато краще. Я встав і був вражений, побачивши, що моя голова навіть не обернулася, навіть не хворіла. І мій мозок працював більш ефективно, ніж будь-коли. Я обійшов хатину і справді знайшов там повне зібрання творів Платона: Республіка, Апологія Сократа, Листи. А також Діалоги: Чарміда, Крітон, Гіппій Малий, Іон, Лауес і т. д. Нічого не втрачено.


Поруч із Платоном лежав стос журналів. Я переглянув заголовки і не впізнав жодного. Я перегорнув їх і зрозумів, про що вони. Жінки крупним планом заповнили цілі сторінки. Тексту було дуже мало. Насправді, фотографіям це не потрібно.


Дивний персонаж, цей Рейн Еллісон.


Я вийшов. Мої ноги здавались мені трохи ватяними, але я почував себе чудово. Слідом за собаками та козами Рейн був у полі, любовно поливаючи м'які зелені пагони, що росли із землі. Я озирнувся і побачив джерело з кам'яними краями, взятими з пустелі і обережно розташованими навколо водоймища, щоб не дати пухкому піску проникнути в нього.


- Значить, нам погано на сонечку?


Він сів на камінь і жестом запросив мене сісти на інший камінь поруч із ним. Собаки та кози оселилися біля його ніг, як вірні піддані.


- Знаєте, - почав він, глянувши на горизонт над горами Пекоп, - Платон сказав, що людина щасливіша, коли дозволяє собі керувати собою.


є вищі елементи, які у ньому. У мене таке почуття, містере Нік Картер, що ви нещаслива людина. І це не має нічого спільного з тим, що трапилося з вами там, на тому перевалі.


Тож він бачив, як машину пробили кулями. Він знав, що на мене напав хтось, хто мене знав, і був сповнений рішучості вбити мене. Я відчув себе ще більш незграбним, коли розповів йому історію про солдата, який помилково вистрілив у мене.


Що ще гірше, я був уражений цим натяком на найвищі елементи Платона. Чи було помилкою дозволити керувати собою банальними, навіть корумпованими елементами? То хіба в мені не було жодного з цих найвищих елементів? Можливо. Принаймні мені не подобалося дивитися на себе в такому світлі.


«Пройшло багато років, – продовжив Рейн, – що я намагався вести своє життя відповідно до платонічної мудрості. Ви можете подумати, що мене турбує такий архаїчний спосіб життя, те, що я тримаюся подалі від інших, ігнорую певні правила цивілізації і навіть відмовляюся дотримуватись певних стандартів гігієни. Я впевнений, що ви бачили книги всередині і думаєте, що я збоченець. Платон мало що міг сказати про жіноче тіло. Ларрі Флінт, навпаки, каже, що жіноче тіло здається чоловікові ще м'якшим, коли він охоплений пристрастю. Пройшовши трохи далі, ми можемо сказати, що пристрасть є одним із найвищих елементів і, зрештою, філософія містера Флінта не така вже й далека від філософії Платона. Звичайно, якщо ми говоримо про мудрість чи інтелект, це зовсім інша справа.


Він зупинився на мить і глянув мені просто в очі. Я бачив, що в нього були відбитки охри, глибокі й яскраві, як схід сонця над пустелею.


"Історія, яку ви мені розповіли, ображає мій інтелект", - сказав він. Я більше не питатиму вас про себе. Живеш і швидко видужуєш, ось що важливо. Я щиро сподіваюся, що коли ви повернетесь до цивілізації, ви замислитеся над словами Платона. Тепер хочу обговорити з вами ще одну річ.


Він хитався на камені, вигляд у нього був тривожний. Він щойно вдарив по хворих місцях, і в мене виникло відчуття, що він збирається взятися за справу – смію це сказати? - ще більш вибухові питання.


- Ви згадали ракети, - сказав він оксамитовим голосом, - я не піднімуся на кафедру, щоб читати проповідь, але знаю, що я боровся проти програми, яка була і, безумовно, залишиться найзапеклішою в моєму житті. . Я програв, ти знаєш. Але не думайте, що я перестану думати про це. Якщо я знайду спосіб або з'явиться можливість, я не сумніваюся. Я знищу цей напад на землю, на нашу планету, на найвищі елементи, які людина несе в собі.


- Чому ви так категорично проти? Я запитав. Бази знаходяться за милі від вашого сонячного куточка.


- Можливо, але коли прибудуть ракети і російські бомби, мій куточок під сонцем, як ви кажете, буде не більше ніж неприємною чорною плямою на поверхні земної кулі. Радіоактивність буде такою, що ніщо тут не може жити десять тисяч років. Навіть солодкі кактуси. Ні навіть бліх, які вдень і вночі становлять нам компанію з моїми тваринами та мною.


«Ви, напевно, маєте рацію», - погодився я. Я не претендую на рішення. Знаю лише, що в Росії збудовано подібні об'єкти. Мене турбує не те, чи має намір Америка застосувати свою ядерну зброю. У цьому плані мене набагато більше турбують плани Радянського Союзу.


- У вас є мистецтво уникати проблем, звинувачуючи інших. Мені здається, я чую, як каже Чарльз Аякс.


- Що ви знаєте про Чарльза Аякса?


- Багато речей. Він провів роки у цьому районі, регулярно рекламуючи свою брудну програму. Він приїхав лише кілька днів тому. Він виступив із промовою і його фото опублікували в газеті. Що я вважаю найнебезпечнішим у ньому, то це те, що він вважає себе правим. Переконаній людині набагато легше переконати інших і призвести до абсолютно ілюзорного почуття безпеки. Ви дійсно хочете знати, про що я думаю, товаришу? Він повний ублюдок. Я ненавиджу його із глибини себе. Фактично, з деякого часу він нарешті показав себе у своєму справжньому світлі. У своїй останній промові він промовив слова, гідні диктатора, яким він є або яким він хотів би бути. Ти його знаєш ?


– Не особисто. Але я просто шукаю його. Я маю погану звістку


я хотів би передати йому.


Індіанець підвівся і увійшов до своєї хатини з цегли. За мить він витяг у руці газету Wendover Bugle, яку розгорнув, і показав мені фотографію Чарльза Аякса, який розмовляє з місцевими жителями.


Щось мене вразило на цій фотографії Аякса. Деякі їх я бачив раніше в інших газетах. Безперечно, це був «Аякс», але щось змінилося. Очі. Вони пронизали мене наскрізь. І я був певен, що десь бачив їх раніше, але не міг згадати десь. Тремтіння пробігло по всьому моєму тілу.


"У нього синдром Бога", - сказав Еллісон. Ці люди лякають мене. А ви, містере Картере, іноді мені здається, що у вас синдром Бога.


Він знову влучив у крапку. Звичайно, іноді я грав Бога, коли натискав на спусковий гачок Вільгельміни, коли я встромив Гюго в уразливе горло, коли кидав П'єра, зарядженого смертоносним патроном, у групу нападників. Але я робив це, щоб захистити себе. У певному сенсі це була самооборона.


- Так, кивнув, я іноді граю Бога. Я замовлений найвищими елементами? Я не знаю. Я мушу визнати, що в мене взагалі немає філософської сили Платона. Я просто роблю те, що навчився робити. І в мене це добре виходить.


– Не завжди так добре. На перевалі інша дресирована мавпа показала себе набагато краще за вас. Він зробив лише одну помилку: забув вас прикінчити.


Боже! але він мав дар двоїння у власних очах. Мені здавалося, що те, що сталося на перевалі, розгортається в нього на очах, послідовність за послідовністю, як у кіно.


- Платон, - робить висновок Рейн, - також сказав, що поки філософи не були королями, поки політична влада і мудрість не йшли рука об руку, Міста ніколи не позбулися б свого зла. І людство також.


Я дивився на нього з усмішкою.


- Немає моралі, підписаної Ларрі Флінтом? Я запитав.


– Ні, але підписаний мною. У кожному новому сезоні приймайте ванну та жінку. Ви побачите, наскільки покращаться ваші якості. Навіть твої вбивчі якості.


- Дякую за пораду, - відповів я.


Настав час прощатися. Підвівся. У мене не вистачило духу сказати йому, що я практикую цю заповідь кілька років. З однією варіацією: мої сезони були набагато коротші за нього.


Він висадив мене у маленькому аеропорту. Я довго бачив, як він стояв і махав рукою, поки літак робив широку петлю, прямуючи на південний захід у Лас-Вегас. З легкою радістю в душі я сказав собі, що коли одного разу моя професія впаде, я можу піти і побудувати собі хатину посеред пустелі поряд з будинком Рейна Еллісона.


Я йому щиро заздрив.


Феліція чекала на мене в квартирі. Як вона й обіцяла, вона помітно покращила повсякденне життя у будинку. Вона приготувала вишукану страву: філе яловичини на грилі та картопля дофін із солодкими та сметанними вершками, вишуканий салат та полуничний пісочний пиріг. Ми кохали до того, як підійшли до столу, і почали знову після десерту. Це було чудово, тому що ми, вона та я, були охоплені пристрастю.


Феліція скривилася, дивлячись на рану на моїй голові. Але не було мови про те, щоб дозволити їй зняти бальзамний пластир, нанесений Рейн Еллісон. Я все ще не відчував болю і відчував його гострий розум.


«Але», - простогнала вона, затискаючи ніс, це жахливе сміття, яке він туди поклав, заразить тебе мозковою інфекцією!


- Така інфекція, я впораюся. Але є більш серйозне вогнище інфекції, яке я хотів би якнайшвидше очистити. Чи думали ви про якихось ваших друзів, які могли б нам допомогти? В нас дуже мало часу до прибуття росіян.


- Дуже мало часу? Вина. У нас немає часу. Росіяни прибули вчора увечері. До початку інспекційних робіт вони розміщені у Вірджинії, у Форт-Бельвуарі. Тобто за два дні. Я прочитала все це сьогодні вранці у газеті.


- Корова! Ще важливіше зв'язатися із Чарльзом Аяксом. Не думаю, що він був у штаб-квартирі, коли я приїхав до Юти. Але я не можу присягнутися. Я обов'язково маю це знайти.


Я подзвонив йому додому. Покоївка з акцентом подала мені звичайну комерційну ідею. Містер Аякс був відсутній, а міс Аякс була вдома лежала.


Месьє довелося працювати допізна, а мадам рано лягати... Я зателефонував до офісу Аякса. Секретар сказав мені, що там його немає. На цей раз я подумав, що краще залишити повідомлення.


- Скажіть йому, що Нік Картер хотів би зустрітися з ним у важливій справі. Якщо він не знає, Нік Картер убив сенатора Баркера, а також панів Аллена Пірсона, Дональда Стентона та Ліланда Хатчінгса. Я вважаю, що не знаючи, що ці люди померли від серцевих нападів. Я передзвоню за три хвилини.


Я чекав чотири хвилини, щоби набрати номер офісу. Аякс сам узяв люльку і попросив розповісти йому все докладно.


- Не по телефону, - відповів я. Я хотів би зустрітися з вами.


І мені дуже хотілося. Я хотів побачити його очі, щоб підтвердити або спростувати цю шалену думку, яку я мав, дивлячись на його фотографію у Wendover Bugle.


- Дуже добре. Приходьте до мене в офіс за двадцять хвилин.


– Ви знаєте, що це неможливо. Я у розшуку. Ви вийдете з офісу та поїдете на Пенсільванія-авеню. Ви пройдете Капітолій і зупиніться на розі Пенсільванії та вулиці D. Є телефонна будка. Коли він задзвонить, ви візьмете слухавку. І будь один.


Я повісив люльку і подивився на Феліцію. Одна рука на підлокітнику дивана, підібгавши під себе довгі ноги, вона потягувала бренді. Ще вона купила бренді. Зрозуміло, у цій квартирі мені не було чого запропонувати, крім скотчу.


- Знаєш, він не прийде сам.


- Я знаю.


Спробувавши кілька разів поспіль автоматичний спусковий гачок Гюго, я змусив Вільгельміну пройти методичний огляд і вийняв із резерву два маленькі П'єри, один заряджений смертоносним патроном, інший – патроном снодійного газу. У ванній я поклав смертоносне яйце в сумку з хитрощами, гаряче-теплу біля моїх шляхетних частин тіла, а друге засунув у кишеню куртки. Якби «Аякс» прийшов разом із знаменитими російськими «без маскарадних костюмів», я б виступив із більш злим із двох. Якби його ескорт складався з людей з ФБР чи іншої американської служби, я просто відправив би їх подрімати.


Але якби мені дали час.


«Мені потрібно спочатку пройти цю будку, щоб записати номер», - сказав я Фелісії. Потім влаштую для нього гарний мітинг по столиці та відвезу до ...


- Тихіше! - Сказала вона, швидко відштовхуючи чарку від губ. Я не хочу, щоб ти підозрював мене, якщо з тобою щось станеться.


- Ти права. Ми скоро побачимося.


- Так, побачимось пізніше, сподіваюся...


- Що ти маєш на увазі, я сподіваюся?


З затуманеними очима вона поставила свою склянку на підлокітник і підійшла, щоб обійняти мене. Вона цілувала мої губи, щоки, лоба, і смердючий гіпс, здавалося, її зовсім не турбував.


РОЗДІЛ XI.


Я пройшов по Пенсільванія-авеню і припаркувався за п'ятдесят ярдів від Д-стріт. Я побіг до таксі, записав номер, повернувся до своєї машини і продовжив їхати до перехрестя Кентуккі-авеню біля меморіального мосту Джона Філіпа Соузи.


Я знову взяв номер будки. Потім я повернувся і пішов Кентуккі-авеню, по якій попрямував у бік Лінкольн-парку. Було дюжину кабін із телефонами. Я вибрав одну і пішов Східною Капітолійською вулицею до повороту на Дев'ятнадцяту вулицю.


Вдалині, як спляче чудовисько, маячив стадіон DC, батьківщина Червоношкірих. За нею була річка Анакостія та міст Східного Капітолію. По обидва боки стадіону розкинулися дві великі автостоянки. Я вибрав праву, вимкнув фари та пішов припаркувати машину біля фасаду під консоллю. Я вийшов і підійшов до ряду будок, що вишикувалися вздовж металевого паркану, який заважав перехожим ходити занедбаним стадіоном.


Стук моїх підошв луною рознісся стадіоном, як гігантська луна-камера. Його резонанс вібрував у важких сталевих ґратах, як надприродні кроки стародавнього спортсмена, який повернувся з світанку часів, щоб ступити на поле, перш ніж розчинитись у темряві наприкінці стоянки.


Я був готовий кинути Чарльза Аякса у швидку поїздку містом, перш ніж заманити його на непримітну стоянку біля стадіону DC.


Я вибрав це місце для зустрічей. Але я не жартував. Я знав, що він захищатиметься.


Мені було цікаво, чи цей захист буде забезпечений агентами ФБР або зірками московського цирку, які так люб'язно відпустили Фелісію Старр.


Перш ніж узяти і покласти дрібничку в проріз, я намацав дві свої маленькі кулі. Який із них я збирався використати сьогодні ввечері? Гарне чи погане?


Правда, все ще було можливо, що, усвідомивши свою важливість, Чарльз Аякс вирішить, що йому нема чого боятися, і прийде один. Це було те, на що я сподівався, незважаючи ні на що. Я хотів спокійно побачити його наодинці і розповісти йому все про сенатора, Пірсона, Стентона і Хатчінгса. Найголовніше, я хотів розповісти йому про його праву руку, Джона Песко, і російського шпигуна, відомого як Мартін Стіл.


Потім, щоб прикінчити його, я кинув йому такі імена, як Анатолій Добринка, шпигун у радянському посольстві, і Гарольд Брукман, найбільший молюск, який я досі знайшов у цьому кошику з крабами. Гарольд Брукман, перший заступник міністра оборони і, отже, безпосередній керівник Чарльза Аякса. Я хотів подивитися в дивні очі керівника програми створення ракетної зброї, коли я сказав йому, що його начальник Брукман був головою банди зрадників.


Я набрав номер будки на розі Пенсільванія-авеню та Д-стріт. Він зняв слухавку після першого дзвінка. Я почекав п'ять секунд, перш ніж заговорити, щоб почути характерне легке клацання, яке сказав мені, що він навів техніка для запису розмови. Клацання не було.


«Зустрінемось на перетині Пенсільванії та Кентуккі-авеню», - сказав я. На площі біля підніжжя рампи мосту Суза є шість телефонів. Третій зліва задзвонить рівно за чотири хвилини.


- За чотири хвилини? Але це неможливо ...


Я повісив трубку, люто бажаючи, щоб він був там. Там було. Телефон задзвонив двічі, і відповів захеканий Чарльз Аякс.


- Тепер йдіть на північний захід. Пройдіть Кентуккі-авеню до Лінкольн-парку. На південному кінці є дванадцять телефонів. Той, що праворуч, задзвонить за три хвилини.


- Але в будь-якому разі, - простогнав він, - ти чудово знаєш, що мене там ніколи не буде.


Це було неможливо, просто складно. Я все ще сподівався, що він відповість на третій дзвінок.


Втратив. Проклятий телефон зателефонував шість разів, перш ніж я почув змучений голос Чарльза Аякса.


"Дай мені перепочити, Картер", - прогарчав він. Знаєш, я вже не дуже молодий.


- Та гаразд, - сказав я дуже нешанобливо. Я не просив тебе штовхати машину. Залазь.


- Дуже смішно. Добре, куди ми зараз ідемо?


- Візьміть Східний Капітолій у бік околиці. На перехресті Дев'ятнадцятої вулиці ви знайдете відокремлений будиночок. Дзвони задзвонять за дві хвилини.


- Як багато ?


Я повісив слухавку. Щоб зайняти менше п'яти хвилин, йому довелося божеволіти і підсмажити всі червоні тости. Мабуть, так воно й було, бо на четвертому гудку зняв слухавку. Він так захекався, вистрибуючи з машини, щоб бігти до телефону.


- І… і… зараз?


Я хотів відправити його назад до центру Вашингтона, можливо, навіть до Меморіалу Лінкольна, але в моєму блокноті більше не було номерів громадських будок. Мені довелося покласти край його кавалькаді. Чи були з ним чоловіки і їм вдалося не втратити його, я скоро впізнаю.


"Їхати на стадіон DC", - сказав я, і припаркуйся на стоянці праворуч, прямо посередині. Вийдіть з машини та увійдіть до другої кабіни ліворуч від виходу C.


І тут я зробив свою помилку. Я забув сказати йому, коли він мав покинути навчання. Тепер він знав, що стадіон був кульмінацією його шляху. Його голос майже щебетав, коли він спитав мене:


- Як довго я там буду?


Я спробував відновити самовладання.


«Ну, – відповів я, – це рукою подати від того місця, де ви знаходитесь. Я дам вам гарну хвилину.


Я знав, що він зрозумів, що я чекаю на цю стоянку, мабуть, в іншій кабіні телефону. Він почав би з пошуку моєї машини. Я швидко вийшов і припаркував його поза полем зору, сховавшись овальною стіною, що оточувала стадіон. Я рвонув назад у кбіну, відкрутив лампочку і зачинив двері.


Був час. Через секунду на паркування повільно в'їхала машина, висвітливши фарами порожню площу. Вона зупинилася метрів за п'ятнадцять. Аякс не виходив. Я знав, що він дивиться на кабіну із зачиненими дверима. Він знав, що я був у цьому.


Минали хвилини, а з машини ніхто не виходив. У мене виникло бажання щось зробити, але я знав, що вийти на вулицю буде помилкою. Зрозуміло, що вказаний мною телефон не дзвонив. Аякс зробив мене фрілансером з моєї помилки.


Я мав знайти вихід. Надто пізно, машини увірвалися на стоянку, яку несподівано висвітлив промінь фар та проекторів. Я згорнувся калачиком у задній частині кабіни, але незабаром світло знайшло мене і націлилося на мене.


Чоловіки вискочили із шести машин і стали на коліна, направивши пістолети в мій бік. Я встав як актор у центрі уваги.


– ФБР! - крикнув чоловік у мегафон. Зробіть десять кроків до нас, містере Картер. Інакше відкриваємо вогонь.


Близько двадцяти гармат 38 Specials загрозливо дивилися на мені. Незважаючи на своє становище, я з полегшенням зітхнув. Принаймні Чарльз Аякс не взяв із собою росіян. Це нічого не довело, але я відчув себе краще.


Але мені хотілося дати собі ляпаса за те, що я так безглуздо все зробив.


Якби я не змусив Аякса зрозуміти, що його подорож добігла кінця, ФБР ніколи б не прибуло туди так швидко. У мене була б принаймні хвилина чи дві, щоб поговорити з ним, побачити його та переконатися, що він не зрадник.


Тепер я міг тільки бігти і зробити десять кроків уперед. Це дасть мені три чи чотири ярди від його машини, і, якщо пощастить, я можу швидко глянути на нього.


Він не дав мені часу. Я зробив чотири кроки, коли його машина зі скрипом шин та гравієм поїхала. Я бачив, як вона кинулася зі стоянки вулицями Вашингтона.


Люди ФБР зосередилися довкола мене. Один із них витяг наручники, але один із його колег похитав головою. Не треба одягати на мене кайданки з таким ескортом.


"Слідуйте за нами, сер", - наказав мені мускулистий, гладко виголений молодий офіцер. Жодних витівок і все буде добре. Підійдіть до машини, яка стоїть перед вами. Ідіть повільно.


Я йшов повільно. Як тільки я вийшов з кола прожекторів і відчув, що весь загін зібрався навколо мене, я сунув руку в кишеню куртки і відкріпив патрон. «Молися, щоб я ще не припустився помилки, помінявши два яйця місцями, Нік, - сказав я собі. Якщо ви помилялися, цього разу ви більше не будете громадянином, який розшукує поліція, а ворогом товариства №1.


Навіть для елітного вбивці AXIS було б важко виправдати загибель близько 20 агентів ФБР.


Я зробив глибокий вдих, знаючи, що мені доведеться затримати подих щонайменше на дві хвилини, перш ніж газ розсіється в тихому нічному повітрі. Діставшись до машини, я скинув маленьку бомбу на землю, заліз у машину і зачинив двері.


Я продовжував затримувати подих, можливо, в машину потрапило трохи газу. Зачарований, я спостерігав, як чоловіки падають групами по два чи три, як кеглі для боулінгу, які косить кулю.


Через тридцять секунд усе було скінчено, але я ще не міг дихати. Я поїхав, зробив швидкий слалом між сплячими тілами, виліз із паркування і попрямував до Східної Капітолійської вулиці. Їхав повільно, мене вже нічого не давило. Згадувати Чарльза Аякса, звісно, не довелося. Тусуватись на вулиці було так само непотрібно. За годину агенти ФБР прокинуться, збожеволівши, як скажені собаки.


Як тільки вони доповять, у мене на хвості будуть усі копи в місті, секретні чи ні.


Дорогою до квартири я зупинився у Лінкольн-парку. Я ввійшов у каюту, яку використовував Чарльз Аякс, вдихнув повітря, думаючи, що дізнався про знайомий запах, і набрав особистий номер Хоука.


"Ти пов'язаєш все глибше, Нік", - відповів він, коли я розповів йому про свої останні подвиги. Російські прибутки, і наша команда технічних фахівців приземлиться у Москві менш ніж за годину. Так що ви не бачите, що ваші дурниці підливають олії у вогонь у ситуації, коли ситуація стає


дуже делікатний, вибухонебезпечний, я навіть сказав би. Що потрібно зробити, щоб ви зрозуміли?


- Скажіть мені правду, сер.


- Послухай мене, Нік. Нам відомо про присутність Martin Steel на нашій території. Ми знаємо, що ця присутність якось пов'язана з місією зі спостереження, і ми вжили всіх необхідних заходів безпеки.


- Чому ми не говорили про зрадників, яких я стратив?


- Уявляєте, що було б, якби населення дізналося, що довкола програми зброї були шпигуни? Чи пам'ятаєте ви, з якими труднощами зіткнувся Конгрес при прийнятті цієї програми? Ви пам'ятаєте запеклу опозицію з боку громадської думки та певних груп тиску? Якщо поточні події стануть надбанням громадськості, можна бути впевненим, що серед населення розпочнуться страшні заворушення! В результаті не лише мільйони доларів будуть викинуті у вікно, а й наша здатність відповісти буде повністю пригнічена здатністю Рад. Ось чому ви граєте у вибухову гру. Поки що завдяки Чарльзу Аяксу преса нічого не чула. Але Аякс – це не Бог Батько. Рано чи пізно ...


- Рано чи пізно нам доведеться сказати правду! – перебив я. Ви, хто стверджує, що тримаєте ситуацію під контролем, чи знаєте ви, що кілька днів тому самозванець увійшов на базу сектора J у Вендовері, що він спустився до підземелля і що він зміг побачити прохід? І залізничну колію?


– Хто вам повідомив?


- Ніхто. Самозванцем був я.


- Але, слово честі, Нік, ти збожеволів! Ви повинні негайно припинити грати в цю гру. Ви маєте здатися, як наказав президент. Це необхідно…


- Не турбуйтесь, сер, - втрутився я, - останнім часом я трохи погано чую. Але я впевнений, що стане набагато краще, коли ти поясниш мені, чому ти збрехав про той візит до моєї лікарняної палати, коли Мартін Стіл підстрелив мене.


"Я не брехав тобі", - щиро сказав Хоук. Я жодного разу не був у вас у цій лікарні! Я нічого не знав про цю подію, поки ви самі про це не розповіли. Це чиста правда, Нік!


Я почав у це вірити. Щось підказувало мені, що він не брехав. Але тоді хто ввійшов до цієї кімнати і подивився на мене, хитаючи головою, як яструб? У кого вистачило героїчної мужності затиснути в губах одну з тих огидних сигар, які приносять задоволення начальнику? ВООЗ?


Аж раптом у мене виникла ідея. Можливо, не дуже яскраво, але це була ідея. Довелося дещо перевірити.


"До побачення, сер", - сказав я.


- Нік, благаю тебе, піди до штаб-квартири ФБР. Або приходь до мене. Я ...


Я повісив слухавку. Сталася аварія.


Я помчав, як божевільний у Blair House, припаркував машину ФБР попереду, не поклавши на зберігання свою картку ЦРУ. Нехай копи та ФБР ламають голову над тим, що з ним трапилося. Я поспішив до своєї квартири, яка була поблизу.


Феліція вислухала моє оповідання, розуміючи киваючи, ніби не чекала меншого. Невже вона втратила довіру до мене тільки тому, що я знову не повернувся додому з діркою в тілі?


- Що ти робитимеш зараз? Вона спитала.


- Ти справді хочеш знати?


– Ні. Чи це буде небезпечно?


- Навряд чи. Мертві рідко бувають небезпечними.


Я дозволив їй розгадати цю загадку та спустився до машини ФБР. Вона досі була там. Оскільки його законний водій досі хропів, як дзвін, на стоянці стадіону, я вирішив продовжити його використання. Я розвернувся і помчав до муніципального моргу, що знаходився між цвинтарем Конгресу та Головною лікарнею округу Колумбія.


Ідея побудувати морг, затиснутий між лікарнею та цвинтарем, завжди здавалася мені зручною та похмурою. Я припустив, що це було зроблено виключно з практичних міркувань. В одному районі було кілька розпорядників похорону.


Я дістав номерний знак Казначейства, щоб заручитися підтримкою наглядача, тупоокого та похмурого старого алкоголіка, який, мабуть, отримав цю роботу у спадок. У будь-якому випадку було очевидно одне: він не переміг її своєю запопадливістю та своїм умінням.


«П'ять днів тому у Потомаку виловили людину, – сказав я. Ми ще не впізнали його, і я хотів би знову побачити тіло.


Я знав систему. Невідомі тіла в принципі були б поховані за рахунок громади через три-чотири дні після їх виявлення. Власники певного соціального статусу (золоті зуби, чисті нігті, доглянуте тіло) утримувалися до місяця. Я відчував, що цей корпус відповідає всім вимогам для тривалого перебування в кулері.


Не знімаючи задню частину зручного сидіння, яке вона займала у мармуровому будиночку, охоронець відповів:


- Бачиш ті двері, підіймаєшся сходами на перший поверх. Потім є скляні двері, ви її відчиняєте. Тіло знаходиться у третьому відсіку зліва. Нижня висувна скринька.


- Дякую. І вибачте за незручності.


Несприйнятливий до жартів, він миттєво знову поринув у адміністративне подив. Я суворо дотримувався його вказівок.


Якщо є щось менш апетитне, ніж труп, що розтягнувся на тротуарі в калюжі крові, то це, безперечно, труп у морзі. Одної прозорої синюшної шкіри достатньо, щоб викликати мурашки по шкірі. Риси обличчя, мляві та опухлі, справляють враження, ніби ніколи не були рисами живої істоти. Бачить бог, чи бачив я колись трупи в моргах, але вони все одно викликали у мене тремтіння.


Я повільно відкрив коробку, яка ковзнула на добре змащених колесах. Спочатку мені здалися ступні. До великого пальця правої ноги прикріпили заглушку. Я прочитав номер 37622 та розташування: 360 м на південний схід від мосту Рузвельта, Західний берег Потомака, штат Вірджинія.


Я ще трохи відкрив. Зяюча рана в грудях вказала на те, що чоловіка було вбито кількома кулями, випущеними з близької відстані, ймовірно, з автоматичної зброї. АК 47? Очевидно, його викинуло з вершини мосту Теодора Рузвельта, і його віднесло на берег Вірджинії навпроти Меморіалу Лінкольна.


Я гадки не мав, що означає № 37622. Він міг вказувати на кількість трупів, які були вилучені з річки з моменту заснування Вашингтона. Я був упевнений в одному: саме це тіло було згадано в некролозі газети, коли шукав новини про свої вбивства.


Коли я дістався до обличчя, електричний шок, що пробіг по моєму тілу, змусив мою шкіру виглядати синюшною, як мертвою.


Я впізнав це розпухле обличчя. Я часто бачив його зображеним у газетах. Нещодавно я знову бачив його біля хатини індіанця на ім'я Рейн Еллісон.


Але цього разу це був не той самий чоловік. Неможливо.


Пам'ять та інстинкт мене не обдурили. Це справді було тіло Чарльза Аякса.


Тільки Чарльз Аякс живий. Декількома днями раніше він виступив з промовою в Юті, в невеликому містечку Вендовер. Увечері я кілька разів розмовляв із ним по телефону.


Якщо цей труп справді був тим, ким його вважав, чому його не впізнали?


Більшість жителів Вашингтона впізнали б його на місці. Те, що я побачив, мене зовсім не втішило. Я побачив пару очей. Одна із восьми фотографій, які Девід Хок показав мені у штаб-квартирі AXIS. І той, що показала мені Рейн Еллісон.


У моїй голові замальовувався зразок пояснення. Діаграма, що підтверджує мою інтуїцію. Я мусив дізнатися правду.


І якнайшвидше.


РОЗДІЛ XII.


Будинок Чарльза Аякса знаходився в районі Квінс-Чапел-Менор з іншого боку Анакостії, штат Меріленд. У порівнянні з будинком Джона Песко, його старшого радника, це була скромна оселя. Дивний.


Я не марнував часу. Я припаркувався за сотню ярдів від будинку і пішов темною вулицею до вхідних дверей. Я подзвонив і пошукав у кишені гаманець із фальшивою карткою Казначейства.


У дверях з'явився величезний звір із дворецьким. Мені навіть не потрібно було чути голос гіганта, щоб знати, що він говорить з акцентом і що він відповідає на дзвінок.


- Що це ? він запитав.


Безперечно, східний акцент. Можливо, російська. Але я боявся


поспішності.


- Я хотів би побачити місіс Аякс, - відповів я, відкриваючи гаманець.


Він навіть не дивився на картку.


"Не там", - ригнув він.


- Де вона ? У мене для неї дуже тривожні новини щодо її чоловіка. Мені абсолютно необхідно побачити її та поговорити з нею.


- У Франції прогарчав дворецький. Вона поїхала до Парижа сьогодні рано вранці. Ймовірно, вона повернеться за два-три місяці.


Очевидно, я міг би приголомшити цей вид орангутангу і сам обшукати будинок, але я не був достатньо впевнений у своїх підозрах. Тіло, яке я бачив у морзі, могло бути людиною, схожою на Чарльза Аякса. Я був настільки одержимий ідеєю, що мої очі могли зіграти зі мною злий жарт.


- Ви можете назвати мені його готель у Парижі?


"Вона збирається побачитися з друзями", - сказав інший, не моргнувши оком.


Або він наперед ретельно підготував свої відповіді, або говорив правду.


- Так, звісно, - прокоментував я. Ви можете мені сказати, яким рейсом вона летіла?


«Мені нема чого сказати», - відповів він. Міс Аякс не хоче, щоб її турбували.


Коли двері грюкнули мені в обличчя, мені майже захотілося її виламати і порізати цього російського дворецького на тонкі смужки.


Якби я тільки знав.


Я сів у машину і замислився на мить. У мене був друг із Державного департаменту, і я знав, що можу йому довіряти принаймні у проведенні невеликого дослідження.


Я зайшов в аптеку і зателефонував до свого друга Генрі Ріддла.


- Привіт, Хенку! Я хотів би, щоб ви перевірили місіс Чарльз Аякс на ім'я Генрієтта, яка мала вилетіти до Парижа сьогодні рано вранці. Мені знадобиться номер його паспорта.


Я дав йому номер аптеки, щоб зателефонувати мені, і зателефонував другу, який працював у TWA.


- Це йде, Білле? Скажіть, мені потрібна невелика послуга. Ви збираєтеся переглянути всі рейси до Парижа з півночі минулої ночі. Я хочу знати, чи місіс Чарльз Аякс чи Генрієтта Аякс летіла одним із цих рейсів. Не задавай мені жодних запитань, чуваку. Просто зателефонуйте мені 555 12 12, як тільки у вас буде інформація.


Я повісив слухавку, не давши йому часу сказати мені, що прошу в нього місяць. Білл міг навіть не знати, що мене розшукують, але Генрі Ріддл, мабуть, дізнався про це в Державному департаменті. Знав я це чи ні, але знав, що двоє чоловіків дадуть відповідь на моє прохання. Вони заборгували мені послуги, які виходили за межі того, про що я їх просив.


Результати не змусили на себе чекати. Я пив другу каву і збирався зателефонувати Феліції, просто щоб почути її голос, коли задзвонив телефон. Я підморгнув касиру і сам узяв слухавку. То був Білл.


"Якщо вона була в Парижі, твоя маленька дівчинка отримала інше ім'я", - сказав він мені. Хіба ти не хочеш, щоб я шукав тобі ще когось, поки ти займаєшся цим?


- Діду Морозе, якщо вам це подобається. Але я вважаю, що він рухається самотужки. Давай, чао і дякую. Але не думайте, що ви кинули палити.


Він пробурмотів щось нерозбірливе, і я повісив слухавку. За хвилину знову задзвонив телефон. То був Генрі Ріддл.


"Я не можу дати вам номер паспорта місіс Чарльз Аякс", - сказав він. З поважної причини вона цього не робить. Моя інформація така, що вона налякана літаками та човнами. Крім того, вона ненавидить їхати за кордон. Здається, що вона веде реальне життя самітниці і ніколи не виходить із дому. Має фобію зовнішнього світу.


ГАРАЗД. Цього разу було вирішено, що я піду до Аяксу. Я чекав, доки згасне весь світ, і спробував пройти, щоб радянська горила не помітила. У мене була думка, що міс Аякс замкнули десь у кімнаті.


Я повинен був витягти її за всяку ціну. Нехай вона супроводжує мене в морг, щоб сказати, чи було тіло, яке я там побачив, її чоловіком чи ще кимось.


Довго чекати не довелося. Світло не було вимкнене, але несподівана подія відкинула мої плани.


Я впав на сидіння, порався з ароматичним пластиром Рейн Еллісон, коли щось тверде і холодне прилипло до моєї лівої скроні.


"Не рухайся, не повертайся, не кричи", - наказав мені спокійний позачасовий голос. За вами спостерігають з обох боків.


Краєм ока я побачив чоловіка ліворуч від мене. Праворуч двоє інших чоловіків


Вони просунули голови в опущене вікно. Проклинаю літню температуру. Якби була зима, я напевно закотив вікна і, можливо, залишив би двигун працювати, що дало б мені шанс відрізати їхні стовпи.


У цьому випадку я не повертався, рухався і кричав. Я зберігав настрій, коли дюжина агентів ФБР витягли мене з машини, скували руки за спину і кинули на заднє сидіння іншої машини.


"Послухайте мене", - сказав я, коли машина вилетіла на сонну вулицю. Ви повинні знати, що Чарльз Аякс мертвий. Я бачив його в ...


- Замовчи! сказав чоловік, що стоїть праворуч від мене. Ми нічого не хочемо чути.


Той, що ліворуч від мене, мовчки кивнув.


- Але, чорт забирай! ти мусиш послухати мене.


- Наші накази дуже чіткі, містере Картер. Ви можете сказати нам, що ви Бог Отець і навіть створите на наших очах одне чи два дива, ми виконаємо накази. Ти це знаєш.


Щоб дізнатися, я це знав. І все-таки мені хотілося б, щоб з мого капелюха вийшло кілька чудес. Не те, щоб я хотів щось довести цим обмеженим автоматам, але якби я міг змусити їх зникнути в диму з їхніми брудними наручниками, які почали перетворювати мої зап'ястя на рідкісні біфштекси.


Попереду було дві машини, а позаду одна. Дива не може бути, тим більше що вони позбавили мене Гюго і Вільгельміни. У мене все ще був П'єр, але про те, щоб використовувати його в цій машині, не могло бути й мови. Навіть із опущеними вікнами я б помер разом із ними.


Перший проблиск надії з'явився на горизонті, коли я побачив, що ми прямуємо у бік форту Бельвуар. Хоук сказав мені, що якщо мене спіймають, мене доставлять туди і помістять у повну ізоляцію під варту військової поліції, доки всі місії зі спостереження будуть завершені.


За якою забагатою долі я опинився в одному місці з росіянами?


Правду кажучи, доля тут ні до чого. Тепер у мене практично не було шансів дізнатися більше про Чарльза Аякса та радянську контрольну місію.


Я знову спробував пояснити співробітникам ФБР, що переконаний, що Чарльз Аякс ліквідований і хтось зайняв його місце. Я мав невелике уявлення про те, ким був цей хтось, але не мав жодного доказу.


Я вже сказав вам це.


- Знаю, навіть якби я був Богом Батьком і творив у тебе під носом два-три дива, ти все одно виконував би свої вказівки. Нарешті, мені вдасться переконати когось у форті Бельвуар.


Агент праворуч і агент зліва повернулися до мене широко розплющеними очима, приголомшені, побачивши, що я вгадав пункт призначення. Я ні про що не здогадався. Хок сказав мені.


"Нехай ці прокляті автомати вірять, що я зробив своє перше диво", - сказав я собі.


Обшук на посту охорони форту Бельвуар був надзвичайно ретельним. ФБР помістило мене під варту взводом морських піхотинців, чия ніжність була не на першому місці. Ці благородні правоохоронці привели мене в зовсім порожню кімнату, розділи, знайшли П'єра в його теплому гнізді і викрали його в мене. Вони не відчували себе задоволеними доти, доки всі видимі частини мене та невелика частина мого інтер'єру не були ретельно досліджені.


Потім лікар передав мені флюороскоп, щоб переконатися, що я не проковтнув ракетну установку, щоб потім викинути її та використати проти своїх охоронців. Мабуть, морпіхи нічого не залишали на випадок. Їхній основний принцип полягав у тому, що все, що можливо, треба перевірити.


Після повного обстеження мені видали вбрання ув'язненого. Букви POW були нанесені трафаретом на куртці, штанах і навіть на туфлях і шкарпетках.


Ці літери, звичайно, позначають військовополонений [5]. Я приходжу до висновку, що мішура датується В'єтнамом, можливо навіть Другою світовою війною. Тим не менш, вони були теплими та відносно зручними. Мене помістили в маленьку камеру без вікон, єдиними зручностями якої були нари, накриті матрацом завтовшки з лист сигаретного паперу, та електрична лампочка, вбудована в стелю та захищена міцною дротяною сіткою. У кутку кабінки я також побачив камеру відеоспостереження. Звичайно, вона була розміщена досить високо, щоб бути поза досяжністю.


Я отримав п'ятнадцятихвилинну перепочинок, щоб ознайомитися з моїми володіннями, потім у камеру увійшли троє морських піхотинців у супроводі капітана. Капітан, низький і товстий, був розміром із сейф. М'язи стирчали по всьому його одязі і навіть на обличчі, коли він почав говорити зі мною звичайний жарт:


- Пане Картер Ніколас, розпорядженням Президента ви тимчасово позбавлені всіх ваших цивільних та конституційних прав. До подальших розпоряджень президента ви знаходитиметеся там під постійним наглядом. Вашому життю нічого не загрожує, і ви не страждатимете від жорстокого поводження. Однак я маю попередити вас, що найменша спроба втечі призведе до безжального втручання і що будуть використані всі необхідні засоби для протидії цьому. Якщо ви намагаєтеся вбити.


Я вимкнув звук у цей момент. Я нарахував три можливі способи замаху на моє життя в цій камері: 1) Удар головою об металеве ліжко досить сильно і достатній, щоб розбити мені череп. 2) Перестати дихати, поки моя шкіра не набуде напівпрозорого синюшного кольору Чарльза Аякса. 3) Роздягнутися, проковтнути одяг зі своїми літерами POW та померти від нетравлення шлунка. В іншому, якщо у мене не буде серцевого нападу, як у сенатора, я був приречений залишитися живим.


Капітан пішов із двома морпіхами. Третій сів перед замкненими дверима. Він був оснащений М-16, який він тримав у бойовому становищі, та великим пістолетом 45 калібру, який він носив на поясі. Мені здавалося, що я десь раніше стикався з цим морпіхом. Я, мабуть, помилявся. Я вирішив не звертати уваги на його присутність і лягти на своє ліжко. Неможливо розслабитись. Я знову звернув увагу на вартового. Блін, але, звичайно, я знав цього хлопця!


"Думаю, я помилився і пішов у купе для некурців", - саркастично почав я.


«Ви маєте право на сигарету щогодини, містере Картер», - відповів юнак, звертаючись до мене. Ви хочете, щоб я зателефонував комусь, щоб принести вам одну?


- Будь ласка. Але не так. У мене в кишені куртки, яку ти взяв у мене, лежить пачка NC, моєї особистої марки. Як ти думаєш, чи зможеш повернути його мені?


Він накидав щось схоже на початок усмішки, але не довів до кінця.


- Вибачте, сер, але ваші сигарети вирушили до лабораторії на перевірку та аналіз.


Я зітхнув.


- Ви мали рацію, - кажу я. Визнайте відразу: у подвійному дні упаковки М-16 у запчастинах.


- Немає сенсу сміятися з вас, містере Картер. Отже, ви хочете сигарету, чи ні?


"Якщо я не зможу отримати свою, це буде марно", - відповів я.


Я знову глянув йому в очі. Він усміхався до мене.


"Ага, сер, ви мене знаєте", - сказав він, читаючи подив на моєму обличчі. Нарешті ми познайомилися.


"Я підозрював це", - сказав я з підвищеним інтересом до оточуючих. Нагадаю собі.


Я поринув у свої спогади. Так, ось і все. Давним давно. Після знищення банди терористів мене підібрав у Середземному морі авіаносець. Хенк був на борту. Я був поранений і доставлений до лікарняного крила.


Ще була дівчина. Я повірив їй і врятував їй життя. Вона також врятувала мене раніше під час моєї місії. Але там, на авіаносці, вона сказала мені, що повинна втекти та вбити тих, хто вбив її батька. Вона була гарною дівчиною. У неї була золота шкіра та мелодійний голос.


Тільки вона йшла під конвоєм до американської в'язниці. Під час обшуку автоматичний пістолет вислизнув від пильності охоронців. Я лежав на ліжку в лікарняному крилі, і вона збиралася мене вбити.


Я застав її зненацька, коли кинув у неї тацю. Але вона потрапила в мене другим пострілом і порізала б мені шкіру, якби два величезні морські піхотинці не вдерлися до кімнати, щоб обеззброїти її і витягнути її з криком і боротьбою з лікарняного крила. Вони врятували мені життя.


І той величезний морпіх, що стоїть біля моїх дверей з рушницею в руці, був одним із тих, хто здолав її.


- Боже! - Вигукнув я, встаючи і підходячи до охоронця з простягнутою рукою. Приємно бачити вас знову!


Не думаючи довго, він потис мені руку.


Я міг би скористатися можливістю відключити його руку і нейтралізувати його.


Тільки там була ця проклята камера. Краще спробувати згуртувати його плавно.


- Радий вас бачити, містере Картер. І мене дуже дратує те, що відбувається з тобою. Чесно кажучи, я не розумію, чому ми замикаємо вас так. Але знаєш, у мене є наказ.


- Я розумію.


Я відпустив руку. Розуміючи, що він щойно накоїв дурість, він швидко притягнув її до спускової скоби своєї зброї.


«Скажи мені, – продовжив я, – мені не називали твоє ім'я у ті дні, коли ти врятував мене від того, що дівчина напала на мене.


- Мене звуть Девід Андерсон, сер.


– А! а ви самі звідки?


- З Дулута, Міннесота.


- Я запідозрив, коли почув, як ти кажеш. Мені подобається твій міннесотський акцент.


– На батьківщині багато нащадків шведських іммігрантів.


- О так ? Ну, загалом, якщо ви не заперечуєте, я візьму зараз сигарету. Підійде будь-який бренд.


Він навіть не спромігся викликати іншого охоронця. Цього разу він поклав пістолет, аби поратися в кишенях, і витяг пачку дарувала. Він сам запалив цигарку і простяг мені.


Я зробив затяжку і насолодився легким ароматом тютюну, не без жалю про вишуканий аромат моїх NC, і випустив дим, сидячи на незручному ліжку.


«Знаєш, старий Девіде, хтось зробив велику помилку, наказавши тримати мене тут. Я не говорю про тебе чи твого капітана. Ви, звичайно, виконуєте отримані інструкції. Щоправда, місце високопоставленого чиновника нашій країні посів російський шпигун. Очевидно, він сіє розлад у Білому домі, розповсюджуючи про мене шкідливу інформацію. Я не прошу допомогти мені, просто послухайте мене. Коли закінчу, ти можеш робити все, що хочеш. Або ви забуваєте те, що я збираюся вам сказати, або передаєте інформацію. Ви дозволяєте мені говорити?


Він посміхнувся мені до вух, і я раптово закохався у всіх шведів у Міннесоті.


- Я був би радий, сер. Але я не впевнений, що можу для тебе зробити...


- Послухай мене. Це все, що я прошу вас.


І я йому все розповів. Судячи з усього, він був пильним хлопцем, що набагато перевершує рівень середнього автомата. Це спрацює?


Коли я сказав йому, що бачив у морзі труп, який, як я зрозумів, належав Чарльзу Аяксу, очі його розширилися, і він приголомшено відкрив рота. Я знав, що десь потрапив у ціль. Моя історія закінчилася, я запитав його, чому він так відреагував, коли я пояснив йому, що думаю, що Чарльз Аякс мертвий і що його місце зайняв самозванець.


"Ну що ж, сер", - відповів він, підходячи і послаблюючи хватку на своїй зброї. Ви можете цього не знати, але вся радянська делегація розміщується в офіцерських каютах форту Бельвуар.


- Ні? - вигукую я з найдивовижнішим видом на світі. Ти бачив їх?


- Так, добродію, здалеку, коли вони прибули. З того часу вони не йшли, але ...


Він зупинився як укопаний, наче боявся, що може порушити правила, відкривши мені більше.


- Давай, Девіде, продовжуй. Можливо, ви помітили щось дуже важливе.


Він зніяковіло глянув на мене. Очевидно, він боявся зради. Нарешті він глибоко зітхнув і сказав собі:


- Ось так, сер. Я чув від хлопців, що пан Аякс неодноразово відвідував російську делегацію. Я не думаю, що в цьому є щось погане, але, зазвичай, коли є контрольні місії, великі хлопці не справляються з цим. Зазвичай їм надаються молодші співробітники Держдепартаменту або технічні фахівці для відповідей на запитання. Жодних високих чиновників.


- А ви мені кажете, що Аякс більшу частину часу проводить з ними?


- Не зовсім. Але коли його немає у Белвуарі, він майже завжди тут. Коли він летить до Юти, він завжди має спеціальний літак, щоб повернути його якнайшвидше. А коли він у Вашингтоні, він тримає під рукою ескорт, який курсує між його офісом та фортом Бельвуар. Друзі сказали мені, що це їм здалося дивним.


- А ти що думаєш?


– Не знаю, що й думати. До того, як ви розповіли мені про свої підозри, я виявив це незвичайним, от і все. Тепер не знаю.


- Тобі не здається, що я правий? Відповідай мені відверто.


"Так, сер, я так думаю", - відповів він після нескінченного мовчання.


- То що ми збираємось зробити?


-Я слухаю, сер.


- Ось так, Девіде. Ви врятували мене кілька років тому на авіаносці. Сьогодні я пропоную вам зберегти щось набагато важливіше. Очевидно, що Чарльз Аякс, якого ви тут бачили, - не хтось інший, як радянський розвідник на ім'я Міня Сталін. Очевидно, що він доводить росіян до того, що вони виявлять на базах. Також очевидно, що росіяни готують переворот. Я знав це деякий час, і тепер ви теж знаєте. Я впевнений, що ми не зможемо нікого переконати, але, безумовно, є дещо, що ми можемо зробити, щоб засмутити їх та завадити здійсненню своїх планів.


"Ні, сер", - сказав Андерсон, дивлячись на годинник. Ми більше нічого не можемо вдіяти. Радянська контрольна місія вирушає за дві години, і я чув, що її супроводжував пан Аякс.


- Отже, викличте свого капітана, я обов'язково мушу пояснити...


"Це не рішення, сер", - відрізав Андерсон, похмуро похитавши головою. Перед тим, як відправити мене сюди, він пояснив мені, що ти шпигун та зрадник найгіршого вигляду. Він сказав мені, що ви зробите все, щоб збити мене з пантелику. Він наказав мені стріляти в тебе при найменшому підозрілому жесті. І я знаю капітана, сер. Він був би щасливий, якби ви зробили щось підозріле, і я вистрілив би у вас. Він підтримував мене особисто на підвищення по службі. Я не хочу говорити про нього погано, розуміти мене, але має дивний склад розуму. Як тільки його розум замикається на чомусь, його вже неможливо вивести із цього.


Я стрибав на ліжку, мої думки кидалися. Нічого робити. Гра програно. За дві години делегація сяде в літак ВПС США у супроводі Чарльза Аякса-Сталіна-Стила. На чолі з керівником програми росіяни могли проникати в секторні бази та підземелля без супроводу інших офіційних осіб США. Підроблений Чарльз Аякс збирався відчинити для них усі двері.


Росіяни могли спокійно робити все, що хотіли.


І головне питання полягало в наступному: що росіяни хотіли зробити?


Для мене відповідь була досить очевидною. Вони мали намір якимось чином саботувати програму. Залишалося з'ясувати, як вони мали намір зробити цей саботаж і запобігти йому.


Але якими засобами?


Ось що мене здобуло. Жодного виходу не було. Навіть якщо я приберу цього хороброго морського піхотинця подалі від небезпек, камера вловлюватиме кожен мій рух.


Я б не пробіг десять ярдів коридором, поки мене не застрелили.


Російський супершпигун переміг.


Я сидів на своєму ліжку і насолоджувався гірким смаком поразки. Мої думки перемістилися в маленьку темну пляму в самому серці пустелі, і я побачив Рейн Еллісон, що сиділа біля своєї хатини перед багаттям.


Я дуже заздрив цьому самотньому індіанцю. Я поміняв би своє місце на нього, не вагаючись ні секунди.


РОЗДІЛ XIII.


Що мене завжди вражало в житті, так це те, що сонце завжди виглядає яскравішим, навіть у погані погодні дні, коли все йде добре.


У мене нічого не йшло. Я сидів на тому маленькому ліжку з металобрухту, мої очі були прикуті до камери, спостерігаючи за кожним моїм рухом.


Шпигунство триватиме. Джон Песко та Гарольд Брукман продовжували продавати свою країну Міні Сталіну та Анатолію Добринку.


Наша програма ракетних озброєнь мала бути саботована, знищена, спустошена.


Мене збиралися звинуватити у вбивстві. Президент, перебуваючи під сильним тиском фальшивого Чарльза Аякса, збирався вимагати максимум. Президент майже завжди отримував те, що просив. І найвищим вироком за вбивство таких великих патріотів, як Аллен Пірсон, Дональд Стентон, Ліланд Хатчінгс і Лу Баркер, звичайно ж, була б смерть.


Міня Сталін знайде спосіб усунути законну дружину справжнього Чарльза Аякса. Тіло, яке я бачив у морзі, потрапить у безіменну братську могилу. А фальшивий Aякс продовжував би безкарно зраджувати країну


І Хоук, цей хоробрий бездоганний громадянин, міг тільки очима оплакувати безумство N3, свого найкращого агента, який раптом став водночас зрадником і вбивцею. Ніколи у житті він не зможе довіряти іншому агенту AXIS.


Наслідки моєї невдачі були надто численні й разючі, щоб я наважився подивитися їм у вічі.


І все ж я повільно, неухильно впадав у провал, як хиткі піски.


Саме тоді моя щаслива зірка підморгнула мені і спала на думку яскрава ідея.


Яскравий, як сонце, раптом знову засяяв у моєму туманному розумі. Я встав і підійшов до Маріна Андерсона.


- Я знаю, що нас знімають, - сказав я, показуючи великим пальцем на камеру, але ми чуємо?


- Ні, сер, мікрофона немає.


- Чи є у цій камері звукоізоляція? Наприклад, якщо ви зробите тут постріл, чи це буде чути зовні?


– Він повністю ізольований. Ви можете підірвати бомбу, ніхто нічого не почує.


- А чи маєте ви спосіб із кимось спілкуватися, наприклад, з капітаном?


Він витяг із кишені пістолета крихітну кварцову рацію.


- Із цим я можу зв'язатися з ТВ-диспетчерською. І якщо я хочу поговорити з капітаном, наглядачі дзвонять йому.


Мені більше не треба було знати. Тепер я просто повинен був бути дуже, дуже швидким і, на мить, дуже, дуже невдячним по відношенню до цього хороброго Девіда Андерсона.


"Скажи мені, хлопчику", - почав я, підходячи до середини кімнати і махаючи йому рукою. Я не збираюся просити вас робити щось проти вашої клятви у вірності морській піхоті чи проти ваших патріотичних принципів. Навіть незважаючи на те, що ви поділяєте мої переконання щодо небезпек ракетної програми, у мене немає доказів, і ви не можете порушити ці накази. З іншого боку, цілком можливо, що вас застигнуть зненацька.


Він підійшов повільно спочатку тому, що я помахав йому, потім тому, що я говорив майже нечутним голосом. Йому довелося підійти ближче, щоб почути, що я йому говорю. Тепер він був екраном між камерою та мною.


Саме тоді я розпочав свою атаку. Він повинен був.


Миттю я вдарив його коліном у низ живота. Правою рукою я схопив свій М-16 і випустив півдюжини куль у стельовий світильник. Лампочка луснула. У темряві мій кулак намацав підборіддя молодого морпіха і простягнув його на рахунок. Ще до того, як він дістався землі, у мене в руці була його маленька рація. Я натиснув кнопку.


"Я дзвоню в диспетчерську", - сказав я, імітуючи м'який співочий акцент Андерсона. Лампочка просто зламалася. Без проблем. Я скував ув'язненого наручниками і прикував до його ліжка. Я піду і відчиню двері, щоб полагодити світло. Надішліть мене на заміну лампочки.


Я відпустив кнопку, і шиплячий голос відповів:


– Роджер! Ми допоможемо вам за п'ять хвилин.


Я не так багато від вас просив.


Через п'ять секунд у мене на спині була форма Андерсона, його пістолет був у кишені, а його М-16 – у руці. Я відчинив двері і пройшов коридором до дверей з написом EXIT.


Дивом двері були відчинені. Якби він був замкнений, я думаю, ніщо не могло б перешкодити мені пройти через нього, навіть якби мені довелося розбити його на шматки зброєю ВМФ. Це все ще був успіх, тому що в мене було кілька додаткових секунд, перш ніж ми помітили мою втечу.


Я використав цей дорогоцінний час, щоб прогулятися в'язницею, притиснутися до стін і наблизитися до паркану. Я вдягнув гвинтівку на ремінь, щоб не привертати уваги, але я обережно тримав руку в кишені, стискаючи приклад 45-го. На сторожовому посту морський піхотинець відірвав погляд від гаманця і подивився на мене. Я натяг на очі козирок кашкета Андерсона. Я невиразно кивнув і увійшов до турнікету, ніби це було найприроднішою річчю у світі. Охоронець відклав книгу та встав.


- Привіт! він сказав. Ви з роти капітана Ордвелла?


Я збирався сказати так, коли зрозумів, що це може бути небезпечно. Якщо цей охоронець сам був частиною компанії капітана Ордвелла, він мав знати всіх своїх людей.


– Я? Ти смієшся ? – радісно сказав я.


У мене найкрутіший командир підрозділу у всьому форті.


Чоловік засміявся, і я зрозумів, що мав рацію. Очевидно, капітан Ордвелл був коров'ячою шкірою гарнізону, і цей охоронець належав до його роти.


За п'ятдесят кроків від турнікету я подивився праворуч і ліворуч. Досі я свідомо йшов прямо вперед, ніби знав, куди йду. Фактично, я гадки не мав, де перебуваю у форті і де також був бар'єр виходу. Я помітив алею, що йшла поряд із будівлею з червоним хрестом. Мабуть, це був гарнізонний шпиталь. Я вирішив піти цим шляхом.


На перехресті за два-триста ярдів від мене побачив автобус кольору хакі. Він наближався до мене. Я загнав М-16 за огорожу і почав чекати. Автобус зупинився на моєму рівні. Водій був усередині один. Я підвівся.


– Сподіваюся, у вас буде вільний час уночі, – заявив водій. Це останній вечірній автобус до Олександрії.


- Не хвилюйся, - відповів я.


Він кивнув головою і прискорився. На наступному перехресті ми підібрали ще двох морських піхотинців, а потім машина повернула праворуч, і я побачив, що ми їдемо до головного входу. Ми пройшли через гауптвахту, коли виття сирен розірвало тепле нічне повітря.


Я застигаю. Водій схилив голову, і двоє інших пасажирів обернулися. Я думав, що це безпечно, як і всі, і теж дивився. Дивитися було нема на що. Але є що почути. По всьому форту залилися гучномовці. Водій знизав плечима і натиснув на гриб. Ми увійшли до 395 і рушили на північ.


В Олександрії мені набрид громадський транспорт. Від однієї думки, що я залежатиму від нього, щоб дістатися Феліції та моєї квартири, я зіщулився. Але я не мав вибору, мені довелося пройти через цей особливо повільний спосіб пересування.


Раптом, побачивши велику машину, мені спало на думку ідея її викрасти. Це було зроблено миттєво. На US 1 я показав один з кращих показників швидкості у моїй кар'єрі. Однак до того часу, як я дістався до центру Вашингтона, з моменту втечі з форту Бельвуар пройшов дорогоцінний час.


Феліція спала, але швидко прокинулася. Я поінформував її про події, коли вона одягла дорожній одяг і поміняла мою військово-морську форму на темний костюм без прикрас. Я надів його і зателефонував до авіакомпанії, щоб купити квитки до Лас-Вегаса або Денвера.


Рейсу на захід не було до 6 ранку. У мене була ідея поїхати до Бостона, але перші літаки на захід злетіли ще пізніше.


- Що ми робитимемо, Нік? - Запитала мене Феліція. Ми перепробували все, і тепер, коли ви втекли з форту, вас переслідуватиме група людей.


"Я міг би спробувати на стороні Хоука", - сказав я. Але мені набридло говорити зі стіною. Він має розпорядження президента, і президент діє на основі інформації, переданої самозванцем. Ви думаєте, я не маю шансів! Ми можемо покладатися лише на себе.


- Я знаю це. Я зрозуміла це від початку. Може, тому я йду з тобою, розумієте. По-перше, я тобі вірю. По-друге, я завжди був на боці тих, хто програв. І ви програєте, ви знаєте.


Я пестив її чарівне личко з її пухкими губами і маленьким ластовинним лобом.


- Отже, ти теж програєш, - відповів я. Хочете збирати каміння, доки є час?


- Нізащо. І цього разу ти не залишиш мене. Я залишаюся з тобою постійно, незалежно від небезпеки.


– Ви добре розумієте, що це означає?


- Я так вважаю.


- Сумніваюся, міс Феліція Старр. Я не звичайна людина, якій держава платить за працю. Я повністю навчений та надзвичайно компетентний вбивця. Коли я підключаюсь до поточної місії, я майже не маю сумнівів. Я усуваю всі перешкоди, які стоять переді мною.


- Я мушу зупинити Чарльза Аякса, і я зупиню його. Для цього я готовий на все. Якщо мені раптом спадає на думку, що я збільшу свої шанси на успіх, дозволивши вам померти десь по дорозі або якось пожертвувавши вами, я не вагаюся ні секунди.


"Я знаю це", - сказала Феліція.


Вона пригорнулася до моїх обіймів.


Ми стояли в цій квартирі, смакуючи зіткнення двох наших тіл, що горять бажанням, але в нас занадто мало часу, щоб бути в змозі поглинути нашу пристрасть. Я обережно відштовхнув її. У моїй голові щойно зародилася ідея.


- Ходімо, - кажу.


- Чи що?


– Знайдіть наш транспорт. Швидше за все, ми не зможемо дістатися туди раніше за фальшивого Чарльза Аякса та його друзів. Але немає питання, щоб дозволити собі повністю загубитися.


Я вже був зовні. Феліція рушила за мною.


- Я не проти. Поспішаємо.


У вкраденій машині Феліція поновила вогонь питань. Я нарешті відповів їй.


– Ти мені підказала. Коли ви розповідали мені про котедж Ленса Хантінгтона, пам'ятаєте, як ви казали мені, що він також має два літаки Learjet, один у Лондоні і один в ангарі в Національному аеропорту Вашингтона?


- О ні ! ні! ні! Ти не збираєшся в нього вкрасти!


- Хто з тобою говорить про крадіжку? Я просто скористаюсь своїм Learjet. На даний момент я Ленс Хантінгтон.


- Ти вмієш керувати літаком Learjet, Нік?


- Я сподіваюся.


- Ви маєте на увазі, що не знаєте, чи зможете ви.


«Я можу літати на Cessna 172», - сказав я, йдучи Д-стріт, де, як я знав, знаходиться магазин модного одягу високого класу. І я неодноразово був у кабіні реактивного літака. Повірте мені.


Вона пробурмотіла потік нерозбірливих слів, серед яких, як мені здалося, я зміг розібрати фразу на кшталт: Ленс Хантінгтон збирається вбити мене. Котедж зруйнувався, і тепер ти позичиш у нього Лірджет. "


"Не турбуйся про Ленса", - сказав я, зупиняючись ярдах за п'ятдесят від магазину. Можливо, ви не проживете достатньо довго, щоб знову побачити його з кокосовим горіхом, наповненим молоком. У будь-якому випадку, я серйозно розраховую, що ви розповісте мені більше про роман Ланса Хантінгтона і Фелісії Старр. Він часто брав вас із собою в поїздки, чи не так?


- З літаком чи без? - спитала вона пустотливим тонким голосом.


«На даний момент, - сказав я, не бажаючи пробувати його гумор, - мене цікавить іграшка, яка чекає на нас у Національному аеропорту. Я також хотів би, щоб ви трохи розповіли мені про його манери та трюки. Але почекай мене. Я скоро повернусь.


Я вийшов з машини, підняв бруківку, що лежить на під'їзній доріжці, і кинув його у вікно магазину одягу.


Через десять хвилин я повернувся до машини під свист сигналу тривоги і з тріском рушив у бік Національного аеропорту.


На мені був костюм Pierre Cardin та туфлі Gucci.


І я попрацював зі своїм снобічним акцентом на механіці в ангарі, де зупинився Лірджет Ленса Хантінгтона.


Я не знав, чим закінчиться цей небезпечний маскарад. Я просто знав, що налаштований поставити всі трюки на свій бік.


РОЗДІЛ XIV.


День був майже під кінець, коли ми минули Меморіал Джефферсона, перш ніж перетнути Меморіальний міст Рошамбо. Я помітив кілька поліцейських машин та військових патрулів. Я знав, що всі ці маленькі люди шукають мене, але у мене в рукаві було кілька хитрощів.


У них був звіт про самотню людину за кермом старовинного Понтіака, викраденого з Олександрії, штат Вірджинія. Я кинув «Понтіак» у п'ятистах ярдах від моєї квартири, щоб обміняти його на «Крайслер» трохи старішого віку, зареєстрований у Вашингтоні. Я просто сподівався, що на літаках містера Ліра так само легко літатиме, як на машинах, що випускаються із заводів у Детройті.


Завдяки допомозі Фелісії комедія пройшла не так уже й погано. Ми обидва вдавали, що трохи зловживали шампанським, коли вона постукала у двері палати, де стояли механіки Learjet. Я надав їй розбиратися в деталях, прикинувшись пристрасним шанувальником сходу сонця.


Чудово, знімок сходу сонця. Я грав роль напідпитку плейбою, стрибаючи по злітному майданчику і вдаючи, що фотографую. Той факт, що я не мав пристрою, зробив мій маленький кінотеатр ще більш вірогідним.


«Скажи їм, щоб вони прибрали його якнайшвидше, люба, будь ласка», - недбало сказав я Фелісії. Я дуже хочу бути в Індії до того, як там зійде це чудове сонце.


Механіки добре знали Феліцію, яка здійснила багато нічних перельотів із Хантінгтоном. Вони думали


мабуть, що вона збиралася пілотувати, поки її хлопець спить. Я намагався не вставати з місця і не виявляти жодних ознак паніки, коли почув, як один із механіків сказав:


-Я не знаю, міс Старр. Я ніколи не бачив його такою. Вам не здається, що краще розбудити пілота, щоб він вас відвіз?


Я обернувся, намагаючись залишатися освітленим між сонцем і механікою.


«Скажи мені, друже мій», - сказав я мерзенним тоном сина сім'ї, який щойно спіймав плітку покоївки за її спиною. Я не такий п'яний, як ви вважаєте. Тож нехай Чет і Ренді сплять спокійно. Я повністю готовий виконувати замовлення. Забери мене, Бісті, і дозволь мені це виправити. Це все, що я прошу вас.


Феліція дала мені повне ім'я проходження подорожі. Механіки вклонилися і відчинили двері ангара. Довгий білий фюзеляж блищав у перших променях світанку. Моє серце пропустило як мінімум два удари, коли я побачив розмір і пишність цього сяючого монстра. Тільки подумати, я навіть не знав, з чого почати.


Але Феліція часто супроводжувала Ланса Хантінгтона у його невеликих несподіваних поїздках, і я серйозно розраховував на допомогу. Можливо, забагато ...


Із ще важкими від сну очі механіки спостерігали за нами з дверей ангара. Так що я продовжував грати напідпитку, жестикулюючи з кабіни, при цьому дуже уважно слухаючи інструкції Фелісії.


- Ви опускаєте і піднімаєте цю жовту кнопку тричі поспіль, - сказала вона. Якщо на екрані нижче світиться зелене світло, гідравлічна система гаразд. Якщо це не спрацює, ми кидаємо його та викликаємо механіку.


Вона розповідала мені раніше, що Ленс Хантінгтон завжди запускав свій літак поодинці, а потім залишав керування пілотом. Якщо я залишу це механікам, нічого не вийде. Я не міг дозволити їм підійти так близько до мене.


Зайнялося зелене світло. Гідравлічна система працювала. За допомогою Феліції я перевірила всі пристрої та контрольні лампи. Все було гаразд. Думаю, десь я ніби сподівався, що буде якась аномалія. Тепер, коли я зіткнувся з фактом, що відбувся, у мене по спині пробігли мурашки, і моє серце шалено билося в грудях при думці, що я збираюся пілотувати цей нереальний пристрій.


"Добре", - нарешті прокоментувала Феліція. Червоні кнопки праворуч від тахометрів запускають двигун. Ви знаєте, що таке тахометр?


- Очевидно, один був у мене у TR7 до того, як приїхали копи у Вашингтоні та забрали його у мене. Я завів правий двигун. Він закашлявся і сплюнув, але дуже швидко перетворився на рівне муркотіння. Я натиснув ліву кнопку.


- Гальма! - гаркнула Феліція. В іншому випадку стрибаємо прямо над ангаром.


Я відпустив гальма, і машина трохи смикнулася. Скоро ми поїхали до головної дороги. Поки що все було добре. Я знав маневр. Я ввімкнув радіо, подзвонив на диспетчерську та отримав дозвіл на зліт. Я поставив літак наприкінці злітно-посадкової смуги.


Моє серце забилося сильніше, коли я натиснув на газ. Тоді мені здалося, що він зупинився. Непереборне тиск на моє сидіння. Мій світ був наповнений довгою стрічкою щебеню, що пробігала повз мене з запаморочливою швидкістю, і пекельним ревом, що нагадала мені монстрів з кошмарів мого дитинства.


І всі ці манометри, ці лічильники, ці циферблати. Ця неймовірна швидкість. Це титанічна міць.


Я заплющив очі і штовхнув мітлу, не перестаючи молитися моєї доброї захисної феї.


Коли потяг відривався від землі, я тягнув мітлу, дивлячись на висотомір та статоскопічний варіометр. На висоті шестисот футів я повернув крило на десять градусів ліворуч, як мені сказала диспетчерська вежа, а потім піднявся на три тисячі футів. На цій висоті я повернувся на тридцять три градуси праворуч, піднявся на висоту восьми тисяч футів і плавно скоригувався на двадцять вісім градусів ліворуч.


Я налаштував штурмана, і ми продовжили набір висоти під радіокеруванням вежі до висоти двадцяти восьми тисяч футів. Судячи з компасу, ми прямували прямо до Сіетлу, штат Вашингтон, але кривизна землі скоригувала наш курс і доставила нас всього за шість годин до ста миль від Венда в Юті.


На нормальній крейсерській швидкості Learjet летить із відносною швидкістю п'ятсот км/год. Я повністю заблокував дросельну заслінку і майже досяг максимуму, відносної швидкості сімсот двадцять км/год.


- Виграв! - говорю я з широкою посмішкою. Літак ВПС із Чарльзом Аяксом та росіянами прибуде раніше за нас, але ненабагато. І ми маємо велику перевагу перед ними.


– А? Яке? - спитала Феліція, все ще напружена на сидінні другого пілота.


Маленька гра з механіками, за якою пішов зліт із новачком за штурвалом, поставила її на межу нервового зриву.


"Вони повинні приземлитися на авіабазі на південь від Вендовера", - пояснив я. Потім їм доведеться тягнути своє спорядження на відстань понад вісімдесят кілометрів, перш ніж дістатися зони перевірки. Ми можемо приземлитися у себе вдома.


Вона повернулась до мене. Її великі блакитні очі перетворилися на маленькі щілинки. Її ластовиння стали темно-коричневими.


– Що! Ви хочете сказати, що збираєтеся поставити цей крихкий пристрій посеред пустелі?


- Так.


Вона зблідла. Її ластовиння так сильно врізалися в синювату шкіру обличчя, що на мить у мене виникла ілюзія рельєфу.


- Вибачте, Нік, але ви все одно не збираєтеся робити цю фігню. Цей літак повинен приземлитися із відносною швидкістю не менше двохсот дев'яноста км/год. Навіть якщо нам пощастить не врізатися у валун, ви розіб'єте пристрій за п'ять мільйонів доларів! Коли я говорю «подрібнити», це картина. Деталі перетворюватимуться на порошок так швидко, що коли ми зупинимося, у нас навіть не залишиться місця під дупою.


- Я багато гуляв цією пустелею, кажу, щоб її заспокоїти. Я можу визначити правильну точку приземлення.


- Ні, Нік, я тебе благаю! У Вендовер є невеликий аеродром. Сядь там. Потім візьмемо машину напрокат.


- Неможливо, - відповів я. У всьому регіоні є лише одна агенція з оренди. І я розповів, як залишив там останню орендовану машину. До того ж, я пішов, не сплативши рахунок.


"Так що вкради машину", - благаюче запитала вона.


Незважаючи на те, що мій шлунок посмикувався при думці про удар об валун або про розбризкування пристрою на кам'янисту пустелю, я спробував пожартувати.


- Я вважаю, що мадам з деякого часу стала надто сварливою. Давай, не хвилюйся так сильно, зі мною все буде добре.


Це була просто розмова, і вона знала. Вона тяжко зітхнула. Її округлі груди здулися, а потім опустилися на видиху.


«Феліція, послухай мене», - сказав я після довгої болісної мовчанки. Я знаю, що дуже ризикую, і прошу вас взяти це з собою. Іншого виходу не бачу. Якщо ми не завершимо цю так звану місію постконтролю до того, як вона завершить свій обхід, я, можливо, ніколи не дізнаюся, що думають Мартін Стіл та його спільники. Я спустився у метро. Ніякий сторонній не міг ризикнути там завдати шкоди. Тільки цю команду супроводжуватиме людина, яку всі приймають за людину, яка відповідає за програму. Ніхто не поставить їм запитань. Ніхто не подумає дивитись на них. Вони можуть робити все, що захочуть, і я також знаю, що ніхто не захоче чути від мене, поки не стане надто пізно. Тепер, якщо ви маєте іншу пропозицію, я готовий вас вислухати.


Вона подивилась на мене. Його звичайна посмішка зникла. Його великі сапфірові очі мерехтіли похмурим блиском. Я бачив, як вона проковтнула слину і зрозумів, що вона намагається прочистити горло, перш ніж говорити.


– Ну, я тобі довіряю, – зуміла сформулювати вона. А потім, навіть якщо ми здобудемо, що він зробить? Має достатньо грошей, щоб заплатити за іншого. Ціла ескадрилья, якщо йому завгодно.


«Понад двадцять котеджів на березі двадцяти річок», - додав я.


- Точно.


Угода завершена. Я збирався покласти цього механічного монстра на пустелі зеїлю. І якщо я зазнаю невдачі, яма, яку ми збиралися викопати, дозволила б владі додати додаткове крило до підземної системи без необхідності платити за екскаватор.


- Як поставити цю зозулю на автопілот? Я запитав.


Вона підняла руку до даху кабіни і опустила два важелі. Потім вона взяла мене за руку і глянула на мене.


"Я багато разів лежала на великому плюшевому ліжку в каюті", - сказала вона мені.


Але гадаю, що вперше зроблю це з таким задоволенням.


«Нагадай мені подякувати твого дуже багатого друга», - відповів я.


Ми підійшли до великого плюшевого ліжка, і я дійсно виявив, що воно дуже шикарне. Феліція йшла поперед мене, починаючи розстібати блузку. Раптом літак пройшов через висхідну колону і трохи смикнувся. Неврівноважена Феліція впала навзнак мені на руки. Я наздоганяв її скрізь, де міг, і начебто випадково мої руки зустрілися саме з її грудьми. Я притис її до мене. Мої руки були дуже добре там, де вони були, і розпочали методичний масажний рух. Крізь пароподібну тканину білого бюстгальтера я відчувала, як загострені бутони від задоволення набухають. Її округла попка хтиво терлася об нижню частину мого живота. Прихована напруга в наших тілах невдовзі вибухнула припливом чуттєвості.


Смердюча пов'язка закінчила свою кар'єру в сміттєвому баку. Рана на моєму боці майже загоїлася. Коротше кажучи, я ніколи не був у кращому становищі, щоби вшанувати привабливу Феліцію.


- Чи відчуваєте напад? - спитала вона, обертаючись у моїх руках і притискаючи дві квітучі кулі до моїх грудей.


У відповідь я притис її до себе і на висоті двадцяти восьми тисяч футів на борту літака, який, як стріла, прострілив чорне небо Небраски, я прослизнув між її двома довгими ногами, усіяними маленькими червоними плямами. Нам вдалося все забути та повністю віддатися один одному.


Після урагану абсолютного та одночасного задоволення ми лежали нерухомо й задоволені, доки літак не досяг східного кордону Колорадо. Ми пригостили себе шампанським за рахунок Ленса Хантінгтона, і коли ми повернулися в кабіну, щоб підготуватися до нашого нічного спуску в негостинну пустелю, ми були змучені, але переповнені достатком.


"Пора повернутися на Землю", - сказала Феліція, піднімаючи важелі автопілота. Я вимикаю радіопередавач, щоб нас не було чути, і якщо ви хочете уникнути радара, вам краще швидко спуститися нижче п'ятисот футів.


Вона безперечно справила на мене враження. Вона недаремно витратила час на Хантінгтона!


Я вже почав спуск. Я почув "бавовну", потім у вухах задзижчало і почало хворіти. Я точно знав, що робити. Чого я точно не знав, то це того, як це зробити. Я подякував Провиденню за те, що надіслав мені Феліцію. До речі, більш ніж одним способом.


На той час, коли ми опинилися в межах видимості району Сайт-Лейк-Сіті, нас уже давно настав світанок. Далеко на півночі ми могли бачити місто, над яким висіла смуга туману через вихлопні гази автомобілів. Я повернув ліворуч, щоб уникнути Вендоверського хребта. Я втратив чверть години, але я обігнув ланцюг і повернувся на південь, перетнув гори Пекоп і попрямував на схід.


Було вже надто пізно перехоплювати Міню Сталіна та її друзів у великому штабі. Тому я вирішив повернутись до знань. Я вирушив у сектор J, який я відвідав завдяки меморіальній дошці Казначейства після того, як перестрибнув через паркан. Мені було цікаво, чи сьогодні чергує молодий технік, якого я зустрів на території бази. Я покопався у пам'яті і зміг знайти його ім'я. Роджер Уітон.


Ми летіли з відносною швидкістю чотириста км/год. Внизу дно пустелі йшло, немов величезна конвеєрна стрічка, що несе скупчення колючих кущів, кактусів та піщаних валунів. Раптом на горизонті з'явилася база сектора, і я повернув праворуч, щоб простежити за лінією електричного паркану.


- Ми робимо перший прохід, щоб визначити місцезнаходження землі, і по дорозі назад ми приземляємося, - повідомив я Фелісії.


Вона повернула великий палець до землі і, як досвідчений льотчик, сказала:


- Рух сигналізується о 6 годині.


Я нахилив диферент літака і швидко глянув у вказаному напрямку. Дорогою до бази рухалася колона машин. Я нарахував чотири фургони та два лімузини.


- Інспекційна група, - говорю я. Вони вже бували у великому штабі раніше, а тепер поглянути на бази секторів. Наш добрий друг напевно у лімузині.


- Як ви вважаєте, він нас бачив?


- Звісно. Але він тихий. Він знає, що за п'ятдесят миль немає стежки. Він, мабуть, думає, що я щось на зразок Ланса Хантінгтона, що вирушає в невелику подорож, щоб виспатися від свого шампанського.


"Так що перестань грати з Ленсом Хантінгтоном", - сказала мені Феліція, кладучи руку на мою. Це тобі зовсім не підходить, і я віддаю перевагу тобі в ролі Ніка Картера.


Я підморгнув їй, смикнув за ручку, щоб набрати висоту, і зробив напівпетлю над невеликою плямою в пустелі. Рейн Еллісон, мабуть, чухав бліх і розмовляв зі своїми собаками та козами, поки чекав нового сезону.


Learjet чудово відреагував. Керувати їм було страшенно простіше, ніж на Cessna 172. Управління спрацювало негайно і драматично. Очевидно, потужність була незрівнянною.


Я вибрав місце для посадки вздовж північного паркану, дуже близько до місцевості, яку приїхав оглядати.


Я опустив літак на висоту двохсот футів для маневру заходу на посадку. Я зменшив газ і натиснув на важіль. Феліція стежила за кожним моїм рухом, намагаючись згадати Ленса Хантінгтона, коли він приземлявся.


- Спустіться ще футів на п'ятдесят. Ми надто високі.


Раптом Learjet стало набагато важче керувати, ніж Cessna. На панелі приладів було таке безліч світлових індикаторів і джойстиків, що я не знав, куди йти. На думку спала ідея: перекрити форсунки форсажної камери і приземлитися з вимкненим двигуном. Потім я згадав, що чув, що літаки мають неприємну звичку опускати ніс, коли ви приземляєтеся без двигуна.


Ми спустилися до двохсот дев'яноста км/год. Це звучало швидко, але насправді цього було явно замало, щоб набрати обертів.


Коли поверхня пустелі була всього за кілька футів від мене, Феліція розблокувала шасі, я ще трохи опустив дросель і штовхнув ручку вперед. У цей момент я знав, що пристрій повинен почати парити в повітрі, як пір'їна або як орел, що приземлився на скелястий гребінь.


Літак не плив, він летів уперед, його ніс був спрямований у бік пустелі, яка раптово здалася набагато менш плоскою та правильною.


"Зменште потужність ще на двадцять відсотків", - сказала мені Феліція, намагаючись зберегти спокій у голосі.


Мені вже набридли ці історії про газ, що піднімається, про цей тендітний пристрій і т. д. Якщо так буде тривати, ми приземлимося в двадцяти кілометрах від мети, і нам доведеться їхати в зворотному напрямку, пішки пустелею. Нізащо. Я вирішив припаркувати це таксі максимум за сотню ярдів від насипу з піску, побудованого мною біля паркану. Я вимкнув весь газ.


Ніс швидко вжалив. Я відштовхнув ціпок до упору і почав чекати, поки не відчуєш поплавець.


Learjet тільки почав плавати, коли потяг торкнувся землі.


Боже! Ми досі були у середині падіння, їхали надто швидко.


Відбувся пекельний вибух. Пісок і галька летіли повз вікна, наче їх затягло смерчем. Усередині нас з Феліцією жбурляло, як кубики льоду в шейкері для коктейлів. На щастя, ремені безпеки врятували нас від удару головою об стіни салону.


Тремтіння, дряпання і стогони змученого брухту змішалися в гримливій симфонії. Відірвані інструменти пройшли через салон літака. Скло та оргскло були розбиті. Зловісні удари трясли фюзеляж по всій довжині.


Шасі розбилося, черево літака вдарилося об землю, і літак відрикошетив на значній висоті, перш ніж впасти, як скеля.


Я викинув голову вперед від сили шоку. Я б нокаутував себе, ударившись чолом об коліна, якби кермо не зачепив мене на півдорозі між очима. Мої шийні хребці лише дивом устояли. Потім мені здалося, що я почув довгий вереск, що супроводжувався приглушеними поштовхами, стукотом, тріском і тріском. Феліція тихенько скрикнула і замовкла.


Я теж. Запанувала тиша.


Все, що можна було почути, це шипіння клапана, через який паливо виходило під тиском.


Я був неживим. Феліція була неживою.


І паливо пролилося на дно пустелі, ризикуючи


спалахнути будь-якої миті.


РОЗДІЛ XV


Коли я прийшов до тями, в кабіні запанувала похмура дивовижна тиша. Ні свисту, ні витоку палива, ні вогню.


Я розстебнув ремінь безпеки і повернувся, щоб подивитись на кабіну. Її майже не лишилося. Туша, перфорована величезним вусиком, була не що інше, як довга серія отворів і розривів, через які я бачив прямолінійний шлях уламків металобрухту і різних матеріалів, які літак скинув слідом за ним.


Довге каштанове волосся Феліції розсипалося по важелях панелі приладів. Позаду його голови, дивно нахиленої убік, зяюча дірка дозволила мені побачити підпори паркану, а потім океан піску та солі.


Переконавшись, що вона померла зі зламаною шиєю, я безнадійно вразив її.


- Феліція, вставай! Ми повинні йти. Нині не час спати. Якщо вони почують про аварію, то пошлють когось на розвідку.


Я заговорив з нею тихим голосом, щосили намагаючись переконати себе, що вона ще жива. Я підняв її голову, щоб розглянути її бліде личко під ластовинням. Жодних ознак життя. Я почував себе так, ніби мене вдарили кулаком під живіт, і моє серце почало битися в скронях.


Я підняв їй повіки. Її розширені зіниці змусили мене зрозуміти, що вона померла. Але це не зайняло багато часу. Її груди тремтіли від спазмів, це вказувало на те, що вона щосили намагалася повернути дихання. Шок від приземлення, мабуть, потрапив до його грудної клітки і зруйнував його легені.


Не можна було гаяти ні секунди. Я розстебнув її пояс, затяг у те, що залишилося від кабіни, і став поруч із нею навколішки. Я з силою відкрив їй рота і притулився до нього губами, намагаючись пожвавити її.


Після трьох спроб Феліція моргнула, здригнулася та відновила подих самостійно. Вона була близькою до смерті, але її почуття гумору не постраждала.


- Послухайте, містере Вудман, як ви думаєте, зараз саме час поцілувати мене і дати мені смакові рецептори? Я думав, що ми прийшли зупинити небезпечного шпигуна.


Я зрозумів, що протягом усього циклу «рот у рот» моя рука механічно торкалася її грудей.


Я сказав: - Ти дурна! Ти до чортиків налякала мене своєю комедією.


Вона посміхнулася і здригнулася вдруге.


- Поговоримо про комедії! Я дійсно вірив, що я остаточно приголомшений і більше не прокинусь.


"Думаю, ти прокинувся від найгіршого епізоду в сценарії", - сказав я, дивлячись на напівзруйнований літак і думаючи про майже нездійсненну місію, яка була попереду.


Вийшовши зі стану трупа, Феліція тремтіла на слабких ногах. Вона була просто вражена трохи більше за мене, але ніхто з нас серйозно не постраждав. У мене була шишка біля рани від кулі Сталіна, але я вже майже отямився. У Феліції повністю перехопило подих, але тепер вона дихала регулярно і помітно насичувалась киснем.


"Цікаво, що я збираюся сказати Ленсу", - сказала вона, дивлячись на розбиті уламки і слід з уламків, що тягнувся, наскільки вистачало око, паралельно паркану.


Моя піщана конструкція досі там. Ми з Феліцією взяли великі шматки жерсті і склали купу на вершині пагорба.


Ми легко перескочили на інший бік. Орієнтуватися було важче, ніж під час мого нічного вторгнення, але від часу мого попереднього візиту вітер не дув, і незабаром я знайшов свої кроки у м'якому піску.


Через десять хвилин ми опинилися в межах видимості низьких будівель у секторі J. Я дізнався про велику бетонну будівлю, в якій знаходився комп'ютер. Також було два резерви: один для запасів, другий для обладнання та приміщення для інших цілей. Двері прорізали півмісяць. Неймовірний. Це серед ультрасучасної ядерної бази виглядали як історична пам'ятка.


Чотири пікапи та два лімузини були припарковані на певній відстані від пом'ятого пікапа та старого «Шевроле», який, як я думав, належав сервісним технікам. Контрольна місія, мабуть, була під землею. Я відвідав лише одну печеру, але їх було шість, які відгалужувалися від бази, розгалужуючись, як гілки морської зірки.


Команда інспекція не буде протягом довгого часу, і ми мали достатньо місця для обшуку фургонів, перш ніж вони повернуться на поверхню.


- Навіщо обшукувати фургони? - Запитала мене Феліція. Ви не думаєте, що було б краще взяти на себе командування базою і замкнути їх там, поки ви підтримуватимете зв'язок.


– Це не спрацює. Якщо я не зможу довести, що мої підозри є вірними. Уявіть, що ми входимо туди силою і що Чарльз Аякс насправді Чарльз Аякс, що люди, які його супроводжують, - справжні і безневинні радянські вчені. Я бачу картину звідси. Вони ніколи не знайдуть достатньо гнилих помідорів, щоб кинути нам в обличчя, щоб угамувати свій гнів. Ні, мені потрібні докази.


– А чому фургони?


- Мій мізинець каже мені, що ми маємо піти подивитися. Але перш за все я маю піти і переконатися, що в нас є час. Неможливо затиснути руку до сумки. Росіяни могли стріляти в нас, як у голубів. Тому що, якщо я не помиляюся, тут немає жодного військового, який би нас захищав, лише кілька технарів, які керують комп'ютером.


– Як ви плануєте це зробити?


Я посміхнувся і показав йому свою вражаючу меморіальну картку Казначейства.


"У мене є друзі, які займають посади, які можуть бути низькими в ієрархії, але мають важливе стратегічне значення", - пояснив я. Ви збираєтеся сховатися за цими туалетами і чекатимете на мене. Якщо я не повернуся, застрибни в одну з цих машин і зламай вихідну огорожу. Хтось мав залишити ключ на панелі приладів.


Я не чекав на її протести. Я схопив її і попрямував до будівлі, де, як я сподівався, чергував Роджер Уітон. Табличка була б так само ефективна з будь-яким з його колег, але мені починала подобатися ця хоробрий світловолосий чоловік з Небраски з гнусовим голосом.


- Містере Хантере! - Вигукнув він. Я точно не очікував побачити тебе сьогодні!


То був він. Я засунув гаманець у кишеню.


«Мені завжди приємно зробити вам невеликий візит, містере Уітон, - відповів я. Так, я знаю, що містер Аякс та інші тут. Я тут, щоб переконатися, що в їхній компанії немає сторонніх. Як ви вважаєте, як довго вони збираються там залишатися?


Він глянув на контрольний годинник, потім глянув на свій наручний годинник. Навіть Уітон не повністю довіряв електронному обладнанню!


"Вони були внизу близько двадцяти хвилин", - сказав він. Я думаю, що їм знадобиться від десятої до четвертої години, щоб відвідати всі підземелля.


- Дуже добре, мене вже не буде. Я не хочу, щоб бос знав, що я перевіряю за його спиною. До речі, а інші великі американські експерти також у складі російської делегації?


– Ось список відвідувачів. Якщо ви захочете це побачити.


Він вручив мені дошку із двома затискачами для аркушів. Я прочитав список, який він написав красивим округлим почерком. Три імені під ім'ям Чарльза Аякса змусили мене здригнутися. Вони не тільки були добре знайомі мені, але й зміцнили мої переконання.


Крім Аякса, поради супроводжували Гарольд Брукман, старший радник міністра оборони, Джон Песко, права рука Аякса, та Натолія Добринка, шпигунський контакт у радянському посольстві.


Я по-батьківському поклав руку на плече Роджера Вітона.


- Слухай, хлопче, мені потрібно, щоб ти зробив мені дві ласки.


"Звичайно, містере Хантер", - відповів він, майже звернувши увагу. Скажи мені, і я подивлюся, що можу зробити.


- По-перше, не кажи моєму босові, що ти мене бачив. Я йому доповім, коли всі бази будуть відвідані. Думаю, звідси вони йдуть у сектор H...


- Так, містере Хантере. Потім сектор I на північ від Вендовера. Не турбуйтеся, я не скажу йому, що ви прийшли. А друга послуга?


- Ну ось. Моя машина сильно перегрівається, і я боюся так їхати. Не могли б ви позичити мені свою. Я заплачу вам авансом, якщо щось станеться.


Я кладу на стіл пачку доларів, які намагався витягти з касових резервів моєї таємної квартири.


Він відсахнувся від грошей.


"О ні, я не можу цього винести", - заперечив він.


Моя машина - коричневий Chevrolet, який ви, мабуть, бачили. Збоку вона виглядає


не приголомшливо, але працює дуже добре. Візьми, це мене тішить. Я чергую два дні. Мені поки що вона не знадобиться. А поки що я піду і дізнаюся з приятелем, що відбувається з твоєю машиною. Ми намагатимемося виправити це за вас.


Я взяв ключі, які він мені вручив, і залишив на столі п'ятсот доларів. Я боявся, що Роджер Уітон більше ніколи не побачить свого старого доброго «Шевроле».


- Не забувай, - сказав я, приклавши палець до губ. Ні слова містеру Аяксу. Мені це так подобається, що він не знає, що Президент попросив мене доглянути інспекційну групу.


– Президенте! - сказав Вітон.


Страх і повага читалися на його смаглявому обличчі, як у книзі.


- Забудь цю деталь, - підморгнувши, спитав я. Ти розумієш ?


- Так, містере Хантере. Звісно.


Я пішов забрати Феліцію через санітарний вузл, і ми поїхали до фургонів. Я відчинив двері першому.


Мені було важко повірити своїм очам.


Автомобіль був забитий дерев'яними касетами з написом Вибухонебезпечність. Один з них був відкритий, і я відразу дізнався промаслений коричневий папір, яким обертали пластикові булочки. В інших ящиках був кабель, капсулі та запальні пристрої. У довших ящиках я знайшов автомати, десятки гранат і три базуки. Ця частина арсеналу, очевидно, призначалася для завдання удару у відповідь у випадку, якщо хтось виявить справжню мету контрольної місії.


Я виявив це. Росіяни взяли пластикові буханці та помістили їх у стратегічно важливих місцях. І коли вони збиралися підірвати їх?


Ще нічого не вибухнуло ні в штаб-квартирі, ні на якихось базах сектора. Висновок, у них були детонатори уповільненої дії. Я шукав таймери, але безрезультатно.


Я обшукав другий фургон, потім наступний. Кожен був заряджений вибухівкою, АК-47, базуками, кабелями, гранатами та пристроями для стрілянини. Тільки четвертому я знайшов те, що шукав.


Він містив чотири коробки надзвичайно складних таймерів. Кожен пристрій був розміром приблизно з наручний годинник без браслета. Вони були оснащені невеликими магнітами, які дозволяли їм надійно прикріплюватись до детонаторів. Але у них була загадка.


Вони мали голчастий циферблат, де було показано дев'яносто шість цифр. Цифри були не для секунд, це було очевидно. Але, навіть якби вони збіглися за хвилинами, штаб мав би вибухнути щонайменше за годину.


- Заради Бога ! - Прошепотів я, коли мене осінило.


Дев'яносто шість цифр були годинниками. Дев'яносто шість годин – рівно чотири дні.


І через чотири дні, коли їхній літак приземлиться десь на аеродромі Москви, фальшиві технарі можуть подумати про велику американську пустелю, яка зникне в небі у вигляді гігантського гриба.


Щось підказало мені, що вони, мабуть, не зупинилися на досягнутому. Завдяки зовнішньому вигляду Чарльза Аякса – мабуть, через майстерність у косметичній хірургії – Міня Сталін виразно знайшов спосіб підірвати ядерні боєголовки, якими оснащувалися наші ракети.


У цьому випадку з карток буде стерта не тільки пустеля. Уся східна половина Сполучених Штатів буде буквально висаджена в космос і впаде смертельним дощем на західну половину.


Я був страшенно вражений, виявивши цей макіавеліянський проект. Я був ще більш шокований, коли усвідомив, що цей план ніколи б не побачив світ, якби деякі виродки з високопосадовців чиновників не дійшли згоди з росіянами, щоб дозволити їм здійснити його.


Я не тільки відчув себе набагато менш незручно, усунувши Баркера, Пірсона, Стентона і Хантінгтона, але й дав би ляпас за те, що не копався глибше в кошику з крабами і не поклав їй кінець. .


Мої підозри щодо Хоука також зникли. Сам президент, і, можливо, багато інших, закохалися у фальшивого Чарльза Аякса та його друзів.


У спалаху ясновидіння я зрозумів, що вони мали рацію, назвавши це вибуховою операцією.


Очевидно, радянська контрольна місія була не чим іншим, як загоном з підриву, що складається з особливо добре навчених співробітників КДБ, посланих сюди для знищення всієї нової ракетної зброї.


Навпаки, місія США складалася з хоробрих фізиків-ядерників і техніків, чиї життя нічого не коштували б, якби щось трапилося з командою головорізів, надісланою з Москви.


Але головне питання полягало в тому, наскільки Хоук та президент підозрювали росіян? Чи вони представляли масштаб свого проекту? Чи просто стежили за операціями здалеку, сподіваючись, що росіяни будуть регулярними?


Відповідь була очевидною. Зважаючи на все, Хоук і президент не довіряли росіянам. Але поки людина зростання Чарльза Аякса не піднімала їх ні на дюйм, вони думали, що можуть спати спокійно. А ще були Гарольд Брукман та Джон Песко.


Хок і президент не могли знати, що Брукман і Песко були зрадниками і що керівник програми створення ракетної зброї, людина, якій довіряли, лежала в холодильному відсіку моргу округу Колумбія. Вони не знали, що на посаді цієї людини змінив найкращий шпигун СРСР.


Я знав.


Було нелегко перешкодити Міні Сталіну та її російським та американським поплічникам виконати свою руйнівну місію. Навіть якщо за допомогою Феліції мені це вдасться, як ми зможемо уникнути небезпеки для життя нашої команди технічних фахівців та вчених, які в цей момент перебували у самому серці Росії?


Що станеться, коли кремлівські чиновники дізнаються, що членів їхньої «місії зі спостереження» було вбито чи затримано?


Відповідь так само очевидна.


Росіяни зроблять пекло зі світової преси, влаштують інсценізацію судових процесів і розстріляють всю нашу команду хоробрих учених.


І якою була б наша реакція?


Я майже не наважувався про це думати. Що виділялося, так це те, що я мав сильно вдарити, але не зробити фурору. Для цього мені потрібно було не лише зупинити команду з підриву, а й зберегти життя Міньє Сталіну.


- Що ви будете робити ? - Запитала мене Феліція.


- Надішліть їх у найкращий світ з їхнім власним матеріалом.


- Тут? Але ви збираєтесь підірвати всю основу! І, звичайно ж, більшу частину підземель! Не забуваючи, що ви ризикуєте вбити при цьому хоробрих американських техніків, які ні за що не несуть відповідальності.


– Хто з тобою говорить про це тут? Коли вони закінчать, вони відправляться в Сектор H. Потім вони повернуться і попрямують на північ від Вендовера, щоб відвідати Сектор I. Їм доведеться перетнути вузьку ущелину, і я добре знаю, що ця ущелина є ідеальним місцем. організувати засідку.


- Звідки Ви знаєте ?


- Ось де я й упіймав цю болячку, - відповів я, кладучи палець на пов'язку на лобі.


Ми допомогли собі у фургонах, намагаючись поширити наші зразки так, щоб вони залишилися непоміченими. Два АК-47, дві базуки з боєприпасами, капсулями, кабелями та вибухівкою перенесені до коричневого «Шевроле» Роджера Вітона. Я подумував повозитися з батареями ліхтарика, який знайшов у ящику рукавички машини. Раптом у мене в голові виникла невелика ідея, і я повернувся до останнього фургона, щоб взяти таймер. Тільки один.


Поки ми робили пересадку, ми були поза увагою диспетчерської, але коли ми виїхали зі стоянки його машиною, Роджер Уітон помітив нас і відчинив електричні двері. Коли ми були відсутні, незабаром я помітив дивне клацання в корпусі коробки, але в мене не було часу балувати механіку. Мені потрібно було організувати невеликий прийом. Але все залежало від Роджера Вітона. Він мав стримати своє слово і не говорити про мій візит. Росіяни, мабуть, нічого не знали.


Старий Chevrolet трясся, але менше ніж через півгодини ми дісталися до переходу. Я щиро сподівався, що п'ятсот доларів буде достатньо, щоб компенсувати Роджеру Вітону. Його бідна машина безперечно не коштувала того, що після пекельного поїзда я возив його пустелею. Я думаю, що перегріта поїздка була близька до того, щоб позбутися примари, оскільки, проїхавши перевал, я пішов сховати машину на іншому боці пагорба.


- Добре, кажу я Фелісії. Треба працювати!


З пластику ми зробили маленькі смертоносні бомби, які через рівні проміжки часу розмістили на дорозі, що веде до ущелини. Я сподівався, що фальшивий Чарльз Аякс і двоє американців виявляться офіційними гідами у провідному лімузині. Потім, судячи з того, що ми бачили з літака, мали прибути чотири фургони, а потім лімузин із радянською делегацією. Я розмістив Феліцію у вузькій частині параду, на тому самому місці, де мій друг Сталін-Стил чекав мене минулого разу, щоб віддати шану кулею в голову.


Ти пропустиш перший лімузин і подаси мені знак, піднявши палець вгору, - пояснив я. Як тільки перший фургон опиниться на рівні останньої бомби Розарію, ви подаєте мені знак великим пальцем вниз. Я увімкну запалювання, сподіваючись, що цього буде достатньо, щоб усе запрацювало. Ти залишишся тут з базукою та автоматом і подбаєш про лімузин, який перевозить великі радянські чини.


- Привіт, любий, у мене таке відчуття, що ти залишаєш більшу частину роботи мені. Що ти збираєшся робити в цей час?


- Я виведу перший лімузин із експлуатації. Тоді я знешкоджу всіх, хто з Мінею, і спробую взяти його живим. Простіше простого.


- Чудова програма, - оцінила Феліція. І чому ви ризикуєте не нокаутувати його разом із рештою?


У неї справді щось було в животі, маленька Феліція Старр. Ні краплі тремтіння.


- Бо без Міні Сталіна більше немає шансів повернути нашу контрольну місію Радянського Союзу.


- Я не дуже добре стежу за тобою.


- Ніколи вдаватися до подробиць. Повірте мені.


Вона знизала плечима.


Я повернувся до іншого кінця параду.


- Нік?


Я повернув голову. Феліція дивилася на мене, стиснувши рота. Як і в літаку, його ластовиння виділялися на блідій шкірі і, здавалося, утворювали там опуклу плямку.


- Так?


- Боюся, - зізналася вона. Уявіть, що це не так, як очікувалося. Нехай бомби не вибухнуть. І якщо…


- Спрацює, - сказав я. Робіть те, що я вам сказав, і це спрацює.


Я знову обернувся.


- Нік?


Я повернув голову.


- Ми дізнаємось !


- Звісно, я відповів порожнім голосом.


РОЗДІЛ XVI.


Лежачи на вершині скелястого хребта, я помітив на дорозі точку, де хотів зупинитись перший лімузин.


Неможливо використовувати базуку, навіть цілитись у радіатор. Ракети були надто наворочені. Вибух погрожував розбити машину і разом із нею вантаж шпигунів.


АК-47 мені здався не набагато надійнішим для стрілянини за такою близькою метою. Я міг легко прострілити радіатор, а потім убити Брукмана та Піско. Але в той же час я ризикував ударити в людину, яку хотів пощадити.


Мені потрібно було поговорити тет-а-тет з Мінею Сталіним. У мене вже було невелике уявлення про слова, які я збирався використати, щоб потрапити до мети. Він був життєво важливою частиною плану, який я розробив, щоб вивести наших технічних фахівців із Радянського Союзу. Я не міг вважати свою місію виконаною доти, доки ці люди благополучно не повернулися до Сполучених Штатів.


Але спочатку засідка мала спрацювати так, як я планував. Потім буде зустріч на найвищому рівні між панами Ніком Картером та Мінею Сталіним, головними шпигунами своєї держави.


Тому що я був переконаний, що жодні дипломатичні зусилля у світі не можуть виправити ситуацію, коли я вбив членів радянської контрольної місії, відправленої до нашої країни під егідою Організації Об'єднаних Націй.


Як тільки новини досягли б Кремля, радянська пропагандистська машина запрацювала. Якими б переконливими не були наші аргументи, весь світ переконається, що хороброї команди безпорадних учених було вбито кровожерливим американським секретним агентом. Ніхто не повірить, що цю команду надіслала Москва для вибуху наших ракетних баз.


Мені була потрібна Міня Сталін, і ніхто інший. Мені потрібно було знайти шокуючі слова, слова, які б переконали його. Інакше ця потворна гра в зраду закінчилася кровопролиттям не тільки тут, але і в СРСР.


Я зрушив базуку та АК-47


поряд зі мною і міцно тримаю Вільгельмін на моїй долоні. Я виявив свою зброю, яку я знайшов акуратно складеною на полиці, коли виходив з камери у форті Бельвуар. І знову я покладався на точність мого Люгера, щоб виконати завдання, яке я відмовлявся довіряти важчій зброї.


Вдалині я почув рев кількох двигунів і повернув голову, щоб подивитися, як стрічка асфальту нескінченно розвертається над безкрайньою пустелею. Вони йшли. Чорний лімузин, потім чотири фургони, а потім другий чорний лімузин.


Саме тоді в мені закралися сумніви. Що, якби Чарльз Аякс був у другому лімузині? Він помре під час вибуху бомб або під вогнем Феліції. Що, якщо Феліція забула інструкції, які я дав їй, як користуватись базукою та АК-47… Що, якщо вона запанікувала? Що вона стріляла надто рано? Що робити, якщо АК-47 заклинює? Що вона не змогла розблокувати затвор?


Що, якщо, що ще гірше, батареї, які я знайшов у машині Вітона, не були достатньо сильними, щоб спрямувати струм у бомби, які ми зробили? Я спробував ліхтарик, і він спалахнув, але не було жодних доказів того, що я не розрядив батареї, виконавши свій тест.


Я спітнів. Приклад Вільгельміни ковзнув у мою липку долоню. Мої спітнілі пальці могли викликати коротке замикання у проводах, які я тримав іншою рукою. Я поклав кабелі та люгер, витер руки об куртку і глянув на Феліцію через коридор.


Вона завмерла, з базукою на плечі, її палець був готовий спустити курок. Вона, мабуть, теж спітніла. Зрештою, вона була найбільш уразливою. Якщо наш феєрверк не вдасться, це буде перша мета для російської зброї.


Його не можна упускати.


Рев посилився і незабаром почав супроводжуватися шумом покришок асфальтом. Конвой наближався до параду. Я спрямував свій люгер на скелю і взяв кабелі сухою рукою. Пальці у мене тремтіли, і я боявся зіткнутися проводами і зробити все дуже швидко. Довелося чекати на сигнал Фелісії.


Надійшов перший сигнал. Палець вгору. Ведучий лімузин в'їхав між скелями. За кілька секунд вона буде в моїх очах. Феліція надіслала мені другий сигнал. Непогано. Фургони та інший лімузин стояли на рівні бомб, які ми заклали вздовж дороги.


Я торкнувся проводів, коли перший лімузин опинився в зоні прямої видимості. Я не чекав підйому стріли або її відсутності, я вже цілився в радіатор великої машини.


Грім прокотився вузьким проходом. Камінь сильно смикнувся. Мене підняли горизонтально та важко приземлили на живіт. За першою серією вибухів пролунав гуркіт, що нагадує ураган. Чотири фургони, начинені пластиком та боєприпасами, щойно зникли.


Я випустив чотири постріли в лімузиновий радіатор. Постріли Вільгельміни були повністю заглушені вибухами пластикових зарядів, вибухами ракет базуки та виттям людей.


Чотири постріли пробили радіаторні грати і пробили великий отвір у радіаторі.


Капот уже був затягнутий хмарою пари, коли я скоригував постріл, щоб пробити обидві передні шини.


Велика машина зупинилася, і двоє чоловіків вийшли з парадних дверей. Охоронець та водій. Цього разу гавкіт Вільгельміни зі своєю звичайною звучністю луною рознісся між стінами параду. Обидва чоловіки впали, вбиті пострілом у чоло.


Удача посміхнулася мені. Зі спини вийшли ще двоє чоловіків, я їх відразу впізнав. Гарольд Брукман та Джон Песко.


Я ретельно прицілився до кожного із зрадників і вбив їх одного за одним, коли вони пробігли не більше трьох метрів, щоб урятуватися від знерухомленого лімузина.


У цей момент я почув тріск АК-47. Я повернув голову і побачив, що Феліція серйозно вражена потужною віддачею автомата. Очевидно, вона займалася ліквідацією втікачів. Я молився небесам, щоб вона не пропустила жодного.


Коли я озирнувся, щось рушило біля задніх дверей лімузина. Я швидко вказав Вільгельміне на машину і побачив, як фігура перетнула дорогу стрімголов, щоб притулитися до стіни переходу, під укриттям скельного навісу, на якому я лежав.


.


Я вилаявся мимоволі: - Заради Бога! Міня Сталін!


То був він. Шпигун, мабуть, ні на мить не відривав від мене очей з того моменту, як я підірвав радіатор його машини. Він бачив, як я стріляв у його охоронця та водія, потім Брукмана та Песко. Потім він побачив, як я на мить перевів погляд у бік Феліції.


Цього разу він знову навчився отримувати вигоду з однієї з моїх помилок. Тепер він був просто піді мною, і я не міг до нього дістатися.


Я обережно підійшов до краю виступу, коли клацнув автоматичний пістолет. Сильний удар свинцю об камінь потряс мене в груди. Цей гавкіт - який, очевидно, належав пострілам "Беретти" - зловісною луною рознісся по всій ущелині як луна моєї дурної помилки.


Я схопив АК-47, натягнув його на валун та спустошив повний магазин. Але я знав, що внизу мої снаряди губляться в асфальті та камінні.


Як тільки він вистрілив, росіянин змінив своє місцезнаходження.


Я глянув на північ, ближче до кінця перевалу, і побачив, що він тікає в той бік. Він пробіг кілька кроків з тією жорстокістю та неприродним виглядом, який я добре знав, потім обернувся і потяг. Я розплющився, як млинець, і його напрочуд точний залп куль зашипів навколо мене. Якби я зрушив на дюйм, я отримав би ще один його снаряд у тіло. Але в мене було не так багато презентабельних місць, щоб запропонувати його як мішеню.


Феліція продовжувала атакувати із АК-47, я залишив їй. Здавалося, що битва вирує, і мене катували, щоб дати їй спокій. На жаль, моєю головною метою було скласти мені компанію.


Я згадав, що сказав йому у Вашингтоні: «Якщо мені спаде на думку, що я можу збільшити свої шанси, дозволивши тобі померти або пожертвувавши тобою десь по дорозі, я не вагаюся. "


Я не вагався. Моє серце залишалося з нею на цьому пагорбі, але моє тіло автоматично спрямувалося вниз слідами фігури в чорному костюмі, що мчить на північ до Вендоверу.


Після кількох падінь, у тому числі одного падіння на голову, яке мало не збило мене з ніг, я рвонув слідом за Мінею Сталіною. Для людини його статури він був чудово швидкий, і я починав страждати. Я викинув із свого тіла всі образи і зумів мобілізувати запаси енергії, в які я не вірив.


Російська, мабуть, почув мене чи відчув, що я його наздоганяю. Він обернувся і вистрілив чергою. Я вже лежав ниць. Кулі «Беретти» зачіпали мене так близько, що я почув стогін їхнього обертання. Я також чув, як вони вдарилися об камінь за моєю спиною.


Миттю я підвівся і продовжив погоню. Я бачив, як росіянин безупинно вставив інший зарядний пристрій. Я збирався зупинити його пострілом або двома кулями Вільгельміни, коли передумав, боячись зробити другу фатальну помилку для нього та мене. Неможливо точно цілити його в ногу чи плече. І я не міг ризикнути вдарити його по голові чи серцю. Я не пощадив би цього виродка.


Тільки мені треба було з ним поговорити.


Я знову звалився на землю. Міня Сталін обернулася і зробила б те, що я хотів би зробити навпаки. Витягнувши обидві руки, він прицілився і натиснув на спусковий гачок. Кам'яні уламки розлетілися навколо моєї голови. Він збирався вразити свою мету. Я повинен був відволіктися.


Я дав коротку чергу і побачив, що він вагається, а потім продовжив свій курс. Я встав і кинувся за ним по п'ятах. Я набирав швидкість.


Після останнього клацання Вільгельміни позаду мене більше не було галасу, що порушує тишу пустелі та тишу параду. Моє серце почало битися. Мені було цікаво, чи змогла Феліція подолати тих, хто вижив із нашої пастки, чи вона лежала на вершині пагорба, її блакитні очі назавжди кинулися в блакитне небо. Думка обернутися, щоб піти і простягнути руку допомоги, спала мені на думку. Якби вона була ще жива.


Російська не дала мені часу. Він знову зупинився та зайняв вогневу позицію. Я знав, що цього разу я мертвий. Я приземлився на тисячну частку секунди пізніше. Я ще мав час сказати собі, що мені слід було почекати Феліцію. Ми вдвох могли прикінчити втікачів, а потім вирушити за шпигуном. Як команда.


Тепер Феліція могла померти.


Я був упевнений.


Але Beretta Brigadier – це не зброя


таке надійне, як Люгер. Коли стає надто жарко, вона заїдає. Випустивши шістнадцять куль зі свого магазину зі швидкістю, з якою він їх випустив, Сталін перевершив можливості свого пістолета. Він натиснув на курок, що заїв.


Я спрямував пістолет на його чоло і повільно підійшов до нього. Він стояв там, загіпнотизований моїм наближенням, непридатна для використання "Беретта" висіла на відстані витягнутої руки. Коли я був приблизно за п'ятнадцять метрів від нього, я нарешті зміг ясно розрізнити його риси. Моє тіло мимоволі здригнулося.


То був Чарльз Аякс.


А ще це був Міня Сталін, радянський шпигун.


- Привіт, товаришу! - сказав я, хапаючи його "Беретту". Мої компліменти вашому пластичному хірургу.


Нарешті я знайшов його віч-на-віч. Я пильно глянув на її темні блискучі очі. Я не міг повірити, що коло замкнулося з того часу, як ми зустріли Holiday Inn. І цього разу розподіл ролей був оберненим. У мене була зброя, а Міня Сталін чекав на смерть.


- Хто ти ? - гордовито спитав він.


- Ви справді його ігноруєте? Коли ти робив усе, щоб ліквідувати мене, як і Чарльза Аякса?


Він випростався.


"Я Чарльз Аякс", - сказав він, сунувши руку в кишеню піджака, як би показуючи мені якесь посвідчення особи.


Жестом Люгера я наказав йому покласти руку на місце. Він зробив це і додав так само зарозумілим тоном:


– Якщо ви радянський агент, про якого всі говорять, то гарантую…


- Досить, Міню! Я зайшов надто далеко і отримав надто багато пончиків, щоб продовжувати насолоджуватися вашою грою. Ми знаємо, хто є хто. Я бачив Чарльза Аякса в морзі Вашингтона за п'ять днів після того, як його тіло вивезли з Потомака. Мені ще є що вам розповісти, але зараз не час. Ми обидва трохи балакаємо. Якщо ви дасте мені відповіді, я врятую вам життя. Якщо ні…


Я знизав плечима, ніби вбивство його не зробило мене гарячим чи холодним. Це було зовсім негаразд. Цій людині довелося жити, щоб ціла команда американських учених могла знову побачити свою країну та свою родину. Але, звісно, я не міг йому так уявити.


"Якщо ви такі впевнені, що я радянський шпигун, - сказав він тоном обуреного високопосадовця, - чому б вам відразу не застрелити мене?"


- Тому що ти мені потрібний, - зізнався я.


У його блискучих очах промайнув блиск, наче він дивився на щось у мене за спиною. Іншим. Я не збирався вводити мене в оману з цією старою теплою штукою. І знову його рука потай ковзнула в кишеню. Я зробив крок назад і вказав Вільгельмін на її голову.


- Дій! – крикнув він. Тож стріляйте.


"З таким же успіхом я міг би прийти до цього", - сказав я, ловлячи курок і напружуючи вуха, намагаючись вловити кроки на піску. Але спершу повернемося до параду. У мене там є друг, якому може знадобитися допомога.


"Друг тут", - сказав голос Фелісії за моєю спиною.


Я важко зітхнув і мало не обернувся назавжди. Але я стримався і зробив чверть повороту праворуч, так що я міг дивитися на Феліцію, не зводячи очей з російської.


- Феліція, боже мій! Ви живі ! Я думав вони вбили тебе!


Вона дивилася на мене з дивним виразом обличчя. В його очах більше не було звичайного тепла. Але я не читав там жодної ненависті. Вона боялася, ніби збиралася зробити щось небезпечне та огидне. Тільки тоді я помітив, що вона цілиться в мене із АК-47.


- Майже, - сухо відповіла вона. Тепер я маю убити тебе, Нік Картер. Кинь пістолет, або я зроблю це негайно.


Феліція також! Ні, це було неможливо. Крім того, якби вона була на боці росіян, вона не збила б їх, як я її бачив. І вона б мене давно ліквідувала. Мав шанс тисячу разів. Щосили намагаючись відкинути ідею про те, що Феліція мене зрадила, я виявив, що згадую чудову дівчину з авіаносця, якій я довіряв, яка допомогла мені, яка в мене була, навіть врятувала життя. І в останній момент вона показала своє справжнє обличчя. Якби морпіхи не втрутилися, вона мене застрелила б.


- Думаю, в іншому світі це не матиме великого значення, - відповів я, кидаючи Вільгельміну на пісок, але я більше


Тобі буде легше пояснити мені, чому ти збираєшся вбити мене.


Міня Сталін зробив крок уперед і зробив жест, щоб підняти Люгер, але Феліція затримала його авторитарним рухом свого АК-47.


Вона стояла нерухомо і, мабуть, була рада бачити, як ми стираємо брудну білизну між нами.


«Ось так, – почала Феліція. Я на особистій службі у президента. Я спостерігала за тобою кілька тижнів. Не випадково я була в цьому готелі Холідей Інн і не дала російському шпигунові убити вас.


- То ти не журналістка? І ця історія про викрадення з усіма вашими меблями, це було кіно! Навіть Джордан Алман із Washington Times блефував, щоб змусити мене думати, що ви працюєте у його будинку.


Вона знизала плечима.


- Небагато про це.


Я ясно бачив страх у його очах.


Я запитав. - Але всеодно ?


Я спостерігав, як Сталін гадав, що він збирається робити, підраховуючи час, який знадобився, щоб схопити мій Люгер і вистрілити. Мені доведеться спочатку застрелити Феліцію, а потім спробувати завдати йому болю та зберегти йому життя в подальшому.


«Ця людина, – сказала Феліція, вказуючи на російського стволом його автомата, – це Чарльз Аякс, керівник програми зі створення ракетної зброї. Що б ви про це не говорили, він є і залишиться Чарльз Аяксом. (Мінья Сталін посміхнулася від вуха до вуха.) Що до вас, містер Нік Картер, містер Вудс Хантер, містер Лісова істота і ще багато чого, ви тицьнули носом у надто вибухонебезпечну справу. В результаті ви поставили свою країну у скрутне становище. Тільки ви вбили безневинну команду радянських фізиків та ядерників.


- Але ти...


"Дай мені закінчити", - наказала вона. Єдина умова зараз – ви помрете і що містер Аякс, присутній тут, повернеться зі мною до Вашингтона, щоб повідомити правду. Це правда, всі повірять тут як у Москві. І наша контрольна місія зможе спокійно повернутись до своєї країни.


- А ви можете мені сказати, що це так? - Запитав я, не приховуючи своєї гіркоти.


- Що кровожерливий американський агент без наказу вирішив вбити цілу групу відважних радянських вчених.


Тож мої підозри щодо мого уряду були цілком обґрунтованими! Американського агента охопило кровожерливе божевілля. Подумати тільки, що ідея цього зображення спала мені на думку, поки я дивився, як це роблю. Це справді було гарне рішення. Росіяни підуть маршем. Але щодо президента мене не влаштовували дві речі.


По-перше, Мінья Сталін, радянський маестро-шпигун, збереже за собою роль Чарльза Аякса на чолі нашої ядерної програми.


По-друге, я збирався померти принесеним у жертву у потворній обстановці цієї посушливої пустелі.


З іншого боку, дві речі, які мені не підходили, здавалося, ідеально підходили Міньє Сталіну. Сказати, що він був сяючим, все одно було б дуже слабким для реальності.


- Так, міс, - сказав він офіційним голосом, встаючи між мною та Феліцією. Я Чарльз Аякс, який відповідає за програму ракетних озброєнь. Не думаю, що колись мав задоволення зустрічатися з вами.


Заради інтересу збирався гладити. Я не дав йому можливості закінчити тираду, а натомість запропонував дати йому кілька пончиків. Скориставшись його другим відволіканням, я схрестив обидві руки на його шиї. Він упав у руки Фелісії, і АК-47 із гуркотом приземлився на м'який пісок. Я на мить забув, що моя улюблена супутниця цікавилася російською, у якої вже був хоч найменший натяк на втечу.


Я зігнув одну ногу і вдарив його ногою в живіт. Він зігнувся навпіл, задихаючись, наче його ось-ось вирве. Другий удар припав цього разу на підборіддя. Його голова відлетіла назад, і я був у муці, думаючи, що зламав йому шию. На щастя, його хребці чинили опір. Він звалився в купу, і я був розчарований тим, що моя маленька веселість закінчилася так швидко. Я подумав би, що це складніше.


Але так, звісно. Цей ублюдок вдав, що його вирубали!


Я підняв його голову лівою рукою і приготувався назавжди відправити його на килимок із твердого каштана. Він відчув удар, розплющив очі і спробував відвернути голову від шляху мого кулака.


Занадто пізно.


Хруст був такий жорстокий, а біль такий сильний, що я на мить подумав, що зламав собі суглоби. На цей


якщо він справді відключився.


Я все ще стояв біля нього на колінах. Я повернувся і побачив Феліцію, що стоїть. Вона дістала свій АК-47 і направила його у мій бік. Вираз її обличчя був похмурим, непроникним.


Я знову вважав себе небіжчиком. Тепер я був надто далеко, щоб мати якусь надію повернути Вільгельміну. І я стояв навколішки. Вона стояла, трохи розставивши ступні, твердо поставивши на ноги.


Крихітне натискання на спусковий гачок і залп куль з латунними головками пронизало б розпечене повітря пустелі і закінчило свій шлях у моїй шкірі. На такій відстані і зі снарядами такого калібру ніякий смердючий гіпс нічого не міг поробити зі мною.


Мене збиралися застрелити як собаку. І однією людиною, якій я довіряв із самого початку цього бізнесу.


У той момент я пожалкував, що не дозволив Міні Сталін працювати з її Beretta Brigadier.


У умовах краще померти від руки ворога, ніж від руки своєї. Особливо жінки, з якою ви поділили ніжні моменти.


РОЗДІЛ XVII.


Я покірно чекав, поки Феліція натисне на спусковий гачок могутній АК-47.


Я знав, що вона це зробить. Вона одержала прямий наказ від президента. Вона не мала вибору. Їй довелося вбити мене. Як спецпредставник президента вона ...


Вона сміялася.


Сміх, який пролунав здалеку, глибоко в її горлі. Його очі пустотливо блиснули. Її плечі тремтіли від нервових спазмів. У руках у неї був автомат, дуло тупо спрямоване на піски пустелі.


- Що смішного? Я спитав його, повністю засмутивши.


Несподівано його сміх змінився. Вона більше не сміялася від задоволення чи розваги. Вона була у розпалі істерії. Хрипла луна його лютих смішок рознеслася по стінах параду.


Я зрозумів, що вона опинилася у лещатах жахливих внутрішніх конфліктів. Щось було не так із цією гарною головою. Я підвівся, підійшов до неї і взяв її за плечі.


Я струсив її, щоб заспокоїти. Вона трималася за ребра і, здавалося, їй було боляче. По її щоках котилися сльози.


Я обійняв її. Зрештою вона заспокоїлась і тихо заплакала, витираючи носа і принюхуючись.


- Феліція, боже мій! ти збираєшся сказати мені, що діється?


Вона подивилася на мене ніжними очима. Вона подивилася на Мінью Сталіна, все ще непритомна, потім на АК-47, що впав нею. Щойно вона зробила глибокий вдих, потім голосом, що переривається гикавкою та риданнями, сказала залпом:


- О Нік, Нік, Нік! Ніколи не думав, що витримаю. І все-таки мені це вдалося. Це спрацювало напрочуд добре.


- Але що ? Що спрацювало? - Запитав я роздратованим тоном.


Вона поцілувала мене в губи, перш ніж тицьнути пальцем у радянського шпигуна.


"Йди і подивися в його лівій кишені", - сказала вона. Я хочу подивитись, що в ньому.


Все ще заінтригований і трохи розгніваний, я підійшов до приголомшеного російського, підняв його куртку, ляснув його по лівій сідниці і нарешті зрозумів. Моя ляпас припала на великий автоматичний пістолет. Я відчував це. У цьому було щось знайоме. Я витяг його з кишені шпигуна.


Вільгельміна! Моя добра Вільгельміна, перша на ім'я, з насічками на прикладі.


Той, який був у мене, коли він вистрілив у мене в ліфті в Холідей Інн.


Пояснень зійшло лавиноподібно. Граючи персонажа Чарльза Аякса, Сталін організував усю постановку у лікарні Святого Антонія. Як тільки мене туди впустили, це місце було оточене безпековим кордоном. Хоук не надіслав охорону, з одного боку, тому що Чарльз Аякс не хотів охорони, з іншого боку, тому що він ні про що не знав.


Він хотів залишити поле відкритим для одного зі своїх ударів, щоб непомітно вбити мене. І він організував для мене цей імітаційний візит Ястреба, замаскувавшись і наслідуючи його вираз обличчя, щоб я відчував себе в безпеці.


Залишилася загадкою Феліція. Для чого вона це зробила? Чому вона сказала мені, що її послав президент убити мене? Я глянув на неї. Моє спантеличене вираз обличчя, мабуть, було досить промовистим, тому що воно не чекало відповіді на моє запитання:


Я бачила, як він сунув руку в кишеню, ніби показуючи вам щось. Я також помітила, що ви дивилися тільки на цю руку, ніби сподівалися побачити, як він витягає пістолет у вас з-під носа.


- Так це правда. Ну і що ?


"Отже, він намагався відвернути вашу увагу, і здалеку я чудово помітив, що його ліва рука повільно тягнеться до кишені пістолета. Ось чому я вирішила спробувати".


– Що?


- Так. Мені треба було знайти щось, що могло заспокоїти його, змусити його думати, що я на його боці. Ось чому я вигадала цю історію.


– Вас не послав президент?


- Ви не уявляєте. Я навіть ніколи у житті його не бачила. Джордан не дозволив мені звернутися до прес-служби Білого дому для всього світу.


Моє здивування і збентеження розсіялися не так легко, як мені хотілося б. Феліція відчула це і подумала, що варто додати:


– Все просто, Нік. Якщо йому вдалося витягнути пістолет, то це були ви чи він. Ви сказали мені, що хочете зберегти йому життя, щоб ми могли вивезти наших вчених із Росії. Я все ще не зовсім розумію, як ви плануєте це зробити, але я розуміла, що шпигуна треба запобігти смерті.


- Ти мені його скопіюєш.


- Знаєш, навіть якби я хотіла, я б його не застрелила.


- Чому?


- Ця гвинтівкова гидота застрягла так само, як я щойно вбила останнього російського на переході.


- Ти справді класна навшпиньки, - сказав я з невеликим захопленням. Але я досі не розумію, чому ви вважали за потрібне вигадати цю історію про спецпосланника президента.


- Я чув, як він сказав, що він шалений Чарльз Аякс. Я підійшов до вас ззаду і подав йому знак, щоб надати йому впевненості. Моя єдина ідея полягала в тому, щоб утримати його від використання пістолета, продовжуючи змушувати його думати, що я збираюся вбити тебе назавжди. Я впевнений, що він уже вирішив застрелити мене, як тільки я б тебе вбила.


Я згадав цю сцену і те, як Сталін потрапив на неї. Він підвівся між нами. Груба помилка. Але він, мабуть, зробив те, що зробив би справжній Чарльз Аякс. Він ступив уперед, щоб потиснути руку молодій дівчині, яка щойно врятувала йому життя.


Я також усвідомив, на який ризик пішла Феліція, особливо з автоматом, що заклинив. Я міг би застрелити її сам і ніколи не подумав би, що вона намагалася врятувати моє життя.


«Чортовито хороша жінка», - сказав я, не в змозі знайти нічого кращого.


Вона притулилася до мене, зітхаючи від насолоди. Я ніжно поцілував її повні, задушливі губи і почув дряпання позаду себе лише розсіяним вухом. Коли я зрозумів це і обернувся, Мінья Сталін, присівши, цілився в нас із АК-47. Він все ще виглядав трохи приголомшеним від мого удару до підборіддя, але він почував себе повністю готовим перетворити нас на грати.


"Нова версія", - глузливо оголосив він. Кровожерливий американський агент і журналіст, який, можливо, сповідує підривні ідеї, об'єднали свої зусилля, щоб убити безневинних радянських учених. Я переслідував їх, домігся їхнього зізнання і застрелив. Це теж дуже правдоподібно, як ви вважаєте, містере Картер?


- Так, цілком правдоподібно. То чого ж ви чекаєте, щоб стріляти?


Моя старанність привернула її увагу. Це була ціль. Він зрозумів, що зброя вийшла з вжитку, і кинувся до моєї доброї Вільгельміни, яку я поклав на невеликий камінь, неподалік того місця, звідки я відправив її в країну мрій.


Коли його рука зімкнулась на дупі мого Люгера, мій удар правою вдарив його по зап'ястю. Він зробив три постріли в блакитне небо. Другий удар змусив його нарешті впустити зброю.


– Тепер, сказав я, закінчили акцію. До обговорення. Серйозна розмова віч-на-віч.


- Я відмовляюся від будь-якої розмови з вами, - прогарчав Міня Сталін, показуючи ікла.


І він почав виригати нас цілими натовпами вибраних епітетів про гнилих, вироджених капіталістів, якими ми були. У нас із Феліцією були мурашки по шкірі.


«Нік, – втрутилася Феліція, – у мене таке почуття, що нам доведеться вирізати серйозну товщину пропагандистської броні, перш ніж ми зможемо зрозуміти цю людину. Це займе якийсь час, і я думаю, що залишатися тут буде небезпечно. День іде, і незабаром це місце перетвориться на піч під сонцем.


.


Я думав поїхати до Вендоверу, але це було трохи ризиковано. Ніхто не повинен чогось навчатися, поки все не закінчилося. Пробний огляд вже запізнювався на наступний прийом, але я не хвилювався. Техніки сектора I терпляче чекають щонайменше дві години.


Це було приблизно те, що мені потрібно, щоб отримати від Міньї Сталіна те, що я хотів. Якби це спрацювало, наших фізиків урятували. Якби це не спрацювало, довелося б міняти музику.


"Все в машині техніка", - сказав я. Я знаю, куди ми підемо.


Шевроле Роджера Вітона був готовий, за скелею, де я його вкрив. Через двадцять хвилин ми досягли невеликого місця в пустелі, яке Рейн Еллісон називає «будинком».


Він був там, на порозі своєї хатини, в оточенні своїх собак та кіз.


- Вітання ! - сказав він, як тільки побачив, що я йду. Я ніби очікував побачити тебе після того лайна, яке почув на переході. Схоже, цього разу ви все зрозуміли правильно.


Його гострий погляд уже помітив Міню Сталіна, пов'язану та заткнуту рота на задньому сидінні.


Пов'язаний тому, що ми втомилися дивитися на нього. Заткнули рота, бо ми втомилися називатися тухлими капіталістами.


Звичайно, він також помітив Феліцію, і в його очах блиснула радість.


- Джентльмен, - пояснив я, - збирається зі мною серйозно поговорити. Що стосується жінки, то, як кажуть мисливці, сезон закритий.


"Зрозуміло, товаришу", - відповів він, широко розмахуючи рукою, запрошуючи нас у свою хатину. Мій дім – твій дім. Використовуйте його так, як вважаєте за потрібне.


Він привітав Феліцію кивком, його очі заблищали ще більше, коли він побачив її поблизу, потім вислизнув у свій сад у супроводі своїх собак та кіз. Я вштовхнув російського всередину. Феліція пішла за ним.


"Цей запах мені дещо нагадує", - сказала вона, нюхаючи повітря.


– Очевидно, кілька днів носив на голові.


- Я тупа ! Як я могла забути?


Я посадив Міню Сталіна на табурет, вирізаний із кривого дерева, мабуть, мертвого від посухи в пустелі. Я зняв з нього кляп. Як тільки засувка була піднята, з рота ринули хвилі «капіталістичної гнилі». Тильною стороною долоні я вдарив його по губах. Я сів за стіл Рейна Еллісона, і Феліція пішла подивитися до бібліотеки. Я бачив, як вона гортала старі книги Платона. Через кілька хвилин вона випустила серію різних вигуків, і я зрозумів, що вона натрапила на порнографічні журнали.


Я різко атакував: - Послухайте мене, пане Міню Сталін, Я знаю, що тебе вчать вбивати, а також вмирати. Дискусія, яку хочу тут провести, стосується фактів, а чи не ідеології. Я б не став апелювати до вашої передбачуваної логіки чи ваших почуттів. Я просто збираюся викласти вам ситуацію, яку ви можете прийняти чи відмовитися. Це зрозуміло?


- Виродився капіталіст!


- Сучий більшовик!


Коли основи дискусії були чітко встановлені, я продовжив:


- Факт номер один у тому, що ми обидва маємо на меті, яка, на нашу думку, має першорядне значення. Зі свого боку, я хочу завершити свою місію та повернути наших техніків із Радянського Союзу. Ви хочете висадити в повітря наші ракети, повернутися додому, як герой, і отримати нагороду. Ви також хочете продовжувати грати такі ролі, як Чарльз Аякс та Мартін Стіл. Чи згодні ми з цим першим пунктом?


Я побачив, що він дуже хотів дати мені пташині імена, але він лише кивнув.


- Факт номер два в тому, що ми не можемо мати те, що хочемо. Якою б не була причина, я порушив накази найвищої влади своєї країни. Моє майбутнє буде назавжди затьмарено. Щодо вас, ви не можете повернутися додому героєм, тому що ми ліквідували вашу команду підривників. Скоро ми знешкодимо бомби, які ви розмістили у підземеллях, і все буде гаразд. Ми все ще згодні?


Він кивнув і плюнув на підлогу, за дюйм від мого правого черевика.


«Факт номер три, – спокійно сказав я, – що ви все ще можете зійти за героя та продовжувати грати свої ролі. Ви завжди будете великим начальником у радянському шпигунстві. Якось наші дороги з вами знову перетнуться,


і один із нас помре.


"Я не можу поїхати додому", - похмуро сказав він. Через вас це неможливо.


- Багато що складно, але майже немає нічого неможливого. Повірте, ви все ще можете бути героєм чи майже.


Мені раптом здалося, що розмова зацікавила мене. Той блиск, який змусив мене дізнатися його очі під будь-яким макіяжем, повернувся в його погляд.


Він запитав. – Як? "Або що?


- Я добираюся туди, - відповів я. Але спочатку скажіть мені, чи правильно бачу ситуацію. Після того, як бомби були розміщені під землею, ви повинні були повідомити свій контакт у радянському посольстві у Вашингтоні, чи не так?


Він кивнув головою.


- І цей контакт мав попередити Москву, що операція пройшла за планом. Правда чи брехня ?


Він кивнув головою.


- Потім ваша команда мала повторити їхні кроки, переконатися, що в метро не виявлено бомби, сфотографувати та повернутися до Москви. Операція мала тривати чотири дні. Точно?


Він кивнув головою. Його інтерес був набагато меншим. Він чекав лише одного: дізнатися, як йому повернутися до Москви.


- До чого мені все це? він запитав. Як ти збираєшся змусити мене повернутися додому героєм?


"Проста маленька гра з макіяжем", - відповів я. Хочете, щоб я пояснив вам правила?


У його погляді промайнуло здивування. Феліція відірвала погляд від своїх захоплюючих читань, теж приголомшена.


- Поясніть, - сказав Міня Сталін.


«Це підводить нас до факту номер чотири, – сказав я. До вашого фальшивого загону входили чотири великі овочі з вашої власної програми з ракетної зброї. Ніщо не заважає тобі впізнати його більше, Міню. Всі мертві, то що це змінює?


- Так, - визнав він. Було чотири дуже старші постаті. Ну і що ?


- Отже, за фактом номер чотири, двоє були зрадниками на платню уряду США. В останню хвилину вони зрадили вас, затягли всю місію в пастку, де їх теж убили. Через добу я особисто запевняю вас, що суттєві докази цієї зради будуть належним чином встановлені у Вашингтоні. Якщо Кремль вимагатиме доказів зради цих відомих членів вашої спостережної місії, ми зможемо їх надати. Загалом це зрозуміло.


Він мовчав, занурений у свої думки. Я продовжив:


- Факт номер п'ять: ви і тільки ви підозрювали цих зрадників, але не хотіли діяти через їхнє становище. Тільки тобі вдалося врятуватися. Ви ховалися чотири дні в хатині посеред пустелі, а потім украли літак Learjet, щоб вирушити на Кубу.


- Де мені знайти Learjet?


- У мене є, я приїхав із ним. Поставив біля паркану сектора J.


Я бачив, як Феліція стрибнула. Вона знала, що я брешу російській, і це її шокувало. Це порушило деякі вищі елементи, які вона несла у собі. Насправді я не брехав. Я тільки екстраполював в очікуванні. Якби мені вдалося побудувати те, що я хотів побудувати – повне затемнення після зникнення радянської контрольної місії до нашого повернення, – я був би сповнений рішучості надати Сталіну Learjet. Якщо доведеться, я був готовий особисто вирушити до Лондона, щоб украсти другий літак Ланса Хантінгтона.


- Ми бачили літак здалеку, - сказав Міня Сталін, але виглядав він у поганому стані.


- Нічого серйозного, - запевнила я. Я маю механіки, які можуть виправити це за кілька годин.


- Де мені ховатися чотири дні?


Круговим помахом руки я поцілував хижку Рейна Еллісона.


Я відповів: - Чому не тут?


Блохи не були фанатиками. Вони вже всиновили Міню, що звивався, як диявол. Він був майже частиною будинку


«Я дам тобі подумати», - підсумував я, прямуючи до виходу і жестом показуючи Фелісії йти за мною.


Коли ми вийшли надвір, на певній відстані від хатини, вона повернулася до мене.


- Ти, як і раніше, чортівський чоловік! вона сказала мені. Але мені не подобається, як ти збрехав цьому шпигунству.


Я пояснив свій намір переконати Хоука надати мені Лірджет, а якщо ні, то піти і вкрасти інший літак Ланса Хантінгтона. Вона дивилася на мене із захопленням.


Як ти чудовий, Нік, що звільнити людину, знаючи, що вона повернеться, щоб убити тебе.


У мене справді не вистачило духу розповісти Фелісії про тисячу та одне лайно, яке люди на кшталт Міні Сталіна і мене роблять навколо. Я не сказав їй про систему годинника, яку вкрав з одного з російських фургонів. І про бомбу, яку я збирався встановити на Лірджет, яку, як я думав, поставлю ворогові. Більше того, я був майже певен, що Міня Сталін знайде бомбу. Але не було й мови про визнання Фелісії, що я принаймні збирався завадити йому повернутися до Москви цілим і неушкодженим. Це було частиною протоколу професії. На моєму місці Міня Сталін приберіг би для мене такий самий студентський жарт.


- Нік, - сказала вона. Ви дійсно збираєтеся дозволити цьому шпигунові повернутися до Москви?


Я глянув у її великі, темно-сині очі, деталізував її крихітні ластовиння та апетитні губи, вже скривлені від занепокоєння.


- Чесно кажучи, Феліція, - почав я, звернувши погляд на Рейна Еллісона, мирного життя якої я більше не заздрив, у мене було б дуже сумне життя без таких людей, як Міня Сталін. Знаєте, я справді повний псих.


"Я знаю", - сказала вона сумним тоном. Спочатку я думала, що можу тебе змінити. Але я починаю розуміти, що з тобою мені просто потрібно брати те, що брати, доки є що брати. Потім я повернуся до The Times і знову буду головою Turk Джордана Алмана.


Я сумно посміхнувся йому і не відповів.


Феліція зітхнула, схопила мене за руку і повернула свою увагу на індіанця, який грає зі своїми тваринами.


Я вже думав про інше. Я думав про те, як я збираюся уявити речі Хоуку, щоб він дав мені можливість повернути "свободу" Міні Сталіну.


Але цього разу мені справді вистачило, щоб покласти Хока до кишені. Я міг тримати її високо.


За півгодини Міня Сталін все ще думала, а я спітнів. Якщо він не зателефонує своєму посольству і не скаже йому, що на ракетних базах все йде за планом, я, звичайно, збирався його ліквідувати та шукати іншу формулу, щоб повернути наших учених із Росії.


Терпець у мене закінчувався, коли зателефонував шпигун. Я досі був з Феліцією перед хатиною. Рейн Еллісон пішов, залишивши своїх тварин у загоні з іншого боку фонтану.


- Я приймаю вашу пропозицію, - заявив російський, пронизливо дивлячись на мене. Однак ви повинні знати, що одного разу я повернусь і вб'ю вас.


- Спробуйте, якщо хочете. Ми тут у вільній країні.


Я посадив його у старий «шевролі» Роджера Вітона, попрощався з Феліцією і знову вирушив у пустелю. Наприкінці стежки, що веде до хатини, через скелю біг струмок. Трохи далі він розкинувся на пласких скелях. Рейн Еллісон купався у теплій калюжі.


Я знав, що до мого повернення він уже використав би всі свої чари, щоб спокусити Феліцію.


У Вендовері я застряг у телефонній будці з Мінею Сталіною та набрав номер Хоука. Мій шановний колега відмовився співпрацювати, якщо я не отримаю гарантій від нашого уряду. Через п'ятнадцять секунд після того, як я отримав центральну станцію від AXIS, Хоук був у мережі.


- Боже мій, N3! Але де ж ти?


Я говорю йому. Я більше не мав причин приховувати від нього правду.


"Я повинен був знати", - простогнав він. Мені щойно подзвонив президент. Чокнутий здійснив аварійну посадку біля сектора J, і він щойно отримав повідомлення про те, що радянська контрольна місія не приїхала для перевірки сектора I на північ від Вендовера. Ви знаєте, що сталося з ним?


Я зробив глибокий вдих. Мені це було потрібно з огляду на довжину та складність історії, яку я збирався йому розповісти. Але треба було починати із самого початку.


«По-перше, сер, - сказав я, підморгуючи хмурій Міні Сталін переді мною, - уряду треба дістати мені Лірджет без надії побачити його знову. Потім…


Хоук почав свої звичайні закиди. Але, як я вже сказав, я мав достатньо, щоб тримати його під кайфом.


Зрештою, він мене вислухає. У нього завжди було це за кілька днів зроблено.


Примітки


[1] Сталь: Сталь.


[2] Американська асоціація журналістів друку.


[3] Woods: дерево. Мисливець: мисливець.


[4] Лісова істота: Дроворуб.


[5] Військовополонений.


Картер Нік


Зв'язок З Ізраїлем


Оригінальна американська назва:


Israeli Connection


ЗВ'ЯЗОК З ІЗРАЇЛЕМ


Переклад Льва Шкловского.


ПРОЛОГ


Напруженість переважала на території аеропорту Кеннеді, де мав приземлитися біло-блакитний Боїнг 747. Змішані з поліцейськими у формі і VIP-персонами, які чекають на нього, агенти ФБР і секретних служб уважно оглядали околиці. На крилах лімузинів майоріли синьо-білі вимпели, прикрашені Зіркою Давида.


Боїнг 747 сповільнився і зупинився трохи далі по злітно-посадковій смузі. Високий трап приєднався до борту літака, двері відчинялися для зимового бризу, і Девід Бен Вейсман почав спуск до посадкового майданчика.


Протягом тижня йому двічі загрожували смертю. Один конверт із листом був доставлений до редакції New York Daily News, а інший – до посольства Ізраїлю. До його приїзду частину території було перекрито, а весь периметр оточений сильним поліцейським кордоном.


Дві дюжини найкращих детективів Нью-Йорка стояли на варті біля чорних лімузинів, на яких ізраїльська делегація мала бути терміново доставлена до місця її проживання, Вальдорфської Асторії.


Високий, видатний чоловік років п'ятдесяти, Девід Бен Вейсман був одягнений у світлий вовняний костюм. Генерал ізраїльської армії, він служив ад'ютантом Моше Даяна у Шестиденній війні та у війні Судного дня. Ця поїздка до Сполучених Штатів була першою з того часу, як він став міністром закордонних справ Держави Ізраїль.


Він усміхався, коли спускався сходами поруч зі своєю дочкою Рейчел, дуже гарною молодою жінкою двадцяти двох років. Після смерті її матері на два роки раніше Рейчел офіційно супроводжувала батька у його поїздках, а також на прийомах, на які його запрошували.


Наступного ранку о 10-й годині ранку Вейсман повинен був передати послання світу Генеральній Асамблеї Організації Об'єднаних Націй. Делегація посольства та представники муніципалітету вітали міністра, коли він вийшов із літака. Потім він відповів на запитання жменьки журналістів друкованих ЗМІ та тележурналістів, яким було дозволено вийти на поле.


Потім міністр та його горда донька позували фотографам. Після того, як формальності завершилися, їх поспіхом відвели до службових автомобілів. Поліція сіла на мотоцикли, а агенти секретної служби сіли у чорні машини, які мали супроводжувати лімузин міністра через Манхеттен.


Темні загадкові очі Рейчел сяяли від подиву, коли вони котилися, як у пеклі, вулицями Лонг-Айленда. Це був її перший візит до США. Ця поїздка була найважливішою з її місій як офіційний помічник міністра, і вона була сповнена рішучості змусити свого батька пишатися нею.


«Це справді фантастика, тату», - сказала вона, взявши його за руку.


«Чи не так, моя люба?» - відповів міністр, ніжно поплескавши дочку по коліну. Але зачекайте, що ви ще не бачили Нью-Йорк.


Коли процесія пройшла міст на 59-й вулиці, юна ізраїльтянин уперше побачила силует Манхеттена на тлі неба і не змогла стримати вигуку сильного подиву.


Наступного дня Рейчел та Вайсман поснідали у своєму номері «Вальдорф». 1964 року Вайсман зупинявся в Plaza зі своєю дружиною Рут. Він із любов'ю згадував приємні та невимушені сніданки з видом на Центральний парк, а ближче до вечора – усамітнення.


Він думав, що повернення на Плазу дозволить йому трохи пережити ті щасливі дні та возз'єднатися з Рут. Тому що він сумував за нею набагато більше, ніж хотів зізнатися собі та іншим.


Тому він попросив посольство забронювати для нього номери в Plaza, але служба безпеки сказала йому, що вони б воліли, щоб він зупинився в Waldorf, який був найбезпечнішим і найбезпечнішим готелем у місті. Після погроз на його адресу не могло бути й мови про те, щоб дозволити йому вибирати відповідно до його уподобань. Трохи згодом машина забрала Вейсмана з Вальдорфа і відвезла його до ООН. Рейчел залишилася в готелі, щоб розібратися в останніх деталях обіду батька з Генеральним секретарем.


Звернення Вейсмана до Генеральної Асамблеї було закликом до розуміння та проголошення добрих намірів Ізраїлю стосовно всіх арабських країн. Він згадав про зусилля з пошуку вирішення палестинського питання. Але, перш ніж він закінчив свій виступ, представник невеликої арабської республіки Рашипур підвівся і залишив збори.


Залишаючи ООН, Вайсман в оточенні делегації та служб безпеки розмовляв з армією журналістів із різних телеканалів. Він висловив упевненість і сказав журналістам, що дуже сподівається, що інші арабські держави приєднаються до позиції Єгипту. Він сказав, що міцний світ встановиться набагато раніше, ніж багато хто думав.


Коли інтерв'ю закінчилося, машини, які чекали на Першу авеню, звернули на під'їзну доріжку, що веде до Палацу Організації Об'єднаних Націй. Було два лімузини. Першим треба було перевезти міністра, його особистого охоронця та його секретаря. Другий – для ізраїльської делегації. Поліцейська машина передувала першому лімузину, а машина, набита агентами секретної служби, йшла за другим. Коли Вейсман і люди, які його супроводжували, сіли в машину, там уже були двоє ізраїльських силовиків. Один знаходився на передньому сидінні поряд з водієм, а інший - на відкидному сидінні ззаду зліва.


Машини їхали на північ Першою авеню. Дійшовши до кута 49 вулиці, вони повернули ліворуч. Мотоцикліст блокував зустрічний рух. Він жестом показав їм проїхати.


Офіційний конвой наближався до перехрестя 3-ї авеню та 49-ї вулиці, де інший мотоцикліст зупинив машини та махнув ним через перехрестя. Поліцейська машина вже проїхала перехрестя, коли водій Вейсмана натиснув на газ і виїхав на 3 авеню. У той же час між машинами увірвалася вантажівка і зіткнулася з лімузином делегації, що прямувала відразу за міністром, заблокувавши проїзд машини секретної служби, що під'їхала ззаду. Перш ніж поліція змогла з'ясувати, що відбувається, лімузин із міністром помчав на північ із неймовірною швидкістю.


Його пасажири чули вже далекі постріли за спиною. З маскою здивування та недовіри на обличчі Вейсман глянув на свого охоронця, який одразу витяг пістолет. Наручником для карате на зап'ясті офіцер на відкидному сидінні вибив у нього пістолет, коли той, хто сидів на передньому сидінні, схопив його за підборіддя і відкинув шию через заднє сидіння. Потім витягнувши з кишені ножа, він швидким і точним жестом перерізав йому горло.


Пальто Вейсмана було залито струменем крові із розрізу горла. Охоронець судорожно здригнувся, видав хрип, що булькав, і впав на підлогу машини.


Приголомшений міністр з жахом дивився на свої криваво-червоні руки та плащ. Його секретарка Майра Геллер істерично кричала. Фіктивний агент із відкидного сидіння нахилився і з серйозним обличчям змусив її замовкнути. Вайсман спробував втрутитися, але його змусили замовкнути ударом по шиї.


У лімузині чоловіки мовчали. Все, що можна було почути, це перелякані ридання Майри Геллер. Агент, що сидів ззаду, перекотив труп охоронця, щоб витягнути пістолет, на якому він лежав.


На перехресті з 50 вулицею водій повернув на схід. На Саттон-плейс вони вирушили на північ і пройшли під мостом на 59-й вулиці, щоб продовжити рух до в'їзду на Франклін Д. Рузвельт Драйв.


Безпосередньо перед тим, як зробити цю дію, водій


зупинився за темно-синім "мерседесом". Вайсман щойно прийшов до тями і потирав голову.


- Виходь! - наказав чоловік, що сидить попереду.


- Я вимагаю знати, хто ви і куди ви нас ведете.


- Закрий свій рот і вилазь, інакше це буде її поминки, - відповів чоловік із відкидного сидіння, вказуючи на секретаря, протягнутим пістолетом із глушником P 38.


З тяжким головним болем міністр повільно підкорився. Він чув приглушений шум машин на швидкісній автомагістралі, але довкола нікого не було. Чоловік, який їхав попереду, підійшов до нього, схопив його за руку і заштовхав у «мерседес». Все ще приголомшений, Вайсман помітив, що вікна машини затемнені. Елементарний захист від цікавих. Потім на заднє сидіння вштовхнули Майру Геллер поруч із Вейсманом. Один із чоловіків сів поряд з нею, його спільник сів попереду, і водій поїхав, швидко повів Mercedes трасою FDR, прямуючи на північ.


Як тільки співробітники поліції та секретної служби зрозуміли, що сталося, вони відправили спецназ до Вальдорфа, щоб зміцнити охорону, яка вже оточувала Рейчел Вайсман.


*


* *


Mercedes залишив трасу FDR, звернув на Гарлем-Рівер-драйв і подався на захід до мосту Джорджа Вашингтона. Вейсман вирішив, що зможе привернути увагу чергового, коли вони поїдуть через браму. На жаль, незабаром він зрозумів, що вони виберуться з Манхеттена платно.


Перейшовши міст, вони рушили на захід незнайомою дорогою. Потім вони продовжили рух північ. Водій з'їхав з дороги та завів машину на безлюдну стоянку нічної зміни біля ресторану.


Вони обійшли ресторан і попрямували до величезного напівпричепа. З різким прискоренням "Мерседес" піднявся на рампу і заліз у трейлер. Потім пандус підвівся.


Чоловіки знову наказали своїм бранцям вийти. Трейлер був добре освітлений, у ньому був диван та кілька стільців. У центрі стояв низький стіл.


Викрадачі наказали міністрові та його секретареві сісти на диван. Самі влаштувалися на стільцях. Зважаючи на все, лідер перерізав горло охоронцеві. Він підняв рацію з підлоги за своїм кріслом, розгорнув антену і наказав водієві вантажівки дотримуватися правил дорожнього руху та обмеження швидкості.


- Куди ви нас везете? - Запитав Вайсман.


Нема відповіді. Худий чоловік з обличчям гризуна, який вів обидві машини, витяг з кишені зім'яту пачку цигарок і сунув одну між губ.


– Хіба це не нормально? пробурмотів інший. Ми тут уже й так не дихаємо!


Інший кинув на нього побіжний погляд, скривив усмішку і поклав криву сигарету в пошкоджену пачку. У її потворному маленькому безгубому, наче порізаному бритвою, ротику виднілися пожовклі зуби на спустошеній щелепі. Він знизав плечима і перевів погляд на міністра, потім на його секретаря.


"Я хочу знати, хто цим керує", - наполягав Вайсман.


І знову ніхто йому не відповів. Ватажок вийняв з кишені ніж і почав чистити нігті. Це був кремезний чоловік із сильними плечима, широким обличчям і квадратною щелепою, з'їденою впертою бородою. Його очі були холодними, неживими, блакитними.


Наймолодший із трійці стежив за Майрою Геллер. Вейсман дав йому майже тридцять років. Він мав великі коричневі вуса, які він продовжував розгладжувати, дивлячись прямо перед собою. Його очі теж були блакитні і холодні, але в них виявився гострий розум.


- Хто стоїть за цією операцією? вигукнув міністр. Ви терористи?


Лідер ударив кулаком по столу, потім нахилився і приставив ножа до горла Вейсмана. Міністр відчув, як вістря леза вкололо його шкіру.


- Мовчати! - гаркнув чоловік страшним голосом. Ще одне слово, і ти не зможеш заговорити.


Мойра Геллер завмерла і випустила вигук страху. Вайсман відступив, щоб уникнути леза, і глибоко поринув у диван. Чоловік з ножем відкинувся на спинку стільця і знову почав колупати нігті, не зводячи очей з міністра.


Вони продовжували мовчки їхати. Вейсман вважав, що вони все ще прямують на північ. Швидкість причепа та шум що міг чути зовні переконували,


що вони їхали автострадою або жвавою дорогою. Ці мізерні дані були єдиними, які він міг запам'ятати.


Молодший із трьох викрадачів задрімав. Все, що можна було почути, - це колеса по асфальту та «ляскання» ножа, яке вбивця надів на шкіряний пояс. Водій з обличчям гризуна не міг відвести очей від Майри Геллер. Він розглядав її, скрививши губи в мерзенній усмішці. Її живіт скрутило від огид.


Вайсман зумів обережно поглянути на свій годинник і зрозумів, що вони їхали близько двох годин. Незабаром після цього він відчув, що трейлер сповільнився, а потім зупинився. Він почув луну приглушених голосів і зрозумів, що вони проїжджають повз.


Вантажівка знову рушила. За нерівностями та шумом шин міністр вирішив, що вони повернули на путівець. Трохи згодом резонанс під підлогою дав йому зрозуміти, що вони перетинають міст, після чого машина зупинилася збоку.


– Давай! Назовні!


Вайсман підвівся, нарешті задоволений тим, що зміг залишити крихітний кузов. Його секретар наслідувала його приклад.


Але було зупинено: - Ні, не ти. Залишайся тут!


Вона повільно сіла на диван і глянула на Вайсмана в паніці.


- Давай, Майро. Він пообіцяв, що мене без тебе нікуди не відведуть.


Водій дивився, як міністр вийшов з кабіни, потім повернувся до секретарки і в'їдливо засміявся.


Ще одна машина була припаркована за кілька ярдів від рампи. Вдалині Вейсман побачив гряду голих гір, а потім, почувши гудіння електродвигуна, обернувся і побачив, що гідроборт, що служив пандусом для причепа, закривається.


- Гей, зачекайте! – він заплакав. Ми її не кидаємо!


Молодший ударив його кулаком за вухо. Вайсман відчув, як сильний біль вибухнув у нього в голові, він похитнувся і впав навколішки. Він спробував підвестися, але сильний удар під ребра відкинув його на землю. Він знову спробував сісти. Молодий чоловік ударив його по скроні, і, перш ніж знепритомніти, Вейсман почув, як Майра Геллер закричала від жаху, і побачив розпливчасте бачення людини, що стоїть над ним, готової завдати йому ще кількох ударів.


- Досить! наказав начальник. Якщо ми доставимо його напівмертвим, полковник буде в люті.


Вони підняли неживе тіло Вейсмана і віднесли його до припаркованої машини. Інший водій вийшов з машини і відчинив їм задні двері. З трейлера долинали нові приглушені вигуки. Двоє чоловіків повернули голови в тому напрямку, обмінялися усмішками, що розуміють, і зайняли місця на лавці поряд з Вейсманом. Потім водій сів у машину і машина поїхала.


47-річна Майра Геллер, уроджена Майра Епштейн, була з району Браунсвіл у Брукліні. Після навчання у Нью-Йоркському університеті вона працювала секретарем у великому рекламному агентстві. У віці двадцяти двох років, коли смерть матері залишила її сиротою, вона поїхала до Ізраїлю, де поселилась у кібуці. Там вона познайомилася з Мейєром Левіном, молодим офіцером ізраїльської армії, якого закохалася. Коли її чоловік загинув внаслідок аварії джипа, Майра працювала секретарем уряду Ізраїлю. Вона ніколи не поверталася додому до США, доки її не запросили піти за міністром закордонних справ Девідом Беном Вейсманом з офіційним візитом до США.


Голе та знівечене тіло Майри Геллер було знайдено на задньому сидінні синього «Мерседеса» на глибині понад п'ять метрів у річці у гірському штаті Нью-Йорк.


Коли міністр закордонних справ отямився, він виявив, що в нього зав'язані очі. Насилу згадавши, він згадав іншу машину, що виходить з трейлера. Він відчув присутність двох терористів, які його оточували. Він також відчув, як машина піднімається нагору, ймовірно, на схилі однієї з гір, які він бачив раніше. Але він не міг сказати, як довго він був непритомний.


- Я хочу знати, куди ви ведете мене! він знову повторив.


"Ви скоро дізнаєтесь", - відповів чийсь голос.


Приблизно за півгодини машина перестала підніматися. Вайсман відчув, як у нього у вухах дзвеніло, і зрозумів, що вони досягли відносно великої висоти.


Нарешті, машина пригальмувала, змінила напрямок і за кілька хвилин зупинилася. Ніхто не говорив. Незабаром міністр почув електричне дзижчання, за яким пішов брязкіт металу.


Машина знову завелася і, здавалося, підіймалася на пагорб. Коли через кілька секунд вона зупинилася, Вайсман почув звук дверей, що відчинялися, а потім голосні голоси, супроводжувані скрипом кроків по замерзлому снігу.


Коли викрадачі розв'язали пов'язку на очах, йому знадобилося кілька хвилин, щоб знову звикнути до світла. Не кажучи жодного слова, викрадачі виштовхнули його з машини. Його оточили кілька людей із бойовими гвинтівками. Один із них виступив уперед із парою наручників на зап'ястях.


Сонце село, але все ще було яскравим, і Вейсман, незважаючи на своє місце розташування, був вражений великою величчю краєвиду. Вони були на вершині хребта, що виходив на гірський хребет, і вид з усіх боків був на багато миль. Вражаючий Чартерхаус стояв, як фортеця, на схилі гори. Далеко внизу виднілося льодовикове озеро. Схилом вишикувалися невеликі альтанки з солом'яними дахами. Виявилося, що це залишки старого зимового курорту. Перетворившись на наглядові пункти, вони були укомплектовані вартовими. В усіх напрямках погляд Вейсмана зустрічався із озброєною охороною.


Чоловік із гвинтівкою запропонував йому просунутися до великої будівлі. Його вштовхнули у велику кімнату з каміном настільки високим, що в ньому могла б стояти людина. Кімната була обшита товстими панелями зі старого дуба. На перший погляд, ви могли б знайти в інтер'єрі середньовічний характер.


Вайсмана проводили тьмяно освітленим коридором. Чоловіки зупинилися, коли підійшли до великих різьблених дерев'яних дверей з двома стулками, що відчинилися, і його вштовхнули в кімнату. Наприкінці кімнати за вощеним столом стояла людина у формі офіцера СС. Він був зовсім лисий, а в лівій руці тримав довгий чорно-срібний мундштук. Затискач носа прикрашав його тонкий орлиний ніс. За його спиною всю стіну покривав гігантський червоний прапор, оздоблений свастикою.


Спогади про старі кошмари з'явилися в голові Вейсмана. Ці образи промайнули в його пам'яті, і він знайшов там того ж офіцера СС, коли командував табором смерті Мангейм. Вейсману тоді було лише сімнадцять. Його вишикували в лінію з батьками та двома сестрами вздовж траншеї, і затріщали кулемети. Він пережив сцену заново, ніби це щойно сталося. Почуття вологого запаху коричневої землі, що піднімається із щойно виритих ям. Він тремтів від крижаного бризу, що підмітає землю. Того дня було холодно, так холодно... Її мати стиснула руку перед фатальним моментом, і кулемети вивергали смерть. Він почув її юнацький крик:


- МАТИ !


Кулемети продовжували видавати зловісний гавкіт. Дивом молодий Девід упав у траншею, не будучи враженим кулями. Інші тіла перекотилися через нього.


Коли він прийшов до тями, Девід лежав під трупами своєї родини, знищеної полковником фон Штайгом. Він пролежав там понад дванадцяту годину. Наступного дня були призначені нові страти, і нацисти не вважали за потрібне засипати могилу. Було економічнішим зробити це, коли він був достатньо заповнений. До ночі хлопчику вдалося втекти в темряві. Девід Бен Вайсман був єдиною людиною, яка уникла смерті від Макса фон Штайга, також відомого як Темний Ангел.


До поразки Німеччини фон Штайг та кілька високопоставлених нацистських офіцерів бігли до Аргентини завдяки неймовірному видобутку, який вони накопичили, у тому числі у вигляді полотна та золота, здобутих від пограбування євреїв.


Набагато пізніше Давид Бен Вайсман дав свідчення Комісії з військових злочинів проти фон Штайга, який був заочно засуджений.


«Що ж, гере Вейсман, ми знову тут, через стільки років, - сказав полковник.


Вейсман повернувся до справжнього і подивився на нациста, який почав ходити туди-сюди по столу.


"Виявлення вас - це втілення моєї мрії всього життя", - сказав офіцер. Я так давно хотів послати тебе приєднатися до твоєї родини.


Нервова напруга скривила рота міністра. Сльози люті піднялися до нього


в очі. Він узяв себе до рук і зумів сформулювати кілька слів.


"Тобі це не зійде з рук", - сказав він голосом, що тремтить від гніву.


"Ви так думаєте, гер Вайсман?" - посміхнувся полковник. Ти не правий. Я організував цю операцію з бездоганною ретельністю та точністю.


"Ти можеш убити мене, але тобі це ніколи не зійде з рук", - повторив Вайсман, його нутрощі стиснулися від люті.


Нацист шалено засміявся, і Вейсман зрозумів, що його розум тільки погіршився після Другої світової війни.


- Та гаразд, гер Вайсман, - відповів фон Штайг, - я не один. У мене ціла армія чекає на сигнал, щоб виконати мої накази.


Він загасив цигарку і взяв зі столу ціпок. Потім він почав ходити, ударяючи палицею по шкіряних черевиках, щоб акцентувати увагу на словах.


– Ми тебе знищимо. Ми роздавимо Ізраїль!


- Як ти думаєш, ти впораєшся з цим з жменькою головорізів, які служать у твоїй армії? - Запитав Вайсман.


- "Бандити, - кажете ви. Це ви і ваші сіоністські гангстери - головорізи!" - заревів фон Штайг.


Вайсман дивився, як він ходить по кімнаті, клацаючи палицею по черевиках.


«Я вважаю своїм обов'язком навести лад у цьому безладді протягом години», - сказав він. Просто дайте мені шість моїх елітних спецназівців.


Обличчя фон Штайга почервоніло, на шиї набрякли вени, нацист схопився за край столу і нахилився до Вейсмана.


- Якщо ти віриш у це, ти просто дурень! - прошипів він. У мене тут не купка недалеких негрів, як у Ентеббі, а ретельно відібрані солдати, яких я особисто треную.


"Дозвольте мені взяти шістьох моїх найкращих людей", - поблажливо сказав Вайсман. Подивимося, чи добре вони навчені.


В люті полковник ударив тростиною по середині столу, що викликало різку бавовну в кімнаті. З тремтячими від гніву губами фон Штайг подивився в очі Вейсмана, потім підвівся і підійшов до нього. «От і все дуже добре», - сказав собі міністр. Підійшовши трохи ближче полковник СС зупинився за кілька кроків від нього.


- Це ти не мою армію бачив тут, дурню! пояснив тло Штайг. Це моя охорона СС. Краплі води в морі. Знай, що за мною стоїть ціла арабська нація.


– А! Араби також беруть участь у ваших справах!


- Якщо хочете, гер Вайсман. Вони просто пішаки! У моїх планах вони відіграють другорядну роль. Тому що моя мета не закінчується знищенням Ізраїлю. У мене набагато амбітніші плани. Коли спалимо Ізраїль і сіоністську нечисть вщент, ми встановимо Четвертий Рейх, який буде найбільшим із усіх часів. Тоді я здійсню мрію фюрера: підкорити світ!


Схопившись зі стільця, Вейсман застав нациста зненацька. Він підняв руки і, закинувши їх над головою, схопив його. Відчувши, як скуті наручниками руки стискаються навколо його горла, полковник спробував подати сигнал тривоги, вдаривши палицею об землю.


"


Йому вдалося покликати хрипким голосом. - "Вартова!"


Двері відчинилися, і в кімнату увірвалися кілька людей. Вони схопили міністра, який люто чинив опір, сподіваючись задушити полковника СС, перш ніж його звільнять. Охоронці зрештою здолали його та звільнили свого лідера.


Фон Штайг зробив кілька ковтків повітря, потім, схопившись за горло, звалився на підлогу. Сидячи на землі, притулившись спиною до стіни, він спостерігав, як його люди жорстоко побили Вейсмана.


Коли в нього перехопило подих, нацист підвівся, і охоронець простяг йому тростину. В люті він почав бити Вайсмана по обличчю. Міністр закрив повіки, відчуваючи, як по очах тече кров.


- Заберіть його звідси! заревів полковник. Позбавте мене цієї єврейської нечисті! І відправте Павука до його камери.


Приголомшений Вайсман доклав величезних зусиль, щоб не знепритомніти, коли його витягли з кімнати. Фон Штайг звалився на стілець, і чоловік налив йому бренді.


У коридорі Вейсман знепритомнів. Прийшовши до тями, він виявив, що висить на балці в центрі порожньої темної кімнати. Єдиними видимими меблями був стілець і голий матрац, що розкинувся біля стіни. Він був недовго. Незабаром двері відчинилися для полковника, за яким пішла ще одна людина в нацистській формі.


Раптом Вейсман дізнався викрадача, який залишився з його секретаркою.


Він глянув на нього з тривогою. Чоловік тримав у руці моток грубої плетеної мотузки, обтягнутої шкіряною оббивкою. Ремінець був близько двох метрів завдовжки. До полковника, схоже, повернулося самовладання; він виглядав майже безтурботним. Він усміхнувся Вейсману, а потім кивнув людині, яка мирно розмотала мотузку.


«Герре Вайсмане, ви пошкодуєте про свій попередній дурний спалах, мені дуже шкода», - спокійно сказав він. Це капітан Шмідт. Ми називаємо це павук. Він відповідає за застосування дисциплінарних заходів.


Маленький капітан з обличчям гризуна обернувся до Вейсмана з садистською усмішкою.


- Де моя секретарка? спитав останній.


"Не турбуйся про неї", - відповів капітан, оголюючи свої довгі жовті зуби. Вона там, де мають бути всі добрі євреї.


- Що ти маєш на увазі ? Що ти зробив з нею?


- Вона мертва. Коли будуть усі паразити твого вигляду.


- Нещасний убивця! - сказав міністр, дивлячись на нього очима, що сяють ненавистю та огидою.


"Не хвилюйся, вона померла від радості", - посміхнувся чоловік із жовтими зубами. Я добре про неї дбав.


- Годі балачки, Шмідт! перервав полковник. Починати!


Чоловік почав хльостати Вейсмана. З кожним ударом стрінги оберталися довкола грудей міністра, який стиснув зуби, щоб не кричати від болю. Удари не пошкодили шкіру, але на грудях та спині утворилися великі опухлі сліди, в місцях, де била мотузка. Начебто фізичних тортур йому було мало, під час прочуханки Вейсмана Павук почав мучити його морально.


«Це було щось, твоя секретарка», - посміхнувся він. Справді, їй сподобалося! Вона була дуже слухняною.


Знову стрінги зашипіли в повітрі і розсікли груди міністра. Під силою ударів його тіло почало розгойдуватися.


"Я робив з нею все", - пісклявим голосом сказав Шмідт. Всі. І вона з радістю скорилася, сука!


Раптом Вайсман викинув ногу вперед у бік нижньої частини живота Шмідта. Він почув м'який звук мошонки, що розплющується, у нього під ногою. Садист, навіть не скрикнувши, скрутився калачиком і нерухомо звалився на підлогу.


Збожеволівши від люті, фон Штайг кинувся вперед, кричачи на Вайсмана і схопивши батіг, бив його з голови до плеча. Зрештою міністр знепритомнів, і нацист вийшов з камери з тріумфуючим виглядом.


ПЕРША ГЛАВА


Крісла канатна дорога зупинилася і повільно повернулася на десять метрів над основним спуском гори Паудер Кінг. Північний вітер носив снігові вири навколо верхніх схилів, і було різке зниження температури.


Я розстебнув блискавку на своїй куртці, взяв цигарку із золотим наконечником і закурив. Під крісельною канатною дорогою промчала весела група молодих людей. Ці сини та дочки багатих американців каталися на лижах з легкістю, що відображає багато різдвяних канікул, вже проведених у зимових видах спорту. Я стежив за ними, гадаючи, чи знають вони, як їм пощастило, що вони народилися в найбагатших родинах країни.


Саміт Сходу, Паудер Кінг також є одним із найексклюзивніших гірськолижних курортів Північної Америки. Дохід тих, хто його відвідує, не опускається нижче за сто тисяч доларів на рік - цифра, яка в очах найбагатших клієнтів перебуває на межі злиднів. Ці клієнти - промисловці, юристи, державні діячі, знаменитості на телебаченні і кілька пустих і багатих південноамериканців, які рятуються від виснажливого літнього сезону.


Три тижні я відпочивав у комфортабельному приватному шалі, орендованому високопоставленим другом Компанії. Після місії, яку я щойно завершив на Карибах, мирне життя та мінливий клімат мене не дратували. Сильні фізичні вправи повернули мене до олімпійської форми, і погані спогади про нещодавні події почали зникати.


Коротше кажучи, суперсекретний агент Нік Картер проводив безтурботну відпустку. Тому що, якщо ви не знали, мене звуть Нік Картер, і я працюю на АХ, найменший, але також найрадикальніший з органів розвідки США. Ми з колегами працюємо у всьому світі. Здебільшого ми займаємося справами, які надто делікатні та навіть надто заплутані для інших відділів. Якщо я скажу вам ще раз, що моє кодове ім'я N3,


що я служу Богу, своїй країні, АХ, моєму босу Девіду Хоуку, і що це приносить мені істотний дохід, ви знатимете майже все.


Крісельна канатна дорога знову рушила. Я зробив останню затяжку і викинув сигарету, яка згасла в снігу. Приблизно за сотню ярдів від нас на краю траси вишикувалися кілька людей, які брали уроки катання на лижах. Підійшовши ближче, я впізнав струнку фігуру їхньої наставниці, прекрасної Грети Лундштедт. Її скандинавський акцент звучав у моїх вухах, коли вона вболівала за своїх учнів. Я не міг не захоплюватися її вправними рухами та бездоганними літерами S, які вона малювала на снігу.


Я пройшов повз неї і крикнув:


- Зніміть капелюх, мадемуазель інструкторе!


Вона підвела голову, оточену довгим світлим волоссям, що розвівалося на вітрі, і помахала мені усмішкою, від якої заблищали її чарівні маленькі білі зубки. Напевно, ця шведка була тим, що можна назвати красивою квіткою. Вона мала все, що я люблю знаходити в жінці.


Я підійшов до портика. Я хитнувся вперед. Легкий поштовх, щоб підвестися з місця, і кілька швидких ударів палицею повернули мене до початку треку. Внизу будівлі станції утворювали крихітні темні плями на білому тлі. Сонце йшло за сусідній хребет, кидаючи червоні відблиски у чисте небо.


Це був останній спуск дня. Я зробив з ранку дюжину і починав відчувати напругу в ногах. Крім того, в таку пізню годину ставало важко йти стежкою. Я поправив лижні окуляри, міцно взявся за ціпки і зістрибнув. Незабаром я спустився по крутому схилу, сп'янілий швидкістю та свободою. Таких піднесених відчуттів, як на мене, небагато.


Дві ночі поспіль йшов сніг, і стежка була вкрита гарним килимом зі свіжого порошку. Умови були ідеальними. На мить я ліниво спустився під гору, а потім, коли простір звузився, плавно скоригував свій курс.


Слід знову розширився. Я трохи повернув, і вона зникла, поступившись місцем полю з терасованих скель, до якого я увійшов, злітаючи на повній швидкості. Це той тип місцевості, що відрізняє дітей від досвідчених лижників. Але якщо ви катаєтеся на лижах стільки ж, скільки і я, ви знаєте, що рок - це те місце, де можна найкраще розважитися. Ухиляючись від одних скель шаленими зигзагами, перетинаючи інші, як трампліни, я прорвався через цей гігантський гофрований лист заліза і повернувся на край траси, де зупинився, піднявши сніговий вінок.


Я на мить фиркнула, згадавши про той прекрасний день, який щойно провів, і про величезний гарячий пуншит, який чекав на мене внизу, потім одягнув окуляри і пішов. Найприємніше в цьому останньому спуску - це те, що я зазвичай йду слідом тільки за собою. Я закінчив курс написанням лижами довгих букв S і співом на все горло.


Трохи пізніше я увійшов на під'їзд до шалі, і фари мого «кадилака» висвітлили фасад. Будівля, велика і зручна, збудована за зразком швейцарських шале, з похилим дахом і великою відкритою терасою для прийняття сонячних ванн. Зовні будівля була вкрита обвітреними кедровими колодами. Я відключив світло фар і довго сидів у машині, дивлячись на крижану пишність гір Вермонта.


Всередині шале за вікнами сяяло тепле, гостинне світло. Я бачив, як місіс Слеттері порається на кухні, а Сімус, її чоловік, накриває стіл у їдальні. Слеттери були домашньою обслугою, які обслуговували будинок. Їх бос найняв їх, коли збудував шале, і вони ніколи не покидали його.


Я піднявся сходами, щоб позбавити свої черевики від снігових грудок. Було так холодно, що я відчував, як ніздрі в мене мерзнуть з кожним вдихом.


Як тільки я увійшов до вітальні, чудовий запах киплячої їжі Мері Слеттері вдарив мене по носі. Вона була чудовим кухарем, найкращим кухарем в окрузі, і я подякував господареві за те, що він узяв її до себе на службу.


Лише різдвяна ялинка та камін освітлювали простору та зручну кімнату, великі французькі вікна якої виходили просто на гору. Підлога застелена товстим плюшевим килимом. Перед каміном стояв низький столик, оточений пуфами, подушками та двома м'якими диванами.


Різниця температур змусила мене механічно здригнутися, і я підійшов до вогню, щоб зігріти руки. У їдальні задзвеніли столові прилади, коли Сімус перестав ставити на стіл.


- Ви тут, містере Картер? - спитав він, чуючи, як я йду. Чи не впали при спуску на схилах?


- Доброго вечора, Сімус. - Все добре, дякую, - відповів я, проходячи під великим арочним прорізом у перегородці між двома кімнатами. Ой! Але що за стіл! Ви приготували так, ніби я чекаю на королівську високість.


- Дякую за комплімент, сер. Я не запалюватиму свічки, поки не прийде твій гість.


- Звичайно, Сімусе, поспішати не варто. Ми, мабуть, вип'ємо пару аперитивів, перш ніж піти до столу. До речі, з ялинкою теж вітаю, вона чудова. Я захоплювався ним із боку перед тим, як увійти. Ефект приголомшливий.


- Так, - погодився Сімус. Я спеціально залишив світло у кімнаті. Думав, тобі це сподобається.


"Ти мав рацію, Сімус", - сказав я з широкою посмішкою.


«І я відкрив пляшку маркіза де Ріскаль», - додав добра людина з легким блиском в очах. Воно матиме добрий смак.


Marques de Riscal - це вино, яке я виявив однієї неділі в Мадриді після відвідин Прадо. На мій подив, у винному магазині штату Вермонт було кілька ящиків. Я купив усе. Те, як Сімус з ірландським акцентом промовив «маркіза де Рискаль», принесло мені величезне задоволення. Думаю, навіть якби мені не сподобалося це вино, я б подавав його йому щоночі, просто щоб почути, як він спотикається про ці слова.


– А! Ось так, містере Нік! - Вигукнула Мері Слеттері, коли я увійшов на кухню. Ви під час приїхали, я щойно приготувала гарну розвагу.


Мері була міцною, пишногрудою дівчиною, завжди готовою розсміятися від щастя. У неї були круглі рожеві щоки. Під густим кучерявим білим волоссям її обличчя, незважаючи на вік, залишалося обличчям молодої дівчини. Його яскраво-блакитні очі виблискували пустотою, яка є чарівністю ірландців.


- Дякую, Мері, - говорю я. Я вже випив на вокзалі.


"Ні, ні, ні, містер Нік", - кокетливо відповіла Мері. Я зробила це для тебе. Гарненький пуншик, які тобі подобаються.


"Це дуже мило, Мері, але ні, дякую", - відповів я, відступаючи до сходів.


- Що я чую? - прочитала стара, взявши мене за руку, як неслухняну дитину.


"Але, але, Мері ..." - пробурмотів я.


- Давай, давай, містере Нік. Грог, на мою думку, він підхльостує твою кров. Це не зайва річ, яка вам нашкодить, навпаки, це пожвавить чоловіка після напруження. І з візитом, на який ви очікуєте, повірте мені, це саме те, що вам потрібно!


Я здався і, сміючись, прийняв склянку, яку вона мені простягла, розуміючи підморгнувши. Потім вона пішла за срібним чайником з раковини і повернулася, щоб налити мені пунш, що димився.


- Легше, Мері, не особливо!


- Давай, давай, містер Нік! Вона запевнила, що немає нічого кращого, щоб бути в добрій формі.


Потім дістала чашку для чаю. Я був заінтригований, побачивши, як вона це робить, майже ховаючись. Безперечно, стара звичка, яку вона зберегла від села. За старих часів слугам не можна дозволяти пити разом з господарем.


"Бачите, я теж зрозуміла натяк", - сказала вона, наливаючи великий ковток у свою чашку.


- Чому ти п'єш із чашки, а не зі склянки, Мері?


– Ви хочете знати все? "Це через нього", - прошепотіла вона, кивнувши у бік їдальні. Його нудить від того, що я трохи випиваю перед їжею. Отож, сер, уявіть, що я випила чаю. Чи не побачене, не відоме.


– За здоров'я ірландців! - сказав я, сміючись.


- Здрастуйте, містер Нік! Мері радісно відповіла.


- Ще одна крапля, містере Нік? - Запропонувала вона, коли я випив свою склянку.


- Дякую, Мері. Ні дякую.


- Ну, я використовую одну у поїздку. Дорогою додому не буде спекотно. І тоді я не бачу, яку шкоду це може завдати, якщо у вас є щільний обід.


- Дякую за грог, Мері. - Мені треба прийняти душ, - сказав я, збігаючи сходами.


- Вітання ! містер Нік!


- Так, Мері.


- Я кладу косметичку


маленька леді під подушкою. Мало, якщо вона її шукає...


Я відповів вибухом сміху. Дуже гарна жінка, ця Мері. Якщо й треба було напустити трохи туману, вона ніколи цього не проґавить.


Я прийняв душ, а потім усе ще мокрий, сів перед дзеркалом, щоб поголитися. Зробивши це, я вдягнув сірі штани, синю шовкову сорочку і спустився вниз. Сім'я Слеттері закінчувала вечерю за кухонним столом. Гаряче в духовці приємно пахло в кімнаті.


«Мері Слеттері, – сказав я зі своїм найкращим ірландським акцентом, – ви – кордон блю. Я думаю, ти твориш чудеса у цьому будинку.


- О, дякую, містер Нік. Приємно це робити за вас.


Я поцікавився. - Чи був у цій відповіді ще натяк? Сімус ні на мить не помилився. Він відірвався від тарілки і глянув на Мері з легкою усмішкою на губах.


- Сьогодні субота, і я думаю, ви із задоволенням проведете вечір, - лицемірно сказав я. Не залишайтеся на обід, у цьому немає потреби.


- Нарешті, містер Нік! Мері запротестувала, було б неправильно дозволяти вам це робити самому.


- У нас все буде добре. Не хвилюйся.


- Мене це не хвилює. Добре бути тут.


"Давай, давай", - наполягав я. У вас двох був важкий день разом, і ...


«Це виключено, містере Нік, - сказала Мері. Я…


- Закінчуйте Мері! - Вилаяв її Сімус.


Вона зупинилася, відкривши рота.


- Еее... Я, так, звичайно, - затнулась вона. Ви ... вважаєте за краще побути наодинці з дамою, чи не так?


"Є дещо з цього", - нарешті визнаю я.


"Цікаво, чи можна залишити двох молодих людей твого віку одних і без нагляду", - сказала Мері, пустотливо блищачи очима.


- Давай, Мері, давай! - наказав Сімус, який уже одягався. Виїжджаючи негайно, ми можемо опинитися вдома, перш ніж почне падати сніг.


Мері пояснила мені, що овочі були в теплі, і таймер духовки задзвонить, коли її «Біф Веллінгтон» буде готовим.


Сімус уже вийшов заводити їхню машину. Мері одягла пальто і приготувала аперитив, потім, взяла чашку, вилила частину тодді, яку тримала в теплі, і проковтнула його залпом.


Другий розділ.


Я поки що нічого не бачив, але знав, що вона наближається, коли почула рев двигуна її «Мазераті». За кілька секунд машина з'явилася на під'їзній доріжці до шалі і припаркувалася поруч із моїм кадилаком.


Грета помахала мені і швидко піднялася зовнішніми сходами. На ній були обтягуючі коричневі оксамитові штани, заправлені в чоботи, що обтягали ноги її до колін. Її коротке хутряне болеро зупинялося на талії, і на ній була російська шапка з того ж хутра. Довге світле волосся золотими хвилями падало їй на плечі. Вона досягла вершини дерев'яних сходів і поставила ногу на сходи. Я посміхаюся до нього.


- Як сьогодні моя богиня вікінгів?


- Бррр! - Прошепотіла вона, поспішаючи всередину. Я замерзла… і голодна.


"У мене є саме те, що потрібно, щоб все це виправити", - сказав я, обіймаючи її.


Дотик її крижаних щік був чудово прохолодним на моїй шкірі. Грета накинула пальто на спинку дивана і кинулась до каміна.


– А! "Вишукано", - сказала вона, повертаючись, щоб зігріти свою дупу.


- Що вип'є ця чарівна спортсменка?


- Як завжди, добрий сухий мартіні. Ви ще не знаєте? Очевидно, що з усіма жінками, які повинні обіймати вас, я вважаю, що вам важко зорієнтуватися.


«Це саме те, що мені подобається, – відповів я, поспішаючи приготувати їй коктейль.


Коли він був готовий, я налив собі і кинув два кубики льоду, на які налив трохи Гленлівета, з газованою водою.


– Як пройшли уроки сьогодні?


«О, як завжди», - зітхнула Грета. Ви не можете собі уявити, як це нудно залишатися там і вчити кататися на лижах, коли у вас є тільки одне бажання: піднятися на вершину схилів і кинутися вниз, розважаючись, як божевільна.


Я бідна шведка.


- Ви знаєте, що викликали фурор серед цих дам, які брали уроки, саме зараз, коли ви сідали на канатну крісельну дорогу.


- Це так ?


– Ми знайшли вам багато компліментів. Дехто навіть казав, що ти сам собою чоловіча гідність.


– Де вони це візьмуть? Прошу трохи...


- Гей, а що ти робиш у свої дні, поки я викладаю, га?


- Я відповім лише у присутності свого адвоката.


- Бу! - сказала Грета, прикусивши мою щоку кінчиком губ.


Я повернувся до неї і поцілував у відповідь, але з великою запопадливістю. Спочатку обережно, потім люто, коли її губи відкрилися на мою вимогу. Вона обійняла мене. Я відчув, як наростає бажання, коли вона раптово пішла.


"Ти збираєшся пролити мою склянку", - запротестувала вона з хитрою посмішкою.


Я відповів. - Ти просто мене дражниш!


Я пішов на кухню, щоб принести «Біф Веллінгтон» Мері Слеттері та величезну страву зеленого горошку, яку вона приготувала. Потім я запалив свічки, приготовлені Сімусом, наповнив два п'янких винних келихи гарним червоним вином, і ми сіли обідати.


Ми почали мовчки їсти. Грета не брехала, вона справді була голодна. Вона пожирала їжу, як регбістка після кубкового матчу.


Пообідавши, ми повернулися до вітальні. Я додав ще кілька полін у слабшаючий вогонь і подав дві маленькі склянки витриманого Наполеона. Я виявив, що власник шале був фанат Френка Сінатри. Альбоми співака зайняли кілька лав його музичної колекції. Я вибрав кілька, поклав їх на автоматичний плеєр і пішов до Грети. Встановивши перед вогнем на подушках, ми, не кажучи ні слова, скуштували наш коньяк.


За великими ілюмінаторами я бачив засніжені гілки, освітлені повним місяцем, який, здавалося, врізався в небо над Пороховою горою. Скелети дерев під його блідим сяйвом відкидали павутину примарних тіней на білий крижаний простір.


Грета притулилася до мого плеча і повернула голову до мене. Я ніжно поцілував її у губи. Вона глибоко зазирнула в мене. Я усміхаюся їй.


Вона солодко відкинулася на подушках, притиснула мене до себе і пристрасно поцілувала. Одна з його ніг пролізла між моєю і почала рухатися туди-сюди. Я засунув руку їй за пояс і побачив, що під штанами в неї нічого немає. Її сідниці були чудово теплими. Вона почала мене гладити, і ритм її дихання почастішав.


Я запитав. - Підемо спати?


"Давай залишимося тут, на подушках", - пошепки відповіла Грета. Ми прямо перед вогнем.


Моя рука знайшла блискавку на його стегні. Я відкрив його і швидко стягнув штани до колін. Вона сама зняла светр, і її красиві темно-рожеві алебастрові груди з маленькими кінчиками засвітились у світлі полум'я. Його дихання, тепер більш рівномірне, оживило його груди мирним серцебиттям.


Я зупинився на мить, щоб мовчки дивитись на неї. Вона справді була дуже красивою.


Я дивився на неї нерухомо і безмовно. Грета простягла руку і застебнула гудзики на моїй сорочці. У світлі каміна в її золотавому волоссі танцювали хвилясті тіні. Коли вона повністю мене роздяглася, вона обернулася до мене обличчям. М'яка шерсть волосся кольору стиглої пшениці виблискувала між її стегон.


Дивлячись прямо мені в очі пустотливим і провокаційним поглядом, вона просунула руку між моїх ніг і обдарувала мене тонкими ласками. Я почав задихатись і, коротко зітхнувши, обережно відштовхнув її і поклав на спину між подушками. Потім, обхопивши рукою глобус грудьми, я нахилився до неї і дозволив своїй мові пробігтися її губами, вниз її шиєю, на мить вгору, щоб відчути смак прекрасного блондина за її вухами, і повільно спустився вниз, до кінчиків грудей.


Я продовжив своє просування шовковистою шкірою її живота і, нарешті, дістався шовковисто-золотистого трикутника. Я дозволив їй трохи почекати, щоб довести збудження до піку, потім поринув між зігнутими і широко відкритими ногами Грети, яка, закинувши голову і заплющивши очі, дозволила собі нестримно втекти від задоволення, яке доставив їй мій рот. Частота його дихання тепер сягала апогею. Вона видала уривчасті стогін.


- Увійди! - сказала вона, затамувавши подих. Увійди!


Здригнувшись, вона відкинула свою голову назад і глибоко зітхнула. Я ліг на неї і раптово глибоко проник у неї. Вона видала хрипкий стогін і, нарешті, кинувши всяку стриманість, заплакала:


- Ой! Нік! Нік! Ніїїк!


Потім вона обняла мене ногами за спину, упираючись п'ятами в мої спітнілі сідниці. Я відчував, що його сутички втягують мене, тиснуть на мене. Несамовита дрож її тіла так збудила мене, що я подвоїв свої зусилля і мить через вибухнув всередині неї.


Вона випустила лютий крик і вдарила мене по спині, потім розслабилася, наситившись насолодою.


Я ліг поруч із нею і прислухався до тихого бурмотіння її дихання, змішаного з піснею вогнища, що потріскувала. Грета згорнулася калачиком у мене на грудях, і я довго тримав її, знову кажучи собі, що любовні насолоди настільки ж величні, як і швидкоплинні. Потім я підвівся на лікті і подивився на Грету.


Її світле волосся розвівалося віялом навколо голови, вона міцно спала. Її розслаблене обличчя було дитячим. Зовні завивав вітер, обносячи стіни шале.


"Не дивись на кінчики лиж", - пробурмотіла вона, потягаючись уві сні.


Я посміхнувся, поцілував її в лоб і накрив товстою ковдрою, що сидить на кріслі.


Я зрозумів, що Сінатра давно перестав співати і пішов вимикати пристрої. Я налив собі ще коньяку, який спробував, стоячи біля вікна, глянувши на споглядання безлюдних схилів. Сніг йшов повільно, і я сказав собі, що день катання на лижах буде чудовим. Я допив склянку маленькими ковтками і пішов до Грети. Я заснув, дивлячись на м'які форми її тіла, що палає палаючим вогнем.


Третій розділ.


Вогонь затих за ніч. Крижаний вітерець за вікном зумів просочитися між дерев'яними панелями та дверима патіо, і кімната охолонула. Грета обійняла мене, загарчавши, що замерзла. Після дня катання на лижах та наших занять коханням я відчував себе надто втомленим, щоб знову спалахнути. Я загорнув її у ковдру, підняв на руки і відніс нагору, де, як я знав, нам буде тепліше.


Прокинувшись наступного дня, я хотів намацати Грету. Її більше не було у ліжку. Я підвівся на лікті і відчув чудовий запах, що виходить з кухні. Мій голодний шлунок, мабуть, теж це відчув, бо він почав бурчати. За мить я почув майже непомітний крок її босих ніг, що ступають по килиму сходів.


Вона увійшла до кімнати, за якою стояла велика таця, на якій я з нетерпінням перерахував яєчню, кілька гарних скибочок новоанглійської шинки, тушковану картоплю і кошик тостів, намазаних олією. Я дивився, як вона поставила свій піднос переді мною на ліжко. Одягом Грети був маленький фартух, що облягав її талію. Я дивився на неї, поки вона наливала мені каву, заворожена рухами її грудей, що розгойдуються, квітучих більше, ніж будь-коли. Коли вона закінчила, вона зняла фартух, стрибнула на ліжко і підійшла, щоб приєднатися до мене між простирадлами.


- А твій сніданок де він? - Запитала я між шматочками хрумких тостів.


- Довго спав, любий Нік. Я прокинулась давно. Я навіть читала ранкові газети, доки ти спав, як соня.


- Який ти чарівний вікінг! Приємно отримувати сніданок у ліжку.


Проковтнувши все до останньої крихти, я встав і пішов прямо у ванну. Я чудово знав, що якщо я поступлюся маленьким ідеям, що копошилися у мене в голові, ми не встанемо з ліжка до полудня. І в цей час гарний сніг, який я бачив падаючим вночі, ймовірно, буде протоптаний.


Але як тільки я перестав приймати душ, пролунав телефонний дзвінок, щоб покласти край моїм планам кататися на лижах.


- N3? – сказав Хоук стурбованим голосом. У вас пішло багато часу!


Про всяк випадок я спустився вниз, щоб відповісти, і взяв слухавку тільки на восьмий дзвінок.


"Якщо я поясню чому, ви мені не повірите, сер", - відповів я з усмішкою на губах.


- Міністр закордонних справ Ізраїлю викрали, - без жодних преамбул заявив начальник. Пітер Пен тільки-но подзвонив мені і наполягає на тому, щоб справа була довірена вам.


І так. Я знову був у дорозі. Я вже відчував, як адреналін біжить моїми венами.


Я запитав. - Ми знаємо, хто завдав удару, чи у нас є підозри?


- Поки немає. Після прибуття до Нью-Йорка у вас буде повний інструктаж. Якнайшвидше дістанься до Ратледжа. Там на вас чекає вертоліт.


- Добре, сер. Я негайно йду.


Коли Грета вийшла з ванної, я був одягнений і складав одяг у відкриту валізу на ліжку.


- Що відбувається, Нік? - спитала вона, насупившись.


– Телефонний дзвінок мого начальника. Я мушу негайно йти працювати. В офісі щойно трапився жахливий безлад.


– Як? "Або що! - вигукнула Грета, схожа на маленьку дівчинку, якій щойно сказала, що не матиме Різдва. Що, чорт забирай, за безладдя? Хіба це не може зачекати навіть до завтра?


Вона була така вразлива з великими хворими блакитними очима, що мені від цього було не легше. Я зробив глибокий вдих.


"Послухай, Грета", - сказав я заспокійливим тоном. Не гнівайся. Ви знаєте, я не поїхав би ось так, якби це було не так важливо.


"Мені не шкода, Ніколас", - прошепотіла вона. Просто трохи… розчарований.


– Я знаю, ти розумієш. Дякую.


Я обійняв його і ніжно поцілував. Я відчув, як її сльози котилися моїми щоками. Я підняв її на руки і обійняв.


«А тепер, мале, слухай уважно», - сказав я, коли вона здавалася спокійнішою. Я залишив на столі конверт для Слеттері. Я вам довіряю. Ви замикаєте двері і несете їм усі. Добре ?


- Звичайно, добре, - відповіла вона, посміхаючись мені крізь пелену сліз.


Я довго цілував її, а потім пішов забирати валізу. Загорнута в старий халат, Грета стояла в дверях і дивилася, як я йду, сумно махаючи рукою.


О 15:00 вертоліт приземлився на вертолітному майданчику Істсайду. Проходячи через ворота, я побачив лімузин, де чекав Девід Хок.


Девід Хоук, бос і операційний директор Axis, - єдина людина, якій я підзвітний за межами вищого командування. Це те, що можна назвати "крутим хлопцем". Для свого віку він у винятковій фізичній формі. Її звичайний одяг - твідовий піджак та сірі штани зі складкою. Він постійно тримав у губах одну зі своїх смердючих маленьких сигар. На щастя для оточуючих, з деякого часу він їх майже не запалював.


Тим не менш, за запахом, який перехопив моє горло, коли я сів у лімузин, я знав, що він принаймні один раз, але Бог знає колись, викурив одну зі своїх сигар у машині. Він глянув на мене, звузивши очі, на маленьку коричневу сигару між його стиснутими зубами.


"Ну, Ніколас", - сказав він, простягаючи мені руку. Схоже, що цей відпочинок вам сподобався. Яка засмага!


- Дякую, сер. І я попрошу передати мою подяку вашому другові. Його шале у Вермонті – справді найкращий вибір.


Водій повільно вів лімузин, намагаючись не зачепити одного з незліченних городян, які здійснювали післяобідні пробіжки Іст-Рівером.


"Їх не зупиняє навіть холод", - вчасно зауважив я.


Хоук застогнав, що звучало як схвалення.


Під'їхавши до пандусу, лімузин перетнув крите паркування, потім повернув ліворуч у бік Саттон-плейс.


"Це трапилося вчора вранці", - почав Хоук. Міністр щойно виголосив промову в ООН.


- Як вони позбулися агентів безпеки Ізраїлю?


- Простіше простого. Вони вбили двох агентів та зайняли їхні місця.


"Але... міністр не знав своїх людей", - здивувався я.


- Ні звичайно. У Вейсмана був особистий охоронець, який слідував за ним всюди. У машині на нього чекали троє чоловіків: терористи, які представилися ізраїльськими агентами.


- Це божевілля!


- Не зовсім. Охоронці Вейсмана зупинялися в готелі з його дочкою, - пояснив Хоук. Ми припускаємо, що міністр та його охоронець думали, що пасажирів лімузина було послано ізраїльським консульством. Це те, в чому була організаційна помилка.


- Боже! І чи маємо ми ключ до розгадки?


«Все, що ми знаємо у нинішньому вигляді, – це те, що група – чи групи – загрожувала життю Вейсмана. Але насправді ми не знаємо, чи терористи це насправді чи шантажисти.


- Коротше, пливемо посеред туману.


– Бюро направило групу фахівців для зняття відбитків пальців у готелі вбитих ізраїльтян. Вони також оглядають лімузин, який був знайдений покинутим біля в'їзду на FDR. Поки що їх дослідження нічого не дали.


Я запитав. – Вони намагалися встановити контакт?


"Ще ні", - відповів Хоук. Ми не знаємо, що вони хочуть натомість міністра. Добре, Ніку, не забувай, що запит від самого президента. Те, як ви провели свою операцію на Карибах, справило на нього велике враження.


«Я намагатимусь не розчаровувати його», - сказав я з напівусмішкою.


"Я впевнений, що ти це зробиш", - сухо сказав Хоук.


Повідомлення було зрозумілим, що я отримав 5 із 5 балів. Я був повністю зацікавлений у успіху.


Четвертий розділ.


Наступного ранку я пішов у приймальню Waldorf Astoria. Ми на мене чекали. Співробітник оглянув вестибюль і кивнув молодому чоловікові в темно-синьому костюмі, який підвівся і швидко пішов мені назустріч.


Я бачив, що вони не ризикують. Він зажадав показати мою картку і тільки після ретельного її вивчення запросив мене йти за ним до ліфтів до високих веж, що виходять на Парк-авеню.


- Зак Левін, - оголосив він, - агент секретної служби Ізраїлю, відряджений до міністра закордонних справ.


Двері ліфта відчинилися, і Левін попросив сорок другий поверх.


Коридор, який веде до королівських апартаментів, був заповнений людьми зі служби безпеки. Коли я увійшов у номер, мені здалося, що він розміром приблизно половину футбольного поля. Дві гігантські кришталеві люстри звисали з обох кінців вестибюлю, прикрашеного біло-блакитним мармуровим каміном. За словами Левіна, перський килим, що покривав підлогу, був оцінений у двадцять п'ять тисяч доларів. Ще я побачив в іншому кінці кімнати, в кутку, рояль із лакованої груші. Здавалося б, не звертаючи уваги на розкіш, що оточувала їх, неспокійні співробітники метушилися тут і там. Рейчел Вайсман чекала на мене в їдальні перед овальним столом роботи Томаса Чіппендейла. Я подумав, що вона виглядала королівською, коли встала, щоб привітати мене.


«Я Нік Картер, міс Вайсман, - сказав я, тиснучи їй руку. Президент Сполучених Штатів просить мене передати вам його співчуття. Мені було доручено зробити неможливе – знайти вашого батька та благополучно повернути його на волю.


«Дякую вашому президентові і вам теж, містере Картер, - відповіла дівчина, енергійно потискуючи мені руку. Сідайте будь ласка.


Рейчел Вайсман була одягнена в білий шовковий корсаж, блідо-блакитний светр і відповідну спідницю. Її світло-каштанове волосся, зібране в пучок, дещо зістарило її і зробило схожою на бізнесвумен. Вона мала повні губи, що, як мені здавалося, було не без уваги. При найближчому розгляді я кажу собі, що це її карі мигдалеподібні очі надавали їй такої чарівності. Вони кипіли жвавістю. Я виявив у ній всі ознаки сміливої та рішучої молодої дівчини. Ніщо в її поведінці не видавало того болю, який вона, мабуть, зазнавала.


- Хочеш чашечку чаю? - Запитала вона, ставлячи перед собою фарфоровий чайник.


- Дякую. Ні дякую.


Вона використала це для себе і дійшла до суті справи.


- Що я можу зробити, щоб допомогти тобі знайти свого батька?


«Насамперед, міс Вайсман, - відповів я, - я хотів би, щоб ви якомога детальніше розповіли мені, що сталося, коли ви приїхали. Все, що могло здатися вам дивним чи підозрілим.


"Оскільки нам доведеться тісно співпрацювати, називайте мене Рейчел", - запропонувала вона з посмішкою. І якщо ви не заперечуєте, я можу вас називати Ніколасом.


"Нік, цього буде достатньо", - сказав я, відповідаючи на її посмішку.


Рейчел почала свою розповідь з усіх подробиць, які вона згадала


відколи ступила на землю США. Ніщо в подіях, свідком яких вона була, не видалося їй дивним чи сумнівним.


"Розкажи мені про ворогів твого батька, Рейчел", - попросив я.


"Без сумніву, в арабських країнах є багато людей, які не люблять його у своїх серцях", - відповіла вона. Але я не знаю його особистих ворогів.


- А як щодо того дня, коли він звернувся до Генеральної Асамблеї ООН? Чи отримував він якісь телефонні дзвінки? Він виглядав стурбованим, коли залишив вас?


- Точно ні. Ми разом поснідали. Він був дуже розслаблений. Наскільки мені відомо, єдиний телефонний дзвінок був від Зака Левіна і повідомив, що лімузин готовий. Трохи пізніше я дивилася виступ у прямому ефірі на телебаченні.


- Хіба він не дзвонив вам після виступу?


– Ні. - Востаннє я чула батьковий голос по телевізору, - сказала вона, намагаючись зберегти рівний тон.


Двері їдальні відчинилися, і в кімнату увірвався чоловік. Я глянув на нього, потім перевів погляд на Рейчел, яка здавалася дуже засмученою вторгненням.


Вона сказала. - Що трапилося, Сол! Що це позначає ?


«Вибачте мені, міс», - тривожно пробурмотів чоловік. Телефонний дзвінок. Ми хочемо поговорити з вами особисто.


- Зрозуміло, - сухо сказала дівчина.


Я теж бачив це. Контакт, швидше за все. Рейчел подивилася на мене і знала, що я зрозумів.


- Чи є піст, де я можу стежити за бесідою? – поцікавився я.


– Головний пульт знаходиться у холі, біля піаніно. - Я піду говорити до своєї кімнати, - відповіла Рейчел.


- Що б не трапилося, зберігайте спокій. Слухайте, що вони кажуть вам, а потім запитуйте їх. Змусіть їх говорити якнайдовше. Можливо, ми зможемо їх знайти на прослуховуванні.


Звісно, телефон уже прослуховували. Обладнання для виявлення та запису було встановлене в одній із кімнат у номері. Рейчел швидко вийшла зі їдальні, перетнула хол і зникла у своїй кімнаті. Я дуже обережно підняв слухавку і вдягнув носову хустку на мікрофон. За мить я почув у слухавці голос Рейчел:


- Вітання!


- Рейчел Вайсман?


- Так. Хто ти ?


Тиша. Я почув звук дихання на іншому кінці телефону.


- Рейчел...


- Папа ! Це ти ? - схвильовано вигукнула дівчина.


- Рейчел?


- Так, я слухаю, тату. Ви в порядку ?


- Та я добре, люба.


- Де ти ?


Було цілком зрозуміло, що ця людина не могла вільно висловлювати свої думки. Мабуть, його або побили, або накачали наркотиками.


- Тату, відповідай мені, будь ласка! - благала Рейчел тремтячим голосом.


- Рейчел... ти... ти маєш вислухати те, що ми збираємося тобі сказати.


- Так, татусь, так, слухаю.


"Міс Вайсман", - запитав голос, який відповів уперше.


- Так. Скажи мені, хто ти.


Його самовладання викликало моє захоплення. Вона вже оговталася і заговорила різко.


- З часом ви це дізнаєтесь.


- То чого ти від мене чекаєш?


"Якщо ти коли-небудь захочеш знову побачити свого батька, просто послухай мене", - відповів голос.


- Гаразд, я тебе слухаю. Що ти хочеш ?


- Немає мови про проведення переговорів по телефону. Виберіть емісара, який вестиме переговори про звільнення вашого батька. У вас завтра до десятої години ранку.


- Хіба ви не можете домовитися зі мною? - сердито сказала Рейчел.


- Виберіть емісара. Ми зв'яжемося з вами о 10-й ранку і дамо подальші інструкції.


"Я хочу вести переговори безпосередньо з вами", - наполягала Рейчел.


Я почув клацання, за яким пішла тиша. Викрадач повісив слухавку.


- Алло! Алло! – відчайдушно покликав голос Рейчел.


- У цьому немає потреби, Рейчел. На жаль, вони повісили слухавку, – сказав я йому.


Вона тяжко зітхнула.


Я тоді спитав. - Отже, хлопці, вам удалося щось підібрати?


Людина зі служби прослуховування прочинила двері і просунула голову в хол, подавши мені негативний знак.


- Вибач нічого не вийшло, - сказав він, це тривало недовго.


Мабуть, вони запідозрили, що за лінією стежать. - відповів я.


"Нам доведеться зробити, як вони кажуть, у нас немає вибору", - сказала Рейчел, входячи до кімнати.


Я закурив цигарку і підійшов до вікна. Вниз на Парк-авеню машини виглядали як колонія неспокійних комах.


- Ти маєш пропозицію, Картер? - Запитав Зак Левін. Те, що має бути зроблено?


- Те, що сказала Рейчел, більше нічого. На даний момент ми можемо лише виконати їхні вимоги та дочекатися завтрашнього ранку.


Я бачив, що Левін передумав, коли почув, як я назвав Рахіль на ім'я. "Все добре", - сказав я собі. До того ж нам доведеться об'єднатися з ревнивим залицяльником! "


- Так, мабуть, міс Вейсман має рацію, - догодливо визнав Левін.


Дочка міністра примружилась і подивилася на нього. Я зробив останню затяжку та загасив сигарету.


- Кого вибрати посередником? - сказала Рейчел.


«Після смерті особистого охоронця вашого батька я став найстаршим», - сказав Левін. Беру переговори під свою відповідальність. Я про все подбаю.


- На мій погляд, - заперечив я, - це не найкраще рішення.


"Твоя думка - це тільки твоя думка, Картер", - перервав його молодий чоловік. Міністр закордонних справ Ізраїлю викрали. Як голова служби безпеки я зобов'язаний домовитись про його звільнення.


“Містере Левін, - відповів я добрим, але твердим тоном, - я жодним чином не заперечую вашу позицію, але саме на території Сполучених Штатів викрали міністра. І президент Сполучених Штатів особисто доручив мені керувати операцією. Вибачте, але ви не маєте права приймати рішення щодо цього. Я маю відігравати роль посередника.


Ізраїльтянину було трохи більше тридцяти, з кучерявим світлим волоссям і рідкісними світлими вусами. По-хлоп'ячому рожева шкіра робила його набагато молодшою за свій вік. Він був близько шести футів на зріст і мав міцне додавання, яке він напружив, як півень, щоб захистити свою вислизну владу.


- Що це означає ? - спитав він, випрямляючись на повний зріст.


"Що все знаходиться в моїх руках", - відповів я. Але, звісно, я дуже радий можливості працювати з вами.


- У цьому випадку ви не побачите заперечень проти того, що я буду посередником.


- Слухайте, я не думаю, що має сенс посилати до них ізраїльтянина. Ким би вони не були, терористами або будь-ким, викрадачі будуть більш схильні мати справу з особистістю, яка не має відношення до справи.


«Якщо вам справді потрібна особа з боку, – відрізав Левін, – надішліть до них когось із радянського посольства. Чи не представника уряду США.


- Заспокойся Зак! - Вигукнула Рейчел. Припини це безглузде дитинство! Це життя мого батька! Крім того, Нік правий. Викрадення відбулося в його країні, він – той, хто уповноважений приймати рішення. Перестанемо витрачати час та сили на непотрібні дискусії.


У кімнаті запанувала дивна тиша. Ізраїльські службовці в коридорі стали дуже уважно розглядати кінчики ручок або скидати уявний пил із рукавів своїх курток. Я озирнувся і зрозумів, що мені треба щось зробити, щоб Левін остаточно не втратив обличчя перед своїми підлеглими.


«Слухай, Левіне, - сказав я, - якщо ми будемо робити це пліч-о-пліч, пропоную рухатися далі. Ось ми й заважаємо цим панам працювати.


Він полегшено зітхнув і майже посміхнувся до мене. Коли він пішов за Рейчел у їдальню, я зупинився біля дверей у кімнату, де діяли офіцери, що підслуховували. Я пояснив їм, що їдальня служитиме нашим тимчасовим штабом, що наступного дня я збираюся відповісти на дзвінок викрадача і що я хочу, щоб вони якнайшвидше встановили для мене три станції.


Коли я зайшов до кімнати, Левін сидів поряд з Рейчел наприкінці овального столу. Він глянув на мене з сором'язливою усмішкою.


"Дякую, Картер", - сказав він.


- Чому?


– За те, що ти робив раніше.


- О, будь ласка. Давай спробуємо зараз уникнути дрібного особистого суперництва.


- Хіба ти не збираєшся когось делегувати, Нік? - Втрутилася Рейчел. Чи збираєтесь ви вести переговори самі?


Я відповів кивком.


- Я скажу їм, що я є представником Держдепартаменту і що консульство Ізраїлю призначило мене виступати від його імені.


- Добре, - сказав Левін. Але потім ?


– Тоді все просто, треба імпровізувати, не помиляючись.


Я спустився до стійки реєстрації і замовив номер, розташований трохи нижче за королівський люкс. Я хотів бути на роботі, коли настане час. Коли я влаштувався і службовець пішов, я налив собі гарного віскі і набрав спеціальний номер Хоука, щоб повідомити все йому.


Наступного дня о 7-й годині я встав і прийняв душ. Потім я замовив легкий сніданок: грейпфрутовий сік, яйця некруто і тости з борошна. Я не був дуже голодним, але подумав, що може пройти деякий час, перш ніж у мене з'явиться можливість спробувати щось ще. Нервова напруга почала мене напружуватися. Мені не подобалося робити справу, не знаючи, хто переді мною. Якби йшлося про усунення ворожого агента, я був би вільний. У таких місіях у вас завжди є приблизне уявлення про те, з ким ви стикаєтеся, тому ви можете передбачати можливі варіанти та обмірковувати різні варіанти дій. Однак у тій ситуації, в якій я опинився, мені довелося йти крок за кроком.


Близько 9-ї години ранку я прибув у номер Вейсманов і дав останні інструкції своїм людям. Важливо було записувати всі розмови, щоб їх можна було використовувати під час судового розгляду, якщо терористів зловлять живими. І, звичайно ж, вони мали зробити все можливе, щоб спробувати визначити місце, звідки дзвонили викрадачі.


О 9:30 ми з Рейчел та Заком Левіном сіли за овальний стіл. Три телефони були налаштовані та перевірені. Все працювало нормально. Нам просто треба було зачекати.


Рейчел була блідою, що ще більше посилювало сяйво її великих карих очей. Її волосся було розпущене і довгими хвилями спадало їй на плечі. І знову я був вражений її спокоєм. Я подивився на Левіна, який нервово лоскотав кінчиком язика кінчик своїх тонких вусів. Цей хлопець закохався, він був відверто сліпим. Він не міг відвести очей від молодої жінки.


Вона спитала. - Скільки часу, Нік?


"Без чверті десять", - відповів Левін, не давши мені навіть часу подивитися на годинник.


- Дякую, - сказала вона мирним голосом.


В цей момент Левін повернув до мене голову і перехопив веселий погляд, який я йому кинув. Він почервонів і відвернувся. Трохи згодом він почав гладити стіл кінчиками пальців.


- Може, хочеш зупинитися! - випалила Рейчел.


Це була перша ознака напруги, яку вона показала з того часу, як я був там.


О 10-й ранку задзвонив телефон. Рейчел підстрибнула і дивилася на трубку. Потім вона повернула до мене голову і стривожено подивилась на мене.


"Не чіпай його", - сказав я їй.


Вони обоє подивилися на мене з подивом.


- Нік, будь ласка! - благала Рейчел.


На четвертому гудку я кивнув і простяг руку, щоб підняти трубку. Вони підняли трубку із ідеальною синхронізацією.


Я відповів. - Так?


- Хто ти ? - Запитав мій співрозмовник після секундного коливання.


То був той самий голос, що й напередодні.


- Вільям Маккарті. Я з Держдепу.


- Яку роль ви граєте?


- Посольство Ізраїлю попросило мене представляти його інтереси.


– Добре, – оцінив голос. Ось що ви збираєтесь робити...


Я його перебив:


- Момент. Як я можу бути впевненим, що міністр живий і здоровий?


- Зберігати спокій. Він в порядку.


– Дай мені поговорити з ним, будь ласка.


- Я щойно сказав тобі, що з ним усе гаразд.


- Мені не можна вести переговори, якщо я не маю гарантії. Дай мені його!


- Ви тут не для того, щоб наказувати, а для того, щоб їх отримувати, - відповів мій кореспондент.


– Якщо я не поговорю з міністром, жодних переговорів не буде.


Рейчел і Левін тепер дивилися на мене з обуренням та несхваленням. Очі дівчини розширилися від побоювання.


- Ти божевільний ? - Запитав викрадач.


– Ви мене чули, дайте мені поговорити з міністром.


Була довга пауза, під час якої я


сприймав шепіт розмови.


- Вітання! покликав інший голос.


- Містер Вайсман?


"Так, я Девід Бен Вайсман", - відповів чоловік набагато впевненішим голосом, ніж напередодні.


Сльози беззвучно виступили в красивих очах Рейчел, потім скотилися її щоками. Я спитав його, шукаючи підтвердження. Вона кивнула головою.


- Містер Вайсман, - говорю я. Я Вільям Маккарті, делегований Державним департаментом. Будьте спокійні, ми зробимо все, щоб забезпечити ваше звільнення якнайшвидше.


- Тепер у вас є докази, - втрутився викрадач. А тепер послухай мене.


- Я слухаю тебе. На яких умовах ви звільните міністра?


- Жодних розмов по телефону!


- Як вчинити у цьому випадку?


- Ви повинні поїхати автострадою штату Нью-Йорк. Ви зрозуміли?


- Так-так, записую.


- Добре. Ви їдете приблизно сто шістдесят кілометрів на північ. Ви з'їжджаєте з автостради на з'їзді 18 та проїжджаєте через невелике містечко під назвою New Paltz. Коли ви залишите місто, ви знайдете шосе 32. Ви рухаєтеся ним на північ і продовжуєте рух шість з половиною кілометрів.


Я швидко подряпав його вказівки.


- Ви побачите металевий міст, який перетинає невелику кам'янисту річку Есопус. Ви не переходите міст. Натомість ви йдете дорогою вздовж річки. Ви перетнете старий критий міст і, таким чином, зрозумієте, що йдете в правильному напрямку. Через 4,8 км ви побачите шинок Depugh's Esopus Creek Inn. Зніміть там кімнату та чекайте на подальші інструкції.


- Добре, - сказав я, - записав. Коли я можу отримати звістку від вас?


- Ти побачиш. Просто займи там свою кімнату і чекай. І пам'ятайте: ні ментів, ні федералів, нікого! Якщо ви хочете побачити живого міністра.


Розмова була закінчена. Я повісив слухавку, не сказавши жодного слова, і перечитав вказівки викрадача.


- Тепер ми хоч би знаємо регіон, де вони ховаються! - вигукнув Зак Левін.


- Так, - сказав я, - ми знаємо, що це недалеко від цього містечка. Як ти гадаєш, Рейчел?


- Я… я справді зраділа, почувши свого батька. Мені шкода, що я дозволила засмутитися.


- Це природно, - відповів я. Суть у тому, що ніхто не чув, як ви плачете. Викрадачі не знають, що ви слухали.


"Я не розумію, навіщо ти їх так змушував, Картер", - дорікнув мені Левін. Ви чудово знаєте, що міністр у їхній владі!


"Якби він був мертвий, вони б більше не завдали йому шкоди", - відповів я. Тепер ми знаємо, що він живий, і вони знають, що угоди не буде, якщо вони позбудуться його.


- Я не згоден ! - сказав Левін тремтячим від гніву голосом. Ви пішли на безрозсудний ризик!


Він напружився, і я зрозумів, що він намагався випендритися в очах молодої дівчини. Я вирішив зберігати спокій.


"Ми не спілкуємося зі звичайними викрадачами", - спокійно пояснив я. Це група міжнародних терористів, зрозумійте. Вони не мають наміру просити у нас кілька тисяч доларів. Їхні вимоги будуть незвичними. Вони ретельно прорахували свої аргументи і знають, що мають козирну карту, доки живе пан Вейсман.


- Що змушує вас думати, що вони не розглядають можливість його усунення, коли ми виконали їхні вимоги?


Погляд Рейчел метнувся з Левіна на мене, ніби вона дивилася на тенісний матч.


- Тому що я маю намір із самого початку дати їм зрозуміти, що вони нічого не отримають, якщо у мене не буде доказів того, що міністр живий.


«Я все ж таки вважаю, що з вашого боку було не дуже розумно грати з безпекою містера Вайсмана», - пробурмотів Левін наприкінці своєї аргументації.


«Я теж боялася, Заку, - зізналася Рейчел. Але це спрацювало, і тепер я думаю, що у нас набагато більше шансів урятувати мого батька.


"Я піду з тобою туди, Картер", - наказав Левін.


"Це був би найкращий спосіб поставити під загрозу життя міністра", - відповів я. Чи чули ви, що вони сказали? Ні копів, ні федералів нічого. Мені здається, це теж означає відсутність ізраїльських агентів.


– Я буду вашим водієм, і мене ніхто не знає. На мій погляд, у такому разі краще бути удвох.


– Ні, я не хочу ризикувати.


Вибач, але я піду сам.


Молода людина кинула на мене вбивчий погляд. М'язи його щелепи нервово посмикувалися.


"Він правий, Зак", - погодилася Рейчел. Це надто ризиковано.


Він повернув до неї голову, сердито зітхнув, підвівся і шаленими кроками вийшов із кімнати. Я простежив за ним очима, коли він вийшов за двері, а потім подивився на Рейчел.


- Це справді неможливо! вигукнула вона.


"Я знаю, він думає, що я намагаюся його усунути", - сказав я.


Рейчел довго мовчала. Занурившись у свої думки, вона машинально пограла порожньою чашкою зі блюдцем. Я мовчки дивився на нього. Нарешті вона підвела голову і подивилася на мене довгим німим поглядом, нервово закусивши нижню губу. У його великих карих очах було побоювання.


«Спокійно, Рейчел, – сказав я. Все буде добре. Ми звільнимо вашого батька живим і неушкодженим.


«Нік, я хочу піти з тобою», - вона вдарила мене впритул.


Я зробив глибокий вдих, а потім повільно видихнув.


- Я мушу піти! - Наполягала Рейчел. Це мій батько !


- Та гаразд, це неможливо, ти це знаєш.


- Анітрохи. Для мене це залишатиметься тут, нічого не роблячи, не знаючи нічого неможливого. Я б збожеволіла від цього.


«Навіть визнавши, що я згоден, консульство ніколи цього не допустило б», - заперечив я. Що до Левіна... Уявіть його реакцію на думку, що ви залишитеся зі мною наодинці. Він скоріше вб'є мене!


- Левін не має відношення до мого життя.


- Якщо ви не помітили, дозвольте вам сказати, він шалено любить вас.


– Знаю, і це не вчора. - Якось я припустилася помилки, дозволивши їй супроводжувати мене на вечірку в посольстві, - пояснила дівчина. Він написав про це справжній роман і з того часу вважає, що має на мене права. Але повірте мені, я ніколи не дозволяв йому сподіватися ні на що.


- Тільки він тебе кохає, це нічого не змінює. Ви бачили, як він глянув на мене, коли я назвав вас на ім'я?


- Так, звичайно, - зітхнула вона. Я не можу порахувати скільки разів я ставив його там, де йому належить, для подібних речей. Я навіть попросив батька перевести його, але він ніколи не хотів мене чути.


- Так, подумав я вголос, тут його авторитет незаперечний.


- Що ти маєш на увазі ? - Запитала Рейчел.


- Що він відповідає за ізраїльську делегацію і що за відсутності вашого батька ви перебуваєте у його підпорядкуванні.


- Мені все одно ! - Заперечила вона. Я хочу тебе супроводжувати.


- Спершу заперечить Левін. По-друге, це надто небезпечно. Я не можу погодитись поділити з вами ризики такої місії. Тим більше, що у вас немає досвіду у подібних речах.


- Вибачте? – майже обурено сказала дівчина. Якщо це вас непокоїть, перестаньте про це думати. Будь ласка, знайте, що я мав звання капітана ізраїльської армії і що я була єдиною жінкою, яка взяла участь у рейді на Ентеббі.


Я мало не впав навзнак.


- Якщо ти не візьмеш мене з собою, я піду сама. «Пам'ятай, я теж записувала координати», - додала вона, вириваючи першу сторінку із блокноту.


Я їй повірив. Вона піде сама. І мені було б ще гірше, якби я не знав, де вона і чим займається. Навіть просячи Левіна тримати її під наглядом, я думав, що вона досить хитра, щоб втекти, поїхати на північ і зірвати мої плани.


- Отже, Нік? Ви згодні, чи ні?


– Мені треба забрати машину. Якщо ви можете вибратися звідси непоміченою, приєднуйтесь до мене сьогодні вдень о 4-й ранку в барі Kenny's Steak Pub. Він розташований на Лексінгтон-авеню, поряд з готелем Beverly. Я почекаю чверть години з годинником у руці. Якщо я не побачу, що ти йдеш, я піду без тебе.


- Ти не пошкодуєш, що повірив мені, Нік. Я обіцяю тобі !


Я відчував, що роблю помилку. Але чи мав вибір?


П'ятий розділ.


Коли я увійшов до бару, мене на мить вразила темрява. Я заплющив очі і знову розплющив їх. Коли зір звикли до тьмяного освітлення, я замовив віскі з содовою. Прийшов мій напій, я зробив ковток і закурив.


Було о 4:05 ранку. Я вирішив почекати до 4:30 ранку, останньої хвилини. Якби тоді вона не прийшла, як домовилися, я їхав без неї.


Аперитив у Kenny's починається рано. Бар уже був заповнений людьми, які виходять із сусідніх офісів. Через п'ять хвилин я відчув, як хтось прокрався до бару поруч зі мною. Це була Рейчел. Вона поставила валізу до своїх ніг, випросталась і широко посміхнулася мені.


"Так ти це зробила", - сказав я.


- Та ви не повірили? Ви виглядаєте трохи розчарованим.


Я запитав. - Як щодо випивки перед доглядом?


- Ну, - відповіла Рейчел, - я б із задоволенням випила краплю білого вина.


Я побачив кивок бармена, який чув її відповідь. Він поставив склянку перед Рейчел та подав їй.


"За успіх нашої експедиції", - сказала вона перед тим, як зробити ковток.


Я запитав. - Як вдалося перехитрити стеження?


- Дуже просто. Я запакувала валізу і ковзнула в візок з брудною білизною, яку співробітник залишив за дверима моєї кімнати. Я сховалась під простирадлами і чекала. Це тривало близько двадцяти хвилин, які здавались годинами, і я відчула, як візок рушив, а потім опустився на ліфті. Декількома поверхами нижче, перевірила що нікого немає, вилізла з візка і ось я тут.


- Що ж, - сказав я, допиваючи віскі, давай поспішаємо. На нас чекає довгий шлях.


- Як думаєте, скоро вони з вами зв'яжуться?


- Ймовірно, вони почекають, щоб переконатися, що мене не стежать. Насамперед, я сподіваюся, що ніхто не зрозуміє, що ви донька міністра.


Рейчел допила. Я вказав на двері в іншому кінці бару.


- Пройдіть туди, - говорю я. Вона повідомляється із "Беверлі". Чекай мене в холі. Я піду і заберу тебе біля входу на 50 вулиці. Так буде безпечніше. З меншою ймовірністю вас помітять.


За кілька хвилин я зупинив «кадилак» перед готелем «Беверлі». Рейчел спостерігала за мною. Вона швидко вийшла і сіла у машину. Я йшов 3-ю авеню, потім звернув на 59-ю східну сторону у бік Франкліна Д. Рузвельта Драйв.


Шосе не було зледенілим, і ми могли їхати добре. Було 18:00, коли я пригальмував згорнути на з'їзд New Paltz. Я зупинив машину, оплатив проїзд, і за кілька хвилин ми вже їхали головною вулицею тихого університетського містечка. Його заповнили банки, кафе, ресторани швидкого харчування. Проїхавши невелику автобусну зупинку, я побачив червоне світло і повернув праворуч.


Було вже темно, коли ми виїхали на вузьку двосмугову дорогу. У цьому місці панувала умиротворення та приємна атмосфера житлових приміщень середнього класу з невеликими альтанками. Також було кілька ферм, і вдалині я міг бачити контури гірського хребта.


«Повільніше, Нік, – сказала мені Рейчел. Я вважаю, що це міст.


Залишивши міст праворуч від мене, я повернув у напрямку, вказаному викрадачом. На відгалуженні фари машини висвітлювали старі бараки, що занепали від віку та негоди. "Школа Бонтеку" гласила табличка, прибита до дверей. Цікаво, чи досі тут ходять до школи місцеві діти.


Дорога була вибоїстою і шириною ледве пропускала дві машини. Ліворуч від нас, за ландшафтними берегами, під тонкою плівкою льоду ліниво тече Езопус.


Доїхали до старого критого мосту.


- Подивися, як це красиво, Нік! - Вигукнула Рейчел.


Ми повірили б, що перенеслися в іншу епоху. Довгі сталактити виступали на верхньому поясі хисткого і засипаного снігом мосту, який, здавалося, чекав, поки найменший струс не обрушиться на річку назавжди.


Через кілька хвилин, коли ми вийшли з повороту, нам постала будівля. Готель Esopus Creek Inn був колишнім будинком, де минулого століття зупинялися диліжанси, щоб змінити зчіпки або дати своїм пасажирам відпочити після довгого дня в дорозі. Основна будівля була повністю кам'яною. З роками, коли бізнес процвітав, було додано прибудови з дощок. Уздовж головної будівлі йшла веранда, дах якої небезпечно прогинався під вагою снігу. До входу вела широка звивиста дорога. Багато камінів у таверні диміли, і коли я підійшов, я відчув запах диму. Я допоміг Рейчел дістати валізу, а потім пішов припаркувати машину на стоянці за цим будинком.


Коли ми увійшли до приймальні, нас огорнуло гостинне тепло затишного каміна. З кімнатою з одного боку межував невеликий бар, а з іншого - їдальня, з якої долинало клацання столових приладів і шум розмов.


Стіни були обшиті темними дубовими панелями. Перед стійкою адміністратора на підлозі був розстелений круглий килимок з макраме. Крісла з великими спинками були розставлені тут і там, а перед каміном стояв низький стіл із вишневого дерева, з боків якого стояли два дерев'яні крісла-гойдалки.


- Леді та джентельмени! зустрів чоловік середніх років у вовняній сорочці та старому синьому комбінезоні.


- Доброго вечора, - відповів я. Я дзвонив із Нью-Йорка пізно вранці, щоб забронювати номер.


"Хм, давай подивимося", - сказав бос, гортаючи журнал з виглядом людини, яка заплуталася зі своєю клієнтурою.


"Я зробив замовлення на ім'я містера і місіс Вільям Маккарті", - сказав я.


- Ах, отак! Що ж, пані та панове, ваша кімната готова і чекає на вас.


Рейчел подивилася на мене, трохи почервонівши.


"Я просив двокімнатний номер", - сказав я.


– У нас їх немає. Але знаєте, наші кімнати дуже великі, вам вистачить місця.


"Справа не в цьому", - пояснив я. Мені потрібно зробити багато документів по обіді, і іноді це змушує мене досить пізно працювати. Дружина важко засинає при включеному світлі.


- О, я бачу! Ми виправимо це для вас! Якщо хочете, я можу надати вам дві суміжні кімнати.


Я не міг не посміхнутися, коли побачив полегшений вираз обличчя Рейчел.


- Це буде ідеально, - говорю я.


- Але це буде коштувати вам додаткові 30 доларів, - додав бос.


- Без проблем.


Пан Депуг зателефонував у двері на стійці реєстрації, потім обійшов стійку і сам узяв наші сумки. Потім він пішов попереду нас вгору по дуже крутих дерев'яних сходах, старі сходи яких стогнали під нашими ногами, потім довгим коридором, де портрети його попередників були розвішані на стіні в дерев'яних рамах. На півдорозі коридором він зупинився перед дверима, відчинив їх, кинув багаж, увімкнувся і пішов, щоб відімкнути двері, що вели до сусідньої спальні. Я дав йому щедрі чайові.


- Дякую, - сказав він. Щиро Дякую.


Я спитав - Чи не пізно вечеряють? .


«Зовсім ні, - відповіла хороша людина. Нел працює до дев'ятої. Неллі, вона моя дружина, і вона чудовий кухар, я просто кажу тобі, що ...


- Настав час освіжитися, і ми спустимося вниз, - сказав я.


Кімнати були великі. У кожній із них був камін. У кутку першому стояло старовинне ліжко з червоної міді, накрите яскравою пуховою ковдрою. Підлоги, мабуть, були старовинними. Вони були виготовлені з великих вощених дощок, скріплених дерев'яними дюбелями. Біля ліжка був ще один килимок з макраме, а на туалетному столику стояли таз та великий глечик. Поруч висіли м'які чисті рушники.


Уздовж стіни, що розділяє спальні, стояла стара комод, увінчаний масивним дзеркалом у дубовій рамі. Перед каміном поставили два зручні крісла.


«Що ж, місіс Маккарті, – сказав я зі сміхом, – це як удома.


- Так, - відповіла Рейчел, дуже затишно.


- Звичайно, це не "Вальдорф Асторія", - сказав я, - але все буде гаразд. Сподіваюся, ви вибачте мене за те, що я забув сказати вам, що я забронював номер від імені містера та місіс Маккарті. Це було абсолютно машинально.


- Маю зізнатися, я була трохи здивована.


Рейчел з усмішкою взяла валізу і пройшла до сусідньої кімнати.


«Я буду готова за кілька хвилин», - крикнула вона з іншого боку дверей.


Я звичкою став обшукувати кімнату на предмет прихованих мікрофонів. Я зазирнув під ліжко, провів рукою під столами, під кріслами, за дзеркалом. Я оглядав порожню шафу, коли Рейчел постукала.


Я сказав. - Заходь?


Двері відкрилися. Вона явно прибралася і сяяла свіжістю. Її каштанове волосся було зачесане назад до верхівки і перев'язане стрічкою. На ній була темно-синя водолазка і довга вовняна картата спідниця.


- Ти чудова, - сказав я.


- Я хотіла змінитись під час цієї поїздки,


– скромно відповіла вона. І тоді це, безумовно, буде моя остання випадкова вечеря за довгий час...


Ми зайняли стіл біля вікна. Зовні місяць освітлював засніжені поля, а всередині помаранчеве полум'я свічки змушувало наші очі світитися мерехтливою яскравістю. Крім нас, тільки двоє тих, хто запізнився на вечерю, говорили перед своїм кафе.


Піднявши очі від меню, ми побачили боса, що наближається, одягненого в червоний піджак офіціанта, натягнутий поверх комбінезону. Невдовзі ми дізналися, що його звати Езра Депу і що він праправнук Єремії Депу, який збудував готель і був його першим власником. Протягом більше століття Депу передавали управління закладом від батька до сина.


Я запитав. - Що ви нам порадите?


Езра глянув у бік кухонь, потім перехилився через стіл.


"Я думаю, що Нелл не чує", - змовницьки пояснив він. Вона знаходить, що я дуже багато говорю про її кулінарії. Але можу вас запевнити, що її місцевий фазан, фарширований галушками, - найкращий у регіоні.


"Добре, Езро, візьми дві порції фазана", - сказав я.


«Ви побачите, пані та панове, ви не будете розчаровані», - запевнив господар готелю. А що буде із напоєм?


Він простяг мені карту вин, яку тримав під пахвою, і я був дуже приємно вражений. Старий Езра міг би по-селянськи поговорити, але його підвал був підвалом першого зустрічного. Я замовив Pouilly-Fuissé 1964 року.


- І ще "Поллі Фіусі"! - радісно сказав Езра, йдучи до бару.


- Добре ! – весело вигукнула Рейчел. Можна сказати, що він персонаж, цей Езра!


Як він і обіцяв, їжа була вишуканою. Я був приголомшений апетитом Рейчел. Його маленька статура не завадила їй її мати. Після вечері ми підвелися і пішли в бар. Ми були єдиними двома відвідувачами, і Езра залишив пляшку бренді у нашому розпорядженні, пояснивши, що він має піти «прибрати» їдальню.


- Та гаразд, панове, добрий вечір! він побажав нам перед від'їздом. Будь ласка, відзначте перед сном, що ви випили, в блокноті біля каси.


Коли ми залишилися самі, Рейчел з тривогою глянула на мене.


- Як ви вважаєте, як довго вони нас змусять чекати? вона спитала мене.


- Я не знаю. Доведеться виявити терпіння. Вони не зв'яжуться з нами, доки не відчують, що готові.


- О, Нік, важко бути терплячим, коли я знаю, що мій тато десь там, чорт знає, які небезпеки!


«Я знаю, що тобі, мабуть, важко», - відповів я. Але поки що нам залишається тільки чекати.


Вона почала пити бренді маленькими ковтками, не зводячи очей з вікна. Я мовчки дивився на неї. Я був приголомшений за неї. Я почав запитувати себе, чи справді я зробив велику помилку, взявши його з собою. Коли вона допила, я схопив пляшку і знову наповнив її.


- О ні, Нік! вигукнула вона. Я вже багато випила сьогодні ввечері.


«Давай, випий, – сказав я. Це допоможе вам заснути. І ще в мене у валізі є ще одна пляшка, якщо раптом тобі захочеться…


- Нема великих богів! - Зазвичай, я п'ю дуже мало, - відповіла вона.


"Тобі краще піти спати", - порадив я їй. День попереду може бути довгим.


Вона взяла бренді та попрямувала до виходу з бару. Підійшовши до дверей, вона зупинилася і обернулася.


Вона спитала. - Ти не йдеш?


- Мені треба трохи подумати. Я скоро піднімуся.


Потім Рейчел повернулася до мене і поцілувала щоку.


- Дякую, - прошепотіла вона мені на вухо.


- Чому?


– За те, що дозволив мені піти з тобою. Я знаю, що вас це турбує і що ви думаєте, що зробили помилку.


«Давай, давай, – сказав я йому, – перестань так турбуватися. Ви побачите, що все буде гаразд.


Я дивився, як вона вибігає з кімнати, вражена. Очікування наступного дня обіцяло бути довгим та похмурим. Я ненавидів таку ситуацію. Якби я тільки міг знайти ключ до розгадки щодо викрадачів, та будь що! Як тільки вони проінформують мене про свої вимоги, мені потрібно буде знайти спосіб звільнити міністра.


Звичайно, не піддаючись їм. Як би там не було, мені доводилося грати дуже розумно і серйозно розраховувати на свій спосіб дій. Найбільше мені не подобалося занурення в непроглядну темряву. Щоб виконати свою місію, мені довелося робити маленькими кроками цього разу.


Було вже дванадцять, коли я штовхнув двері до своєї кімнати. Поки ми вечеряли, Езра розвів вогонь у камінах, і кімната приємно зігрілася. Я відкрив вікно, щоб впустити трохи свіжого повітря. Потім я прийняв гарячий душ, у якому довго не затримався.


Потім я вийняв пляшку бренді та налив у склянку для зубної щітки. Я закурив цигарку і підійшов до вікна. Я побачив невелику замерзлу річку через дорогу. Матові гілки дерев окреслювались мереживом у зимовому місячному світлі. Випиваючи бренді, я тупо дивився на лід, що покривав річку, гадаючи, чи достатньо міцний, щоб ми могли кататися на ковзанах. Раптом пролунав стукіт у двері, що з'єднують дві кімнати.


- Хіба ти не спиш, Нік? – тихо запитала Рейчел.


– Ні.


- Чи можу я увійти ?


Не чекаючи моєї відповіді, вона відчинила двері.


- Ну, що сталося, Рейчел? Я запитав.


"Я не можу заснути", - відповіла вона. Занепокоєння.


Її волосся було зав'язане ззаду на шиї, на ній був синій шовковий халат, застебнутий спереду. Нижче ми могли вгадати дві пружні груди, затягнуті тонкою тканиною одягу. Світло від вогнища огортало її фігуру рожево-ліловими тінями. Вона була босоніж і раптово здалася дуже маленькою і дуже вразливою.


"Можливо, краще випити ще бренді", - сказав я.


- Я хотіла б.


Взявши пляшку, я зрозумів, що багато не випив.


- Стривай, - сказала Рейчел, зникаючи у своїй кімнаті.


За мить вона повернулася зі склянкою, яку принесла з бару.


- Це розсудливо! - пожартував я, сподіваючись трохи підбадьорити її. Ніколи не вирушайте у подорож без келиха для коньяку.


Вона вручила його мені з тонкою усмішкою. Я налив їй міцного напою і зробив те саме для себе.


- Ой! Нік! Це занадто багато ! вона запротестувала.


"Випий", - авторитетно сказав я їй. Навіть якщо це не допоможе вам заснути, вам не потрібно добре виглядати сьогодні ввечері, так що ...


Вона зробила ковток і підійшла до вікна, сумно зітхнувши:


- Я думаю, я не знаю нічого, що було б так важко винести.


Я не відповів. Я не міг придумати, що сказати їй, щоб її втішити. Місячне світло, що просочується через вікна, огортало його туманним ореолом.


«Я занадто хвилююся», - сказала вона голосом, що переривається від хвилювання. Я не знаю що робити !


По сіпання її плечей я зрозумів, що вона заплакала. Я підійшов до неї і зупинився за її спиною. І знову я був вражений, виявивши її такою маленькою.


"Нік", - схлипнула вона, повертаючись до мене. У мене у світі лише він.


Вона зламалася, і потекли сльози. Я поставив склянку на підвіконня і обійняв Рейчел.


- Давай, поплач, тобі піде на користь, - сказав я, ніжно погладжуючи її по волоссю.


Вона поклала мені голову на груди і дозволила собі залитися сльозами. Я відчував ніжний запах її волосся та тепло її молодого тіла поряд зі своїм. Я намагався втішити її, нашіптуючи їй на вуха заспокійливі слова.


Я ніжно поцілував його у скроню. Коли її ридання припинилися, вона схлипнула і подивилася на мене своїми великими сумними очима. Я витер її сльози долонею.


«Рейчел, – сказав я, – ми повернемо твого батька, і дуже скоро. Я обіцяю тобі.


Вона довго залишалась у мене на руках. Не випускаючи склянку, вона притулилася до мене, підперши голову мені підборіддям. Я мимоволі почав відчувати бажання підвестися. Я взяв її за плечі та обережно відштовхнув.


- Давай, допий цей напій! - сказав я голосом, що хотів бути твердим. Ви повинні спати!


«Я не хочу ночувати сама у своїй кімнаті», - прошепотіла вона, не відриваючи очей від дощок паркетної підлоги.


- Ти залишишся тут зі мною?


Вона мовчки кивнула, потім


глянула на мене своїми великими темними очима.


Вона спитала. - Ти певен, що я тебе не потурбую?


- Ні, давай, випийте склянку. Я вимкну світло.


Вона допила решту бренді і підійшла до ліжка. Я вимкнув світло, а потім пішов перевірити, чи правильно встановлено протипожежний екран перед кам'яним каміном. Коли я обернувся, Рейчел, знявши шовковий халат, відчиняла ліжко. Я бачив її ззаду, у світлотіні. Вона мала чудове тіло. Бунтівний місячний промінь пестив його вигнуту спину.


Не кажучи ні слова, вона прослизнула під ковдру з пір'я і лягла, повернувшись обличчям до стіни. Я зняв халат, склав його на стільці і ліг біля неї якомога обережніше, щоб не турбувати її. У тихій кімнаті єдиним звуком був тріск тліючого вугілля, яке все ще горіло в каміні. Рейчел потяглася.


- Нік, обійми мене, - тихо спитала вона.


Вона обернулася і обняла мене, не чекаючи відповіді. Її шкіра була ніжною, як пелюстка троянди.


- Рейчел! Ти не… – почав я.


Вона змусила мене замовкнути, доторкнувшись губами до моїх, і придушила будь-який натяк на опір, стиснувши ще сильніше. Його малесенький язичок ковзнув між моїми зубами, і я відповіла на його поцілунок. Її чудові груди були притиснуті до моїх грудей. Потім я відчув, як його рука гладить мене, спочатку м'яко, потім сміливіше.


Його теплий дотик викликав ніжність. Я давно цього не знав. Після кохання я обійняв Рейчел. Вона дивилася на мене, погладжуючи моє обличчя та шию, не кажучи ні слова. Їй не треба було казати. Його очі розповіли мені все.


Вона поклала мені голову на груди і не рушила з місця. Я відчував, як її дихання і прискорене серцебиття ставали все регулярнішими, а потім вона поринула в сон.


Шостий розділ.


Наступного дня, коли я прокинувся, мій погляд зустрівся з Рейчел. Вона дивилася на мене, лежачи обличчям униз, підвівшись на лікті. Як їй вдавалося бути такою гарною і такою свіжою вранці?


Я спитав її. - Немає мігрені? Немає похмілля?


– Ні. - Взагалі нічого, - сказала вона, весело звузивши ніс. Потім одним пальцем вона провела шлях від старого шраму вздовж моєї правої надбрівної кістки, спустилася вниз по переніссі, торкнулася моїх губ і зупинилася біля ямочки на моєму підборідді.


- Нік Картер, - лагідно сказала вона, - ти рідкісна знахідка. Я ніколи раніше не зустрічав таку людину, як ти.


- Ага, - пробурмотів я з напівусмішкою, я знаю. Ви всі кажете одне і те ж ...


"Але я щира, Нік", - запевнила вона, ніжно цілуючи мене в губи. І навіть якщо ви хочете, щоб я була з вами повністю відвертою, я не вважаю вас красивим. Дивлячись на вас, я сказала собі, що у вас немає того, що можна було б назвати витонченим обличчям, навпаки.


- Дякую за комплімент.


- Але ж ви так добре вмієте це робити! додала вона, знову цілуючи мене.


Ми довго дивилися один одному у вічі. Рейчел погладила мене по щоці, і я почув, як її атласна шкіра скрипить на моїй бороді, що росте.


"Містер Картер, трохи гоління принесе вам більше краси", - сказала вона.


Вона знову поцілувала мене, цього разу провела кінчиком язика між моїми губами. Я відчув теплий, твердий дотик її грудей, що притискалася до моїх грудей, і м'якість її шовковистої вовни, що пестила моє стегно.


Я ковзнув руками по її попереку, схопив її за сідниці і перекотив через себе. Вона почала ніжно тертися об моє тіло, похитуючи тазом. Її шкіра стала липкою, і я вже почував себе у відмінному настрої, щоб віддати їй належне.


Вона спитала. - В нас є час?


- Час? Це все, що ми маємо, поки вони не зв'яжуться з нами.


Без подальших церемоній вона підвелася, похитувала стегнами і повільно опускала їх, щоб змусити мене плавно проникнути всередину, зітхнувши від насолоди. Моє обличчя уткнулося в ямку його грудей, я дозволив собі випити мускусним ароматом, що походить від його тіла.


Видаючи слабкі хтиві стогін, вона поступово збільшувала його поштовхи, які незабаром досягли шаленої швидкості. Старе латунне ліжко виражало своє несхвалення скрипучими звуками. Рейчел почала жалібно стогнати, вдаючись до припливу задоволення, яке було незадовго до того, як воно оволоділо всім цим.


Через декілька секунд це я вибухнув усередині її у припадку насолоди.


Рейчел лягла поряд зі мною і поцілувала мене. Я розсунув кілька коричневих пасм, що звисали з його обличчя, і поцілував її в щоку. Вона випустила чуттєвий стогін задоволеної жінки.


Коли ми одяглися, я попросив принести сніданок до нашої кімнати. Після цих ранкових занять коханням ми обидва дуже зголодніли.


Трохи згодом ми почули, як Езра піднімається старими сходами, щасливо насвистуючи. Рейчел пішла відчиняти йому двері.


«Ось сніданок для королівського подружжя, мемо», - гордо оголосив він, висуваючи свій піднос і повертаючись боком, щоб вийти за двері. Кажуть, деякі їздять містом спеціально, щоб поснідати Нелл. Доброго дня, містере Маккарті, - додав він, побачивши мене. Сьогодні вранці досить прохолодно. Бажаєте перекусити біля невеликого багаття?


Не чекаючи моєї відповіді, він поставив тацю і опустився навколішки перед каміном. Незабаром у вогнищі потріскував великий вогонь.


Коли ми подужали ситний і соковитий сніданок, Езра прийшов забрати тацю. Я попросив його принести нам повний кавник. Почалися довгі години очікування. Рейчел спустилася вниз за ранковою газетою. Вона хотіла знати, яку реакцію у світі викликало зникнення її батька.


Вдень вона сказала мені, що збирається прогулятися. Я порадив їй завжди залишатися на увазі біля готелю. Як тільки вона вийшла, я підійшов до вікна і почав чекати, коли вона знову з'явиться внизу. Був чудовий зимовий день, ясний, холодний та гострий. Через дорогу біля річки грала група дітей. Коли вона спустилася з веранди, Рейчел обернулася до мене і помахала мені рукою. Я махнув рукою за плитку, налив собі чашку гарячої кави і сів із газетою.


Коли я знову виглянув у вікно, Рейчел ніде не було. Діти досі сиділи на одному місці, завершуючи роботу над сніговиком. Я оглянув усю дорогу: Рейчел не було видно. Моє серце билося в грудях, і я проклинав себе за те, що дозволив їй піти самої.


Почувши радісне виття, я повернув голову у бік групи дітей. Рейчел вийшла з-за спини сніговика і встромила морквину йому в обличчя. Я зітхнув з полегшенням. Справжня дитина, можна було б подумати, що вона була із банди. Трохи згодом вона залишила дітей на іграх і попрямувала назад до готелю. Я стежив за нею очима, доки не переконався, що вона в безпеці.


О 8 годині ми спустилися до їдальні. Я пояснив Езрі, що чекаю на дуже важливий телефонний дзвінок, і він, не вагаючись, покличе мене, якщо мене запитають під час вечері. Від напруги дня у нас захворіли шлунки, і, на превеликий жаль господаря готелю, ми замовили легку їжу.


Ми допивали каву, коли побачили, що Езра підійшов до нашого столу. На його приємне обличчя було звернено два стривожені погляди.


«Містер Маккарті, - оголосив він, - вас запитують телефоном.


«Я йду, Езро, – сказав я.


Я повернув голову до Рейчел. Вона була з жахом.


- Давай, сказав я, заспокойся. Ти залишишся тут. Ми абсолютно не маємо виглядати так, ніби у нас усі проблеми.


«Так, Нік, але поспішай», - відповіла вона, ледве стримуючи тремтячий голос.


Коли я підійшов до реєстрації, Езра вручив мені телефон. Я почекав, поки він вийде.


- Вітання! - Це Маккарті, - гаркнув я в пристрій.


- Ви один, містере Маккарті?


То був голос, який я чув у Нью-Йорку.


"Зрозуміло", - впевнено відповів я.


- Дуже хороший. Я бачу, ви розумні.


Я дихав. Вони не знали про присутність Рейчел.


- Бачите критий міст, яким ви перейшли в готель? Ви паркуєте машину на узбіччі дороги, виходите і стоїте посеред моста, щоб ми вас добре бачили.


- ДОБРЕ. Прийнято до відома.


- Будьте там о 10 годині один. А головне – жодних героїчних жестів, звичайно ж, жодної зброї.


- Зберігайте спокій.


Повісивши слухавку, я побачив, що до мене приєдналася Рейчел.


- Це все, - говорю я їй


Вони вийшли на зв'язок.


- Що вони сказали ? - Запитала вона, хапаючи ротом повітря.


"Я розповім тобі про це там, нагорі", - відповів я. Я маю доповісти вищим інстанціям.


Коли я дістався до спальні, я кинув куртку на ліжко, зняв сорочку і натягнув великий светр із високим коміром, який чекав на столі.


- Отже, Нік? – нетерпляче покликала Рейчел. Скажи-но! Що вони просять?


- Поки не знаю. Я маю зустрітися з ними о 10 годині.


- Після цього ?


Я знизую плечима.


- Як ви хочете, щоб я знав? Це вони вирішують.


Змучена знервованістю, Рейчел звалилася на ліжко, де сіла, схиливши голову, звісивши руки між ніг.


- Як ви думаєте, це швидко наважиться? Вона спитала.


- Так, звичайно, я збрехав, просто пошкодувавши її, що не повірив своїм словам.


- Слава Богу ! Рейчел зітхнула.


Я відкрив валізу і дістав глушник. Коли Езра дав мені телефон, я підключив його до трубки і набрав номер, за яким я міг додзвонитися до Хоука у будь-який час дня та ночі. Я слухав дзвінок на іншому кінці телефону. Підібрали другу лінію. Я знову почув приглушене відлуння серії електронних клацань, потім голос боса луною пролунав через навушник.


"От, N3, сер", - оголосив я.


- Ах, Нік! Я весь день чекав на твого дзвінка.


«Контакт із викрадачами щойно було встановлено», - пояснив я. Зустріч призначено на 22:00.


- Дуже добре, добре. Чи є новини від міністра?


- Наскільки я знаю, він у безпеці, сер.


- Добре. "Останні події тут досить зловісні", - сказав мені Хоук. Служби безпеки Ізраїлю повідомили, що дочка міністра зникла вчора пізно ввечері. Але ми не мали всіх подробиць. Уявіть, що не може знайти офіцера охорони міністра. Мабуть, він також зник.


Я подивився на Рейчел, яке сиділо на краю ліжка і нервово прислухалося. У мене волосся стало дибки, коли я почув, що Зак Левін без попередження залишив «Вальдорф». Тому що для мене не було сумніву, що він скоро покаже кінчик свого носа у цьому районі.


- Вітання! Нік! Слухай мене ?


- Так, так, я тут, сер.


– У нас немає фактів у руках. Ми не знаємо, чи це серйозно чи ні. Жодних подальших контактів у «Вальдорфі» не було. Президент був ознайомлений із ситуацією та вирішив ініціювати інші служби з цього приводу. На даний момент нам вдалося зберегти цей поворот у секреті. Преса нічого не знає.


Я відчув, як дихання повернулося до мене. Ще нічого не було зламано.


"Сер, дівчина тут зі мною", - сказав я.


- Якого біса! - крикнув Хоук.


Я підстрибнув і відсунув динамік від вуха. Рейчел, яка чула крик Яструба, встала і кинула на мене болісний погляд.


- А що з тобою сталося, N3? Яструб загарчав у пристрій. Ти з глузду з'їхав?


Я мимохідь помітив, що мій улюблений бос у погані дні кидав дружелюбно "Нік" замість сухого, офіційного "N3".


"Послухайте, сер, у мене не було вибору", - пояснив я. Якби я не погодився взяти її із собою, міс Вейсман все одно вирішила б приїхати сама.


На обличчі Рейчел було почуття провини. Я посміхнувся їй, щоб заспокоїти її, і продовжив:


- Ви зрозумієте, що в цих умовах я не міг дозволити їй вирушити в таку небезпечну пригоду поодинці! Єдине можливе рішення – дозволити йому поїхати зі мною.


Я чув, як Хоук голосно пирхає на кінці дроту.


- Так, звісно, я розумію вашу ситуацію, N3. Я просто сподіваюся, що ізраїльська влада теж так вважає!


Мені здалося, що його голос заспокоївся, коли він спитав мене:


- А як щодо начальника служби безпеки? Ви знаєте, що сталося з ним?


«Мабуть, він має намір приєднатися до нас, сер.


- Що змушує вас думати, що?


- Він слухав, коли до Нью-Йорка дзвонили терористи. Він хотів сам взяти на себе переговори. Звісно, я відкинув цю ідею.


"Звичайно", - погодився Хоук. Так набагато краще.


- Якщо тільки зараз він не прийде сюди, сер.


- Я розумію. у мене є ця можливість


«Відчувайте, що вам доведеться імпровізувати, молячись небесам, щоб наш ізраїльський друг не прийшов і не кинувся до вас у невідповідний час».


- Я зроблю все, що в моїх силах, сер.


"Я розраховую на це, Нік", - зітхнув Хоук. Я тримаю це в секреті якнайдовше. І я роблю це за тебе! Але я вимагаю, щоб ви негайно поінформували мене про положення мети, коли ви це дізнаєтесь. І, заради всього святого, Ніке, дивися за дівчиною!


"Я не пропущу цього, сер", - запевнив я.


«У будь-якому випадку, враховуючи особливо ефективну роботу їхніх служб безпеки, їй, ймовірно, буде краще поряд з вами», – їдко прокоментував начальник.


Коли він повісив люльку, я глибоко зітхнув і запалив. Рейчел підійшла до мене і обійняла.


"Я відчуваю, що в тебе проблеми через мене", - почала вона зі слабкою усмішкою.


«Ну, чесно кажучи, – відповів я, сміючись, – не можна сказати, що бонза оголосив мені про свій намір повісити медаль на мої хоробри груди.


– Знаю, чув. О, Нік, чи не надто ти мене звинувачуєш?


- Я винен не менше за вас. Я ніколи не повинен був дозволяти тобі закінчувати.


«По-перше, - зазначила вона, - ми б ніколи не впізнали одне одного. Тоді, як ви сказали своєму босу, я приїхала б одна, хочете ви цього чи ні. Знаєш, поспішила додати, якщо в тебе справді проблеми, я дам свідчення. Я скажу їм, що змусила вас взяти мене.


- Я не турбуюся про це, - говорю я йому. Що мене зараз турбує, то це твій друг.


- Мій друг ?


- Зак Левін зник. Йому просто треба засунути сюди ніс та кинути все на землю!


- Який ідіот! - Вигукнула Рейчел.


Я глянув на годинник. Було о 9:35 ранку. Я зняв туфлі і вдягнув великі шкіряні черевики. Рейчел мовчки дивилася, як я зав'язую шнурки.


- Нік, візьми мене з собою, - раптом сказала вона спокійно.


- Ні, Рейчел.


- Будь ласка ! - сказала вона більш благаючим тоном. Я хочу побачити свого батька.


- Ви чудово знаєте, що про це не може бути й мови!


- Нік, будь ласка! Я мушу це побачити! вона наполягала.


- Ви уявляєте, що я їм, крім батька, привезу на підносі доньку?


- Мені все одно ! Я йду з тобою!


- Я сказав ні, точка! Тож викиньте цю ідею з голови!


- Нічого не поробиш! вигукнула вона.


Я схопив її за руку і грубо притиснув до себе. На цей раз у мене не було настрою поступатися їй. Я не міг ризикнути побачити її викраденою, у свою чергу.


«Тепер ви збираєтеся мене вислухати і дуже мудро», - сказав я своїм сухим і непримиренним тоном. Залишайся тут, ось як! Якщо мені доведеться зв'язати тебе, я зроблю це без вагань.


Я бачив, як його обличчя скривилося від цієї несподіваної різкості. Потім, з погордою презирством, вона повернулася на підборах і повільно перетнула кімнату. Підійшовши до дверей спальні, вона обернулася і крикнула на мене.


– Ти просто хуліган!


Це були останні слова перед тим, як за ними зачинилися двері.


У мене було бажання піти та розповісти їй, що трапилося, але я мала мало часу. Коли я вдягнув свою велику куртку з овчини, мені майже вистачило рефлексу покласти Вільгельміну в кишеню, а потім я зрозумів, що вони збираються обшукати мене і що вони знайдуть мій улюблений маленький Люгер.


Перед тим, як піти, я постукав у двері Рейчел. Тиша. Я наполягав. Як і раніше, немає відповіді.


- Рейчел! ти думаєш, це розумно?


Нема відповіді.


- Рейчел, ти поводиться як розпещений засранець!


Знову тиша


- Добре, як бажаєте. Залишайся там, доки я не повернуся.


Сьомий розділ.


Промінь фар промайнув критим мостом, поки мій Кадилак їхав по вигину повороту. Прибувши на місце зустрічі, я змістився убік, а потім заглушив двигун. Зоряне небо та чудове місячне світло освітлювали ніч.


Я відчинив двері, вийшов і почав чекати, притулившись до капота. Крижаний вітер, що дме вгору по річці, зашипів у моєму волоссі, і я пошкодував, що не подумав прикрити голову. Я закурив. Під час куріння я намагався розглянути когось у невеликому гайку через дорогу.


Шум машин на головній дорозі був далеким пошепком, майже непомітним.


За кілька хвилин підошви за моєю спиною заскрипіли по снігу. Я чекав, зовсім нерухомо, і раптом мене засліпив потужний промінь світла.


- Підніміть руки та розгорніться! - наказав мені голос.


За балкою я насилу роздивився дві постаті. Я так і зробив. Хтось підійшов до мене ззаду і штовхнув машину. Потім руки обмацали мої груди та обидві ноги.


- Нічого страшного! - крикнув чоловік двом іншим.


Фари машини освітлювали підлісок за три метри від мене, всередині гаю. Машина перейшла дорогу і зупинилася біля нас. Чоловік відчинив двері, інші вштовхнули мене всередину, а третій сів попереду поряд з водієм.


Машина знову рушила, прямуючи до головної дороги. У цей момент член мого супроводу витяг з кишені пов'язку на очі та прикрив нею мої очі. Ніхто не говорив. Я відчув, як машина в'їхала на дорогу Нью-Пальц.


Невдовзі після цього машина почала набирати висоту, і коли місцевість стала нахилятися, я зрозумів, що ми їдемо відносно крутою горою. Коли ми зупинилися через деякий час, я почув зовні шум, який, як мені здалося, був металевою перешкодою. Потім машина знову рушила і знову перетнула схил.


Незабаром вона зупинилася, і мені зняли пов'язку з очей. Було надто темно, щоб я добре бачив околиці. Я тільки побачив перед собою масивну споруду, яка нагадала мені фортецю.


Мене провели через двері, які виходили в довгий коридор, наприкінці якого була порожня кімната. Єдиним джерелом світла було розсіяне світло свічки, встановленої посеред довгого дерев'яного столу. Мені наказали сісти на стілець наприкінці столу.


Двері зачинилися, і я опинився в кімнаті один. Пройшов довгий час, і я задумався, а чи була їхня тактика в тому, щоб намагатися змусити хвилюватися, щоб отримати психологічну перевагу. Я мирно обійшов обрій, курячи цигарку. Кімната була обставлена всім і для всього: стільцем, столом та ще одним стільцем. Двері в глибині кімнати відчинилися, і увійшов чоловік.


Він улаштувався на другому стільці на іншому кінці столу. Світло свічки, поміщеної між нами, не дозволяло мені чітко його бачити. Мені здалося, що у нього світле волосся, коротко острижене, і великі вуса. Він носив окуляри без дужок з товстими лінзами. Погане освітлення та віддаленість не дозволили мені визначити його вік. Він сидів там, схрестивши руки, і його погляд був спрямований на мене. Він мав намір залишатися таким до кінця століть? Тиша ставала дедалі важчою. Нарешті він відкашлявся.


«Містер Маккарті, - сказав він, - я не витрачатиму час на розмову навколо та навколо.


Він говорив із легким німецьким акцентом.


«Я голова американського відділення Організації визволення Рашапура», - сказала мені ця людина. Ми тримаємо Вейсмана як політичного заручника.


Я чув про Рашапур раніше. Це була маленька арабська держава, розташована між Сирією та Йорданією і підозрювана в тому, що вона служить плацдармом для терористичної діяльності. Але ніколи раніше терористи не робили такої сміливої операції, як викрадення міністра закордонних справ Ізраїлю. Мені було цікаво, які стосунки можуть бути між цим німцем та Організацією визволення Рашапура.


Я запитав. - Які у вас зв'язки із OLR?


- НЕ перебивай! – різко наказав він. Ви все дізнаєтесь свого часу. Згодом увесь світ дізнається про все. На даний момент, якщо ви та ваші ізраїльські друзі плануєте коли-небудь знову побачити Вайсмана живим, вам доведеться виконати низку вимог.


«Ви внесете суму в десять мільйонів доларів на рахунок, який ми вам зазначимо у швейцарському банку. Ви звільните всіх арабських політичних ув'язнених, які зараз перебувають в Ізраїлі. Нарешті, усі німці, ув'язнені за військові злочини, і зокрема Рудольф Гесс, мають бути звільнені. Полонених доставлять до Рашапуру повітрям. Коли ці умови будуть повністю виконані, ми повернемо вам Девіда Бена Вайсмана. "


«Загалом у вас щодо скромні претензії», - іронічно сказав я.


Він не вловив мого зауваження.


- Ми даємо вам на це добу, - додав він.


Значить, у вас є на це двадцять чотири години. Чекаємо на звільнення політв'язнів, як запоруку вашої доброї волі. Якщо все не владнається завтра о 23:00, Вейсмана буде страчено.


Незважаючи на напівтемряву, я побачив блиск безумства в очах мого співрозмовника. З цим про торги не могло бути й мови. Я не став би особливо розраховувати на те, що міністр вибереться живим. Я знав, що ще треба зробити. Але термін у двадцять чотири години здався мені дуже коротким.


Я запитав. - Що мені гарантує, що міністра справді буде звільнено, коли ми виконаємо ваші вимоги?


«Ми ті, хто має козирі в руках», - відповів чоловік з кривою посмішкою. Робіть те, що ми говоримо, ви не маєте вибору!


Він підвівся, показуючи, що обговорення закрите.


- Ми підтримуватимемо з вами зв'язок, - підсумував він. У вас є двадцять чотири години, не більше однієї, пам'ятайте. І, повірте мені, містере Маккарті, скажіть тим, хто вас надсилає, що в їхніх інтересах виконати наші інструкції, якщо вони хочуть знову побачити Вейсмана живим.


Він повернувся і ледве вийшов з кімнати. Щодо мене, мене провели назад коридором, до якого я зайшов. Коли я сів у машину, пов'язка на очі знову була зав'язана.


Зворотний шлях здався мені набагато довшим. Дорога була крутою та звивистою. У вухах дзвеніло. Я зрозумів, що вони крутять мене, щоб збити з пантелику. Зрештою машина зупиняється. Мої очі розплющились, і мене зняли. Я побачив, що вони повернули мене до металевого мосту, який перетнув Езоп.


Перед тим як залишити мене, мої дружні супутники вручили мені конверт. Я відкрив його і знайшов там номер їхнього рахунку у Швейцарії. Я міркував, перетинаючи невелику відстань, що відокремлювала мене від критого мосту. Було важко знайти, куди вони мене відвели. А в мене було лише двадцять чотири години. Від цього залежало життя Вейсмана.


Коли я добрався до моста, я був приємно вражений, виявивши, що моя машина зникла. Я прокляв себе за те, що залишив ключі на панелі приладів. Я був змушений повідомити це місцеву поліцію, і на це було витрачено мій дорогоцінний час.


Я повернувся до готелю. Коли я приїхав, мої вуха були крижаними та червоними. Я піднявся прямо нагору, щоб повідомити Рейчел про останні події. Я зайшов до своєї кімнати і постукав у двері. Нема відповіді. Я постукав сильніше, говорячи собі, що вона таки не заснула. Я навмання повернув ручку, і, на мій подив, двері відчинилися. Рейчел не було у її кімнаті.


Зважаючи на радість нашої останньої зустрічі, я подумав, що вона вийшла, щоб заспокоїтись. За логікою речей, їй не загрожувала небезпека, але я, проте, був лютий через те, що вона покинула свою кімнату, незважаючи на мою заборону.


Я спустився до бару, щоб спитати Езру, чи бачив він, як вона вийшла. Негативна відповідь сміливця змусила мене похвилюватися. Це було неймовірно. Потім, нарешті, я подумав про себе, що, можливо, вона пройшла повз, поки Езра був зайнятий. Але якщо так, то де вона зараз? Сама думка про те, що вона була відсутня серед ночі та на морозі, мене зовсім не приваблювала. Я мусив негайно доповісти, але я не міг змусити себе це зробити. Я вирішив почекати і замовив бренді замість дзвонити Хоуку.


Через деякий час я вже пив другий бренді і з тривогою дивився у вікно, коли побачив, що мій «кадилак» під'їхав до під'їзної доріжки до готелю. Я зіскочив зі стільця, кинувся в коридор і мало не зіткнувся з Рейчел, яка увійшла з гуркотом.


- Боже! - люто прошипів я. А звідки ти?


«Не гнівайся, Нік», - тихо благала Рейчел. Коли я побачив, що ніщо не допоможе і ти мене не візьмеш, я вискочила і сховалась у задній частині твоєї машини.


- Ах молодець! Розумниця! Вони обшукали мене, притиснувши до машини. Уявляєте, що сталося б, якби вони побачили вас усередині?


- Слухайте, вони мене не бачили, це головне. Коли я почув старт їхньої машини, я сіла за кермо і пішов за їхніми задніми фарами нагору. Зрештою я втратила їх з виду на звивистих маленьких дорогах. Мабуть, я десь звернула не на той бік, бо опинився на іншому боці гори на місці під назвою Керхонксон. Мені довелося спитати дорогу, щоб повернутися сюди.


- Як ви вважаєте, чи зможете ви знайти те місце, де ви їх втратили? - спитав я, раптово усвідомивши, що Рейчел могла б впоратися не так погано.


- Я думаю так. Була розвилка. Я повернула ліворуч. Я зрозуміла, що мала рацію, тільки коли побачив, що повертаюся вниз.


"Вони зав'язали мені очі", - сказав я. Але я знаю, що ми рушили у бік Нью-Пальця. Яким маршрутом вони пішли далі?


"Вони пройшли через місто", - відповіла Рейчел. На світлофорі, де ми їхали шосе 32, вони повернули праворуч. Потім вони минули ще один невеликий міст. Я залишилася далеко за ними, щоб мене не помітили.


- Святий боже! - Сказав я, мимоволі захоплюючись. Що після цього?


- Після мосту дорога пішла вгору. На півдорозі я побачив таблички та записала назви, написані на них. Я не можу їх вимовити.


Вона простягла мені свій блокнот.


"Озеро Мінневаска і озеро Мохонк", - прочитав я вголос.


«Гарна робота, Рейчел! Щойно стане ясно, ми піднімемося туди. Якщо у нас все вийде, ми знайдемо місце, де, на вашу думку, ви їх загубили.


Ми ввійшли до бару. Езри ніде не було, і ми налили собі віскі, яку віднесли до своїх кімнат.


- А що щодо мого батька, Нік? - Запитала мене Рейчел. Ви це бачили?


- Ні, але мене запевнили, що з ним усе гаразд.


- А їхні вимоги?


- Неприйнятні, - відповів я. Коли зняли пов'язку, я побачив, що я високо в горах. Це було схоже на спорудження старого зимового спортивного курорту.


- Скільки ми маємо часу?


- Завтра до 11 години вечора.


- І після ?


- На той час твій батько повернеться, я тобі обіцяю.


- А якщо ні?


Не знайшовши відповіді, я промовчав і глянув на неї через склянку. Вона була бліда.


- Тобі сказали, що вб'ють його, так?


"Не хвилюйся, Рейчел", - сказав я, обіймаючи її за плечі. Завтра ввечері твій батько буде з нами в цілості та безпеці.


Вона наполягала. - А що, якщо ми не знайдемо їхнього лігва?


– Ми його знайдемо. - Ми повинні його знайти, - сказав я, дивлячись їй у вічі. Повірте мені. Гора не така вже й велика.


Коли я зателефонував Хоуку з доповіддю, дуже схвильована Рейчел ходила туди-сюди перед каміном. Я розповів своєму начальнику про умови, накладені викрадачами, і докладно розповів йому про переговори, не кажучи вже про легкий акцент мого співрозмовника. Коли я дав йому приблизні координати, які ми встановили, він сказав мені, що група геодезистів уже працює над аерофотозйомкою Нью-Пальца та його околиць.


Він кинув мене на кілька хвилин, а коли повернувся до Інтернету, він мав для мене обнадійливу інформацію. Він пояснив мені, що гірський хребет проходить паралельно горам Катскілл на півночі і називається Шаванганк. Звузивши свої гіпотези про місцезнаходження лігва в хребті Шаванганк, фахівці визначили три станції, що відповідають моєму опису. Хоук додав, що збирався проаналізувати ці дані за допомогою комп'ютера та передзвонить мені, щоб повідомити результати.


Я стояв перед вікном, дивлячись на невеликий замерзлий струмок. Зірки зникли з неба, і місяць був оточений блідим ореолом. Я загасив сигарету і пішов висипати попільничку до туалету. Таким чином, я вбив час у марних дрібницях приблизно на годину.


Рейчел задрімала на ліжку. Нервова напруга викликає різні реакції у різних людей. Вона – я помітив це не вперше – була схильна до втоми. Вона здригнулася від звуку телефону. Я зняв слухавку після другого дзвінка. Езра подзвонив мені, і я ввімкнув глушилку.


- N3, слухаю, - відповів я.


"Боюсь, ми нічого не зробили, Нік", - оголосив голос Хоука.


– А? Що ти найшов?


- Два: про якісь станції не може бути й мови. Першим, Будинком Мохонків, упродовж чотирьох поколінь керує родина квакерів. Інший, Minnewaska Inn, управляє громадянин поза підозрами.


- А третій, сер?


- Він зветься Альпійський готель.


Це гірський будиночок, який колись належав німецькій родині та припинив будь-яку діяльність під час війни. Котедж був куплений на початку 1950-х років швейцарським готельєром, куртом Фоллманом.


- Родовід?


- Неприступна нашими комп'ютерами. Я також зв'язалася із імміграційним файлом. І з цього боку він зовсім білий. Фактично він одержав американське громадянство.


- Він все ще господар володіння?


– Комплекс залишався відкритим для публіки до літа 1970 року. Потім Воллман перетворив його на тренувальний центр олімпійської збірної з плавання. У спорті він не чужий. Він був тренером збірної США з плавання на Олімпійських іграх у Мюнхені у 1972 році. В даний час у будиночку знаходиться приватна мисливська компанія.


- Ми повернулися на круги свої.


- Думаю, що так, Нік.


«Сер, ми маємо час до 23:00», - сказав я, крадькома глянувши на Рейчел. Думаю, вони зв'яжуться зі мною, але боюся, що тоді буде вже надто пізно.


"Я міг би пронестися по небесах з ескадрильєю від Стюарт Філд до Ньюбурга", - припустив Хоук.


- Почекаймо, поки це стане абсолютно необхідно. Якщо ми зможемо правильно визначити це місце, для міністра буде набагато безпечніше. Я піду туди за першого світла дня і спробую подивитися, що це таке. Якщо я повернуся додому з порожніми руками, ми не матимемо іншого вибору. Тим часом треба приготувати загони Національної гвардії у Кінгстоні та Покіпсі. Нехай вони стануть на бойові пости, готові вступити у бій за сигналом. Таким чином, ми зможемо одночасно проводити пошуки із землі та з повітря.


- Чув, Нік. Ми тут чергуємо, чекаємо на ваш сигнал. Вдалого полювання!


Я повісив слухавку. Обличчя Рейчел було блідим і змарнілим. Вона встала з ліжка і кинулася мені в обійми. Після цього телефонного дзвінка я почав втрачати впевненість у своїй справі. Але перед нею я щосили намагався здаватися цілком впевненим.


"Ми збираємося знайти його, Рейчел", - сказав я. На світанку застрибуємо в машину, забираємось туди і обшукуємо всю місцевість. Суворо виключено, що вони можуть замаскувати конструкцію такого розміру, як я бачив.


- Ой, Нік, як це треба! Абсолютно! вона простогнала. Якщо ми не зможемо його знайти, вони його вб'ють!


Я обійняв її, щоб втішити.


- Давай, давай, Рейчел... Якщо ми не зробимо це наодинці, я дам знати Хоуку. Він тільки чекає від мене слова, щоб послати на гору ескадриллю та достатню кількість ополченців, щоб перевірити територію квадратний метр за метром.


Восьмий розділ.


Я проспав кілька годин дуже неспокійним сном. Рейчел задрімала у мене на руках. Нарешті, надто напружений, щоб лягти, я підвівся з ліжка і почав чекати.


Коли перші промені світанку з'явилися на горизонті, я розбудив Рейчел. Тепло одягнувшись і одягнувши великі шкіряні туфлі, ми спустилися вниз. Коли ми сказали Езрі, що збираємось на лижний тур у гору, він благав нас почекати його, вислизнув і незабаром повернувся з великим термосом гарячої кави, яку він вручив нам, сказавши, що день буде холодний.


Сланцево-сіре небо віщувало сніг, але я сподівався, що їй вистачить терпіння дочекатися наступного дня, щоб почати падати. Вийшовши з Нью-Пальця, ми попрямували до Шаванганку.


Пройшовши кілька кілометрів, ми досягли передгір'я ланцюга. На засніженій дорозі утворилися великі кучугури, і я був радий, що взяв на прокат Кадиллак. Тяжка машина помітно прилипала до дороги.


- Ось. Вперед! - Раптом вигукнула Рейчел, простягаючи палець. Тут я втратила їх з поля зору.


Ми підійшли до роздоріжжя. Цього разу, звісно, я взяв право. Дорога звивилася змією. Мені довелося значно зменшити швидкість, щоб зробити кілька крутих поворотів. Поки ми набирали висоту, я визирнув у долину і побачив далеко внизу місто Нью-Пальц, яке почало прокидатися.


У міру наближення до вершини дорога ставала менш крутою. Ми під'їхали до першого будиночка. Я пригальмував і побачив вивіску з оголошенням «Мінневаска Інн». Декількома милями пізніше ми пройшли вхід у будиночок Mohonk House.


Потім ми зіткнулися з великим парканом із дротяної сітки, який проходив дорогою.


З інтервалом десять метрів прикріплені до паркану написи говорили: ОХОРОНА. НЕБЕЗПЕЧНО. ВИСОКОВОЛЬТНИЙ ЕЛЕКТРИЧНИЙ ЗАХІД. Незабаром ми підійшли до входу в маєток, зачинений важкими металевими воротами, в центрі яких стояла ще одна велика вивіска: «ШВЕЙЦАРСЬКИЙ АЛЬПІЙСЬКИЙ МИСЛИВСЬКИЙ БУДИНОК». ДОСТУП ЗАБОРОНЕНО.


За шлагбаумом був невеликий пост охорони, і поки ми проїжджали, за нами стежив чоловік. Заінтригований усіма цими попередженнями та заборонами, я продовжував їхати, поки ми не зникли з поля зору.


- Ти думаєш так само, як я? - Запитала мене Рейчел.


Я кивнув, повернув на «кадилаку» на далеку сторону дороги, сповільнив хід, потім знову прискорився під час розвороту. Велика машина зреагувала ідеально, і за мить ми їхали в протилежному напрямку. Мої долоні спітніли. Старе почуття, яке я досі маю, коли щось ось-ось почнеться, почало закочуватися у мене в животі. Я пройшов назад через металеву браму і попрямував до будинку Мохонк.


- Куди ми йдемо ? - Запитала Рейчел.


- Ми збираємося разом трохи полазити. Мені це не здається католицьким.


Коли я дістався території вокзалу, я пішов ставити «кадилак» на стоянку. Витягнувши рюкзаки з багажника, ми пішли пішки до бараку, де попросили коня та сани. Через декілька хвилин ми були у Mohonk House.


- Що ми робитимемо, Нік?


- Сходження, - відповів я. Ви колись робили таке?


- Так. В армії.


- Дуже добре, - кажу я. У мене є невелика вистава. Ми піднімемося на хребет Мохонк там, де він стосується власності Swiss Alpine Lodge. Я збираюся подивитись туди. Їхня рішучість не підпускати відвідувачів здається мені досить підозрілою.


Ми шукали спортивний магазин і увійшли до нього. Погода стояла холодна та похмура, але старий, завідувач магазину, зустрів нас теплою посмішкою.


- Привіт пані та панове! - крикнув він бадьорим голосом. Що вам потрібно? Пара бігових лиж? Санки? Спуск на тобоггані з вершини до лоджа здається сенсаційним.


«Дякую, але ми б хотіли якесь альпіністське спорядження», - сказав я йому. Дві одиниці обладнання з повним комплектом. Спускові канати, карабіни, гаки, кішки та льодоруби.


"На вашому місці я б сьогодні не виходив", - попереджає нас старий альпініст. Занадто слизько.


"Ми не збираємося робити складні переходи", - пояснив я.


- Не має значення, мій хлопчику. Хребет цього сезону дуже поганий. Окрім того, прогноз погоди прогнозує сніг на сьогодні.


- Не хвилюйся, - говорю я. Якщо сніг піде, відразу спускаємося.


- Ви багато займалися скелелазінням? - спитав він, підозріло звузивши очі.


- Звісно, - сказав я. Усі сходження у Швейцарії ми робили разом.


– А! він сказав. Але хіба ви не плануєте займатися сьогодні пастками?


- Пастки? Що це таке ?


- О мій хлопчику! - вигукнув чоловік, підозріло похитуючи головою. Ви кажете мені, що ви досвідчений альпініст і навіть не знаєте про пастки! Ну нарешті то ! це найпекліший підйом на всьому Сході!


- Ах, звісно, пастки! Що в мене на думці сьогодні? Ні, не сумнівайтеся, ми не збираємося підніматися за такої погоди.


– Мені це більше подобається! - Сказав він з полегшенням. Поклянися, що не підете сьогодні, і я віддам тобі обладнання.


Ми пообіцяли, і він знехотя зняв з дерев'яних полиць повний комплект обладнання і розклав його перед нами на прилавку. Ми подякували його рукостисканням, застебнули блискавки і вирушили назустріч горі.


«Між іншим, – додав чоловік, перш ніж ми увійшли у двері, – не підходьте до будинку Мохонка. Люди мисливського суспільства не вітають чужинців, які забредають на їхню землю. «Перепрошую, щоб я вам це сказав, але бос зовсім не в собі. Деякий час тому він стріляв у гуляючих там локальних guys.


«Дякую, що повідомили нам», - сказав я, кинувши на Рейчел розуміючий погляд.


У мене було виразне враження, що мої підозри незабаром підтвердяться.


Ми вийшли на стежку і почали підйом.


Спочатку ми просувалися відносно легко. Трохи згодом я вирішив, що нам треба йти один за одним. Старий мав рацію: шлях був досить важкий.


Ми йшли обережно, все повільніше. Стежка була усіяна невеликими альтанками із солом'яними дахами, де мандрівники могли зупинитися та помилуватися краєвидом. Ми зробили нашу першу зупинку в одному з цих сховищ. Я відкрив термос Езри, і ми зігрілися, випивши чашечку гарної кави.


"Ми повинні залишатися прив'язаними і бути впевненими, що ми в безпеці", - сказав я Рейчел.


Слід звужувався. Одна помилка, і це було б вільне падіння в замерзле озеро, що знаходилось у кількох сотнях ярдів нижче. Випивши кави, ми зв'язалися і знову рушили в дорогу. Коли ми потрапили в поле зору мисливської компанії, я пошкодував, що не купив дві білі куртки, щоб зробити нас менш помітними.


Я йшов попереду, перевіряючи уривки на кожному кроці. Час від часу я зупинявся, щоб подивитися на Рейчел, яка йшла за мною за три метри від мене. Вона була чудовою скелелазкою, відважною та нещадною.


Раптом я зупинився і жестом наказав їй взятися за камінь. Я вказав на невелику альтанку, розташовану в кінці навісу метрів за п'ятнадцять над нами. Усередині укриття можна було побачити постать. Я дістав бінокль.


Як я і очікував, дозор був зайнятий людиною, озброєною далекобійною рушницею. Якби він був членом мисливського товариства, можна було б поставити запитання, яку дичину він чекав на цьому схилі. У цьому районі не було гірських козлів, а олені, які жили високо на вершинах плато, не ризикували залізти на такий крутий схил. Очевидно, цього стрільця цікавили двоногі тварини.


Я бачив лише один спосіб вийти із зони його спостереження, не повертаючись назад: згорнути зі стежки і пройти під мис уздовж урвища. То був великий ризик. Мені довелося самому відкривати прохід на вертикальній стіні.


Ми не мали вибору. Я почав втикати гаки в скелю, щоб убезпечити нашу лінію, потім махнув Рейчел, щоб вона йшла за мною. Я працював повільно, щоб якнайменше шуму. Це було досить тяжко. Нам доводилося йти дюйм за дюймом, і в деяких місцях у нас були лише крихітні подряпини, на які можна було ступити.


Раптом я почув подряпання за спиною. Щоб зрозуміти це, була потрібна частка секунди, і коли я обернувся, то побачив, що Рейчел відірвалася від ступні. Вона втратила хватку і випустила кригоруб, який із гучним «дзвінком» відскочив від невеликого гребеня. Миттєво я напружив усі м'язи і заблокував мотузку. Сильне струс повідомило мені, що тіло Рейчел повисло на мотузці.


Я обережно повернув голову і побачив її, вона гойдалася як маятник, приблизно на чотири метри нижче. Добре, що нас не було видно з укосу


Охоронець чув галас. Його кроки луною віддавалися в мене над головою, коли він йшов до кінця мису, щоб подивитися через парапет. Я чекав, затамувавши подих, не в змозі сказати, чи бачить він нас чи ні. Єдиним звуком був свист вітру у високих соснах. Нарешті, мабуть, подумавши, що це випав валун, чоловік повернувся і сів під свою сторожку.


Коли вона перестала гойдатися в порожнечі, Рейчел вивільнила запасний кригоруб, який носила на поясі, застромила його в ущелину і пішла назад до стіни. За кілька хвилин вона підійшла до мене. Вона важко дихала і була трохи напружена. Я поплескав її по плечу і жестом попросив не видавати жодного звуку. Вона хоробро посміхнулася мені, даючи зрозуміти, що все гаразд. Перевіривши мотузки, я продовжив рух по стіні.


Нам знадобилася майже година, щоб проминути засідку і зникнути з поля зору за скелястим гребенем. Після цього ми змогли повернутися до зазначеної стежки та продовжити сходження у кращих умовах.


Пішов сніг, але я знав, що зараз не час зупинятися. До того ж, сніг не мав усіх недоліків. Звичайно, це зробило б спуск зворотного шляху більш небезпечним, але це також створило екран, який зробив би нас менш помітними.


Коли ми досягли вершини, йшов сильний снігопад. Повіяв вітер, і мені здавалося, що погода збирається перетворитися на хуртовину. Змучені і затамувавши подих, ми лягли пліч-о-пліч у снігу. Я дав термос Рахілі, і я випив у свою чергу.


Кава принесла нам величезну користь. Трохи опам'ятавшись, я взяв бінокль і оглянув околиці.


Я міг ясно бачити велику будівлю, яка знаходилася менш ніж за сто ярдів від мене. Це було те, куди терористи загнали мене напередодні увечері. Всередині горіли вогні, і з того місця, де ми стояли, фортеця здавалася теплою та гостинною гірською хатиною.


Будівлю оточували регулярні вартові. Я також побачив кілька машин, припаркованих ліворуч від будиночка, та вертоліт, закріплений біля причалів у центрі злітного майданчика.


Несподівано двері відчинилися, і вийшов чоловік у супроводі двох охоронців. Я налаштував бінокль, щоб добре бачити. Чоловік був у кайданках. Його голова була забинтована закривавленою пов'язкою. Я знав, що це Девід Бен Вейсман.


Рейчел тихенько заплакала. Вона теж вийняла бінокль і щойно впізнала свого батька. Вона підвелася, готова до стрибка. Я кинувся на неї і змусив її впасти назад у сніг, приклавши руку до її рота. Ми довго чекали, нерухомі, розпластані в снігу, гадаючи, чи чули щось охоронці. Нарешті я ризикнув подивитися і виявив, що вартові не рушили з місця. Я взяв бінокль і помітив, що міністр дивиться на наш бік. Потім повернувся, і його повернули всередину.


Я обійняв Рейчел і обережно повів її на інший бік скелястого гребеня. Вона стурбовано глянула на мене. Я широко посміхнувся йому, а потім підморгнув.


- Ну ось, - сказав я, як тільки ми відійшли досить далеко, щоб нас не підслуховували. Ваш батько тут, і в нього все гаразд. Ми просто маємо повернути його до сьогоднішнього вечора.


- Ти бачив його обличчя, Нік? - Запитала Рейчел, схлипуючи. Вони вдарили його.


- Давай, візьми себе до рук, - тихо сказав я. Він живий і це головне.


Повернутись у Мохонк виявилося простіше, ніж я очікував. Ми знали проходи, і я залишив гаки на місці, щоб не гаяти час під час спуску.


- Боже! - Вигукнув старий, коли ми увійшли до магазину. Я збирався викликати команду рятувальників. Можна сказати, що ви мене налякали!


«Вибач, що розчарував тебе», - сказав я, кладучи канати на стійку. Ми цілі і ваш матеріал. Не вистачає кількох гачків та обладнання. Я залишив їх там, щоб заощадити час. Вам просто потрібно записати їх на замітку.


- Мій мій мій! сказав старий. Я ніколи не погодився б здати вам це обладнання в оренду. Якби ти тільки знав, що ви наважитеся на це в таку погоду... Я дякую Богові за те, що знову побачив тебе живим.


- Дякую, - сміючись, відповів я. Завдяки вам ми змогли зробити захоплюючий похід.


- Цікаво, ну, але тієї зірочки, яку я купив, це точно не коштувало, - пробурмотів комірник.


- Ось, - кажу я, кладучи на прилавок новий чек. Це через брак матеріалу. Після зміни ви можете піти та випити, щоб оговтатися від емоцій.


- Дякую, еэе… велике спасибі, - пробурмотів добра людина, дивлячись на чек широко розплющеними очима.


Я пішов забрати коня та сани, і ми повернулися до машини. Я поїхав, і невдовзі ми покинули Мохонк-хаус. Я знав, що мій час закінчується і що мені потрібно якнайшвидше знайти спосіб потрапити до швейцарської альпійської ложі, щоб звільнити міністра. Я зупинив кадилак на узбіччі дороги, запалив цигарку і почав складати план.


- Що ми чекаємо? - Здивовано запитала мене Рейчел.


"Я повернуся туди", - сказав я.


– Як? "Або що? вигукнула вона? Чи збираєтеся знову почати це сходження, коли стане майже темно?


– Ні. Цього разу я увійду через парадні двері.


- Як ви вважаєте, ми зможемо це зробити?


"Думаю, я один впораюся", - поправив я. Мені просто потрібно пройти через пост охорони.


"Послухай, Нік, дозволь мені піти з тобою", - ще раз попросила вона. Я впевнений, що тобі знадобиться допомога, і я зможу допомогти.


"Коли ти повернешся в готель, ти будеш мені найбільш корисний", - відповів я. Комусь потрібно звернутися до сервісу. Ти зробиш це.


Я відкрив бардачок, дістав блокнот і ручку, записав необхідну інформацію, потім відірвав сторінку і простяг її Рейчел.


- Ось, - продовжив я, - цей номер дозволить вам безпосередньо зв'язатися з Девідом Хоуком. Подзвони йому, як тільки прийдеш до Депа. Скажи йому, що піду туди. Нехай приведе в бойову готовність загони Нацгвардії. Якщо о 10:30 я з ним не зв'яжусь, то нехай накаже зайняти місце. Все залежить від тебе, Рейчел! Вам потрібно буде повідомити точне місцезнаходження та надати всю інформацію, необхідну для координації операції. Помилка з вашого боку та невдача для всіх. Коли ви зробите телефонний дзвінок, запріться. І, головне, цього разу, будь ласка, не виходьте із кімнати!


Я взяв її за підборіддя і ніжно поцілував, перш ніж додати:


- Скоро ти знову побачиш свого батька. Я обіцяю тобі.


Я вийшов з машини і пішов відчиняти багажник, де взяв пістолет-кулемет 45 калібру, який поклав у рюкзак із кількома магазинами. Зробивши це, я передав ключі Рейчел.


"Будьте обережні в дорозі", - сказав я їй, перш ніж поцілувати її востаннє.


Вона довго дивилася на мене з хвилюванням, знаючи, що життя батька в моїх руках, і прошепотіла:


- Я люблю тебе.


Дев'ятий розділ.


Я дивився їй услід. Коли вогні Кадилака згасли наприкінці першого повороту, я розвернувся і попрямував до швейцарської альпійської ложі. Я знав, що потрібен час, щоб подолати кілька кілометрів, що розділяли мене. Щоб мене не помітили, я відійшов на узбіччя дороги.


Сніг припинився, але дорогу, що утворила прорив у лісі, повіяв полярний вітер. Я задер комір парки і закурив сигарету, останню перед боєм.


Нахилившись уперед, щоб боротися з вітром, я брів по кучугурах, не перестаючи думати про тактику, яку збирався застосувати, щоб потрапити до заповідника. Раніше, оглядаючись ззаду, я не бачив собаки і сподівався, що її не буде і з боку входу.


Раптом за моєю спиною почувся звук двигуна. Я пірнув убік, прямо в кучугуру. Я схопився на ноги і сховався за деревом, щоб подивитися на дорогу. Автомобіль наблизився, це був синій пікап із листового металу, і коли він під'їхав до мене, я прочитав на його боці білими літерами: HERMAN GROCERY.


Я кинувся до дороги і засвистів якомога голосніше між пальцями. Старий млин так шумів, що водій мене не чув. Я свиснув удруге, і шум припинився. Небеса були зі мною.


Коли я дістався до машини, водій ліг на лаву, щоб опустити вікно на мій бік. На ньому була кепка з клапанами і товста картата куртка. Він підозріло подивився на мене поверх своїх круглих окулярів у залізній оправі. Йому має бути за п'ятдесят.


Він запитав. - Ну що ? Ви заблукали?


- Ні ні. Я йду туди, і, якби ви були досить люб'язні, щоб провести мене небагато.


- Кінцева зупинка у Швейцарських Альпах. Якщо вам це підходить, я був би щасливим.


Насправді я не міг повірити своїм вухам! Чоловік відчинив мені двері, і я заліз у кабіну. Він пройшов першим, і фургон рушив.


- Ви містере Герман? Я спробував розпочати розмову.


- Ага. Сем Герман. Я володію продуктовим магазином на 32 вулиці. Насправді це вона мене містить, ха! ха! ха!


- У вас хороша вантажівка, я оцінив.


- Ах що, Old Blue, це гарна механіка! Катаюсь на ньому сім років. Іноді це дає мені невеликі турботи, але в цілому мені нема на що скаржитися.


– А розвозите самі?


- Зазвичай ні, але це замовлення прийшло надто пізно. Я вже послав хлопця додому. Так, жартую, він все ще там, але коли справа доходить до роботи, це зовсім інше. Щойно вступив до коледжу цього року, і в нього свої турботи.... Розумієте?


- Ну, ми це все знали. - Це його вік, - відповів я, посміхаючись.


"Так, звичайно", - філософськи визнав Сем. Але розкажи мені трохи, що ти робиш там, зовсім один серед гір? Ви там мешкаєте?


– Ні. Взагалі, Сем, я веду колонку про спорт і відпочинок на свіжому повітрі в нью-йоркській газеті. В даний час я готую обстеження мисливських угідь у Сполучених Штатах і з сьогоднішнього ранку намагаюся потрапити до швейцарської альпійської ложі. Але


це не шматок пирога.


«А якщо бути конфіденційним, можна сказати, що це особисте», - погодився Сем.


- Я бачив це. Скажіть, чи не могли б ви допомогти мені пройти крізь ворота?


- Неможливо, - ухвалив Сем, - їх бос Воллман не хоче бачити чужих. Якщо вас виявлять, я втрачу страшенно хорошого покупця.


Я сунув руку в кишеню і витяг жменю банкнот. Коли я знайшов 50-доларову купюру, я засунув її під ніс бакалійника.


Я запитав. - Чи може це допомогти вам передумати?


Сем похмуро глянув на записку.


- Можливо, - відповів він, підкресливши умовність. Але, повірте, це не буде для вас послугою.


"Це моя справа, Сем", - сказав я, додаючи другу купюру в п'ятдесят.


Я побачив, як його брови округлилися.


- Ну-ну... може ти наполягаєш, - сказав він. В принципі, те, що я роблю з тобою, немає нічого поганого – як би це сказати? - Підкрастися, щоб швидко поглянути.


Він простяг руку і практично вихопив у мене гроші і засунув їх у кишеню піджака.


"Послухай, Сем, ти досить крутий у бізнесі", - сказав я йому.


"Гей, я тут дуже ризикую", - відповів він, сповільнюючись. Краще, якщо ви зайдете ззаду, щоб сховатись між ящиками. Щоразу хлопець біля входу дивиться, щоб переконатись, що я один.


Наслідуючи його пораду, я переліз через сидіння і присів між двома великими ящиками.


«Вони виглядають дуже вимогливими щодо входу і виходу», - зауважив я.


- Як я вже казав, це приватний заповідник, і, схоже, є певні побоювання, щоб він таким і залишався.


Ми мовчки закінчили дорогу, потім Сем почав сповільнювати хід, і я зрозумів, що ми наближаємось до воріт.


"От і ми", - прошепотів він мені приглушеним голосом. Тепер ви добре заховані і, найголовніше, не галасуєте.


Фургон зупинився. Я почув дзижчання електродвигуна, коли ворота почали відчинятися, і металеве «чіплення», коли вони зупинилися. Сем знову рушив, минув вхід і зупинився всередині. Я знав, що охоронець повертається до звуку його черевиків, що тріскають крижаний сніг з кожним кроком. За мить задні двері фургона широко відчинилися.


"Отже, Сем, ти запізнився", - сказав чоловік. Що трапилося ?


- Це хлопець, - пояснив Сем, - він уже був удома, коли я зрозумів, що він залишив ваше замовлення у темряві.


- Добре, поспішай. Там на тебе чекають.


Двері зачинилися, і Сем знову поїхав. Він обійшов будинок і під'їхав до чорного входу. Я оцінив відстань між сторожкою та гауптвахтою приблизно у вісімсот ярдів.


Через задні вікна фургона я побачив вартових, що охороняли бік скелястого гребеня, яким я підносився з Рейчел. Вони не звернули уваги на машину бакалійника.


Я не міг не поставити питання, як Сему вдалося не здивуватися кількості вартових, які охороняють це місце. Тут, у самому серці цього, мабуть, мирного житла, був задум міжнародної змови, і бакалійник не знав про все, що відбувалося, не намагався дізнатися, чому мешканці приміщення докладали стільки зусиль, щоб перешкодити доступу до нього. .


Сем вийшов з машини, обійшов фургон і відчинив двері. Я витяг першу коробку, він перекинув її через плече і повернувся до мене.


- Добре, - сказав він, - тепер тобі можна робити записи, дивлячись на вулицю. Але, головне, не виходь із фургона, тут тебе не бачить.


Потім він увійшов до будівлі зі своєю скринькою. Я ризикнув глянути назовні, щоб оцінити кількість охоронців. Я нарахував двадцять, а з іншого боку їх, напевно, було більше. За мить бакалійник прийшов забрати другу коробку.


Він запитав. - То ці замітки? Ви їх пишете?


- Це цікаво. Я зацікавився.


- Ну, - приголомшено сказав він, - можна сказати, що ви не марнуєте час даремно!


Він завантажив коробку і повернувся до задніх дверей. Я встав, щоб глянути в інший бік через лобове скло. За кілька ярдів від неї знаходився розвантажувальний док, за яким відчинялися двері, які здавались мені великою кухнею. Поруч із нею ще одні двері. Я вирішив пройти туди. Сем прийшов.


- Сподіваюся, що нічого не забув, бо це остання скринька,


- Оголосив він. Після цього поїхали.


Я стежив за ним очима, коли він здійснив ту ж подорож утретє і зник усередині. Потім я завантажив рюкзак і стрибнув на землю. Я на короткий час сів у тіні, щоб переконатися, що мене ніхто не бачить, і, нахилившись навпіл, побіг до дверей. Небо завжди було зі мною: воно не було замкнене. Я прослизнув усередину.


Поки що все було добре. Було темно, але світла із сусідньої кімнати було достатньо, щоб я побачив, що я застряг у якійсь коморі. Раптом я почув звук кроків. Помітивши в іншому кінці кімнати стіл, заставлений каструлями і сковорідками, я пірнув під нього і сховався за довгими смужками клейонки, що звисали з обох боків.


Загорілося світло, і я, затамувавши подих, слухав, як хтось наближається до столу. У мене над головою пролунав гуркіт сміття, коли новоприбулий порався серед кухонного приладдя. Потім він нарешті пішов, вимкнувши світло за собою. Я почекав ще трохи, перш ніж наважитись зробити хід.


Зовні загудів двигун фургона. Сем, мабуть, ставив питання, що зі мною сталося, але я знав, що він не витрачатиме час на мої пошуки. Я вийняв з рюкзака автомат, вставив у нього магазин і вибрався зі свого укриття. В іншому кінці комори були двері. Я обережно підійшов і прислухався.


Нічого не чуючи, я повільно відчинив двері і встромив око в отвір. Я побачив довгий коридор. Коли я прочинився ще трохи, я побачив, що там нікого не було, і вийшов із ПМ на стегні.


Коридор повернув трохи далі, і раптом я почув голоси, що наближалися. Я завмер на місці, кроки тепер були зовсім близько. Новачки проходили через кут стіни і бачили мене. Я кинувся в комірчину, увірвався всередину і зачинив двері.


Голоси та кроки вже були на рівні ніші, де я стояв нерухомо, дихання було перервано. Коли я почув, що вони затихають, я глибоко зітхнув, ще трохи почекав і відчинив двері. Швидкий погляд на всі боки заспокоїв мене. Я мав вільне поле дії.


Мені було про що подбати, якщо я хотів обійти всю будівлю. Воно було величезне. Я продовжував безладно йти пустельним коридором, відчиняючи двері за дверима і знаходячи кімнату за кімнатою порожніми. Я виявив щось на зразок каміна поруч зі столом для пінг-понгу та телевізором, запаленим перед колом незайнятих крісел.


Двічі мене мало не помітили, коли оглядав справжній лабіринт. Вперше я підійшов до перехрестя саме в той момент, коли охоронець проходив перпендикулярним коридором. По-друге, я відчинив двері і опинився віч-на-віч з чоловіком, що лежав на ліжку. Він спав.


Я не знав, чи тримали міністра внизу, у підвалі чи вгорі. Однак я знав, що чим довше його шукаю, тим менше шансів, що нам це зійде з рук.


Раптом я натрапив на великі двостулкові двері. Я обережно відчинив його і виглянув у щілину. Це була їдальня, забита чоловіками, що обідали. Я дуже обережно закрив його і на мить притулився до стіни, щоб витерти піт, що просочив мій лоб, тильною стороною долоні.


Десятий розділ.


Рейчел спостерігала, як Нік зіщулився в дзеркало заднього виду, потім його постать зникла за поворотом дороги. Туга мучила її, що він збирається повернутися в це прокляте місце один. Однак вона знала, що іншого виходу нема.


Вона також знала, що він чудовий агент, можливо, найкращий у Сполучених Штатах. Вона переживала. Двоє чоловіків, які мали для неї найбільше значення, прямо зараз боролися за життя, і в неї перехопило горло, коли вона подумала про це.


Вона надто сильно потягла за кермо, коли увійшла до кута, і колеса затихли. Великий кадилак невблаганно почав котитися до узбіччя дороги. Забору безпеки не було. Після дороги був яр. Рейчел відпустила педаль газу та відступила. Автомобіль розвернувся на 180° і затих. Рейчел фиркнула, перезапустила і маневрувала, щоб почати знову в правильному напрямку, кажучи собі, що найкращий спосіб думати про свого батька і Ніка - це не намагатися уявити собі, що з ними відбувається прямо зараз, а що мало з ними статися, якщо вона не зможе повернутися до готелю та зателефонувати Хоуку.


Відтепер вона вирішила зосередитися лише на водінні. Дорога ставала дедалі небезпечнішою. Свіжевипав сніг перешкоджав зачепленню провідних коліс. Вона поставила важіль автоматичної коробки в нижнє положення і намагалася не натискати педаль гальма, крім як з максимальною обережністю.


Кілька разів важка машина починала з'їжджати на узбіччя, але їй вдавалося це контролювати. Вона знову злякалася, коли старий синій фургон, що проїжджав у протилежному напрямку, змусив її згорнути в кучугуру, де, як вона думала, вона ось-ось застрягне.


Біля підніжжя гори дорожні вантажівки відшліфували дорогу. Дорога стала набагато простішою, і Рейчел наважилася помірковано прискоритися.


Було темно, коли вона повернула на під'їзд до готелю. Вона припаркувала машину на стоянці та поспішила всередину. Проходячи через стійку реєстрації, вона зауважила, що у барі нікого немає. У їдальні знаходилися всього дві пари, які прийшли поласувати кухнею Нелл Депу. Езра дружньо кивнув їй, коли вона проходила повз, і вона кинулася вгору сходами.


Прийшовши до своєї кімнати, Рейчел кинула пальто на ліжко і позбулася важких черевиків. Вона підійшла до каміна і зігріла руки, збираючись з думками про те, як подзвонити Девіду Хоук. Вона налила собі двома пальцями бренді Ніка, зробила ковток і здригнулася, відчувши, як тепло алкоголю просочило її. Потім вона взяла слухавку, зателефонувала до інтерна і набрала його номер. Було два дзвінки, і ми підняли його. Вона відразу ж увімкнула глушник, як вона бачила, як це зробив Нік.


- N3? сказав голос у кінці лінії.


- Містер Хок?


Після невеликого вагання голос запитав:


- Кому маю честь?


- Я Рейчел Вайсман, містере Хоук.


- Що відбувається, міс? Щось трапилося?


- Ні-ні, сер. Ми знайшли місце, де сидить батько. Це швейцарський альпійський будиночок.


- Ви абсолютно впевнені, міс Вайсмане?


- Так, сер. Ми були там сьогодні вранці, Нік та я, і ми змогли увійти на територію маєтку через гору. Ми бачили, як мій батько вийшов між двома охоронцями, щоб подихати свіжим повітрям.


- Де зараз Нік? - спитав Хоук.


- Він повернувся туди, щоб спробувати знайти мого батька та звільнити його. Ось чому я дзвоню тобі. Він дав мені ваш номер і попросив надіслати вам повідомлення: якщо він не зв'яжеться з вами сьогодні ввечері до 22:30, ви маєте наказати Національній гвардії діяти далі.


«Мені це зовсім не подобається, – заперечив Хоук. У нас немає можливості дізнатися, чи проник Нік непоміченим. Якщо йому це не вдалося, ми маємо втрутитися зараз. І тільки якщо він справді всередині, правоохоронці можуть протягнути йому руку допомоги.


- Дозвольте мені наполягти, сер. Нік запевнив мене, що якщо терористи щось запідозрять, вони одразу ж застрелять мого батька. Він також вважає, що має дуже добрі шанси знайти його до 22:30 і витягнути звідти. В іншому випадку ми ризикуємо зазнати збройного втручання.


Раптом Рейчел зрозуміла, про що говорила. Їй здавалося, що її розділили на дві частини, якби вона дивилася на себе - Рейчел Вейсман у шпигунському фільмі про змови, викрадення людей та погрози смерті.


Заінтригований її мовчанням, Хоук повернув її до реальності.


- Ви добре почуваєтеся, міс Вайсман?


- Так, так, дякую, - спокійно відповіла вона.


- Гаразд, зіграємо у карту Ніка. Я впевнений, що він знає, що робить. А поки що ви залишитеся там, де знаходитесь. Ви мене правильно зрозуміли?


- Добре, сер.


Потім вони звернулися до питань логістики. Рейчел надала Хоуку всю інформацію, яку він просив, і з великою точністю вказала місцезнаходження заповідника.


- Містер Хок? - Запитала вона, коли все було сказано.


- Так Міс.


- Коли Нік подзвонить вам, чи не могли б ви дати мені знати?


- Звісно, міс. — Обіцяю, — відповів Яструб найдобрішим голосом.


- Дякую, сер.


«Ще дещо, міс Вайсман, – додав Хоук.


- Так сер.


- Постарайся не хвилюватися. Якщо хтось і здатний на це успішно, то це, безсумнівно, Нік.


"Я знаю це", - відповіла Рейчел.


Рейчел зовсім не була голодною. Однак їй принесли легку вечерю до її кімнати, думаючи, що їжа допоможе вбити час і дозволить їй трохи заспокоїтися.


Коли підійшло плато, вона невиразно покусувала, безуспішно намагаючись забути драму, що розігрувалась там, у горах Шаванганк. Потім вона нарешті встала і почала ходити по кімнаті, весь час дивлячись на годинник. Вона знала, що гірше ще попереду: очікування та жахливе розчарування від неможливості щось зробити, від відсутності допомоги.


Вона підійшла до вікна. Місяць був оточений ореолом туману. Повіяв вітер і завив у гілках і в щілинах між вікном та його рамою. Рейчел збиралася підкинути поліно у вогонь, коли її увагу привернула машина, що в'їхала на паркування. Вона дивилася, як водій виходить.


«Мій Бог!


- Вітання! - сказала вона з нервовим тремтінням у голосі. Так Так. Це чудово, Езро. Так, ви можете підвестися.


Вона трохи почекала, і в двері постукали. Вона кинулася відкривати.


- Мій Бог ! вигукнула вона. Але чому ж ти тут?


Хлопець гордо стояв на порозі. Широка посмішка осяяла її пухке обличчя.


"Все в порядку, Рейчел", - нарешті сказав він. Все скінчено.


– Як? "Або що?


– Ми знайшли твого батька. Він вільний!


- Ні-ні, не можна! - Вигукнула Рейчел, не наважуючись повірити в те, що чула.


- Але якщо. Ми провели деяке дослідження на нашій стороні у співпраці з ЦРУ, і ми знайшли вашого батька посеред гір у заповіднику. Ми штурмували і вуаля, все скінчено.


- Але ... а Нік? Я лишила його в горах.


"Картер теж там", - відповів молодик. Брав участь у бойових діях. Давай, давай швидше, Рейчел! Твій батько чекає на тебе.


- Де він ? спитала молода дівчина.


Тінь пройшла по обличчю молодика, який на мить зупинився, перш ніж відповісти:


- Він у відділенні швидкої допомоги лікарні Покіпсі.


- Ні! О ні ! вигукнула вона.


- Не хвилюйся, побачимо. У нього все добре. У нього лише кілька синців, але йому дуже хотілося пройти повне обстеження.


Рейчел зітхнула з полегшенням і посміхнулася у відповідь. Вона сіла на ліжко, щоб одягнути туфлі.


- А, я дихаю, - сказала вона. А Нік, він гаразд?


- Все йде добре. Цей хлопець, ніщо ніколи не зможе це подолати.


Рейчел встала, і юнак допоміг їй надіти пальто. Вона збиралася піти за ним, коли щось ударило її.


- Нік подзвонив Девіду Хоуку, щоб сказати йому, щоб він не дзвонив до Національної гвардії?


- Девід Хок?


- Так, його бос.


– А! але так, звичайно. Крім того, він пішов. Мине зовсім небагато часу, і він теж сюди прибуде.


"Це цікаво", - задумливо зауважила Рейчел. Він обіцяв зателефонувати мені, як тільки Нік зв'яжеться з ним.


"Він був у нестямі від радості, дізнавшись, що ваш батько зірвався з гачка", - сказав молодий чоловік, все ще посміхаючись. На мою думку, він, мабуть, забув. Знаєш, при всій цій метушні...


Вони вийшли з кімнати і поспішили вниз сходами. Езра, який все ще був у їдальні, бачив, як вони проходили через приймальню.


Молодий чоловік відчинив двері своєї «Хонди» і допоміг Рейчел сісти до них. Потім він обійшов машину і сів за кермо. Він вийшов зі стоянки і попрямував до шосе 32. Відкинувши голову назад на папку, Рейчел заплющила очі, сп'янена щастям від усвідомлення того, що її батько та Нік живі та здорові.


Одинадцятий розділ.


Я мало не кинувся в пащу вовка. Я відступив швидко, але обережно, дійшов до перехрестя та спробував щастя в іншому напрямку.


Я взяв гору над своїм почуттям напряму і виявив, що відчиняю двері до кімнат, які вже відвідав.


Я вирішив повернутись і повторити свої кроки, поки не знайшов коридор, який здавався мені зовсім новим. Я взяв його і підійшов до відчинених дверей кімнати. Я ненадовго зупинився і прислухався. Очевидно, кімната була порожня. Ніби то. Якби хтось був там, вони неминуче побачили б, як я йду повз прохід, і мені довелося б стримувати їх, не використовуючи свою зброю.


Я глибоко зітхнув, напружив усі м'язи й увірвався до кімнати. Вона була порожня. Я озирнувся і виявив, що перебуваю в офісі, обставленому робочим столом, двома стільцями та шафою для документів. До однієї зі стін було прикріплено велику карту місцевості. Я підійшов до вікна, щоб зорієнтуватися, і мені спало на думку, що я перебуваю приблизно в центрі будівлі.


Я повернувся до коридору. Нікого не видно. Я продовжив свої дослідження і підійшов до глухого кута, в кінці якого були ще одні двері, злегка прочинені. Звуки розмови доходили до мене зсередини. Коли я підійшов, я відчув запах іноземних цигарок.


Я обережно заглянув у отвір і виявив чудову бібліотеку, обшите дерев'яними панелями, освітлену тільки світлом каміна. Перед каміном сидів чоловік у домашній куртці. Він був тим, хто прийняв мене напередодні, щоб повідомити про вимоги викрадачів. Незважаючи на тьмяне світло, я впізнав відблиски її короткого світлого волосся. Він курив довгу сигарету і тримав у руці келих із бренді, обертаючи його, щоб нагріти алкоголь.


Я не міг зрозуміти, що він каже, і витягнув шию, намагаючись побачити його співрозмовника, але видимості було недостатньо. Спробувати трохи штовхнути двері? Вона могла скрипіти, але я вирішив спробувати. Я притиснув пістолет-кулемет до грудей правою рукою, нахилився вперед і дуже обережно штовхнув калатушку лівою рукою.


У мене сильні нерви, але я майже не скрикнув з подиву. Двоє чоловіків, залучених до жвавої бесіди, повернулися до вогню. Але я одразу впізнав другого. І не дарма це був Зак Левін.


Я відступив на крок і притулився до стіни. Здивування було серйозним. У моїй голові крутилося безліч дивовижних здогадів. Зак Левін! Зрештою, я приймаю удар та приймаю очевидне. Здивування швидко змінилося гнівом, і я відчув, як волосся на потилиці стало дибки. Тепер усе було ясно. Я зрозумів, чому їм було так легко викрасти отця Рейчел.


Коридор все ще був порожній. Я збирався застати їх зненацька і змусити розповісти мені, де замкнули Вейсман. Я згорбився, щоб пірнути в кімнату, коли, як спалах, у моїй голові промайнула думка і завмерла: Рейчел. Я відправив її назад до готелю самостійно. Якщо вони перехоплять її до того, як вона зможе зателефонувати до Хоука, місія опиниться під загрозою. Насамперед, я мав знати. Я кинувся в офіс, який щойно відвідав, сподіваючись, що він все ще порожній.


Я згадав, як зачинив за собою двері. Але її було відкрито. Виходить, у кімнаті хтось був. Не довго думаючи, я переступив поріг. Чоловік, що сидів за столом, скам'янів і глянув на мене. Я встромив йому дуло пістолета-кулемета в середину його чола.


Я наказав йому. - Не жесту! Ні крику!


Його обличчя було блідим, він дивився на мене очима, схожими на блюдця. Я відступив, утримуючи його на відстані, і, не обертаючись, зачинив двері.


Я сказав. - Устань!


Він підвівся, білий як полотно, загіпнотизований чорним дулом мого пістолет-кулемета. Він повинен був бути з нею знайомий і знати, яку дірку можуть зробити куля 45 калібру в тілі людини.


- Розгорнися! - гаркнув я.


Він тремтів, але зробив це, що було з його боку мудрим рішенням. Я обійшов стіл і вмостився за його спиною.


- Будь ласка ! Не вбивай мене ...


Стовбуром свого пістолета я завдав йому різкого удару в середину шиї, поклавши край його благанню. Пролунав дуже кумедний «бавовна», і він звалився на підлогу, як мішок з картоплею. Я зрозумів, що мені не доведеться якийсь час турбуватися про нього.


Я поклав пістолет на стіл і швидко набрав номер готелю. Потім взяв слухавку


Затиснувши її між плечем і вухом, я дістав пістолет і почав чекати, уважно спостерігаючи за дверима. «Давай, Езро, поспішай! Я сказав собі. Годинник на столі показував майже десять. Там зняли слухавку на сьомому дзвінку.


- Вітання! - Езра Депу, - відповів добре знайомий мені голос.


«Езра, - прошепотів я, - це містер Маккарті. Дай мені жінку, будь ласка.


- Я не міг і мріяти найкращого, містере Маккарті. Тільки її тут нема.


- Чи впевнені ви? - з жахом спитав я.


- Безперечно, містере Маккарті. Ваша жінка нещодавно прийшла додому і піднялася до своєї кімнати. Майже відразу вона попросила мене інтер. Почекай, поки я не згадаю… Так, здається, вона дзвонила до Нью-Йорка. Трохи згодом вона попросила мене принести їй невелику закуску.


- А потім, Езро? - випалила я, не в силах приховати роздратування.


- Близько половини дев'ятої або близько того, запитав її услід молодий хлопець. Мені це здалося трохи дивним, коли тебе там не було. Але, ей, я подзвонив їй у кімнату, і вона сказала, щоб я запросив його підвестися. Що ти хотів, щоб я зробив?


Хоробрий Езра здавався мені справді сором'язливим і дуже жалюгідним.


«Він ледве піднявся нагору, – продовжив він, – потім я побачив, як вони обоє проходять повз і їдуть у маленькій жовтій машині. Думаю, японської. О, містере Маккарті, сподіваюся, нічого не сталося.


- Ні-ні, Езро, не хвилюйся. - Все гаразд, - відповів я.


Я повісив слухавку, намагаючись стримати сліпу лють, що охопила мене. Негідники! Батька їм не вистачило, взяли й Рахіль. Принаймні вона мала час зателефонувати Хоуку. Це була моя єдина втіха. Бос знав про це і збирався мені допомогти. Я сам хотів зв'язатися з ним, але часу було замало. Тепер мені треба було діяти, не гаючи жодної секунди.


Я вийшов з офісу після вимкнення терефону і обережно зачинив двері. Я повернувся до бібліотеки і зупинився за дверима, щоб спробувати простежити за розмовою між Левіним та іншим чоловіком.


- Отже, цей Маккарті не працює у Держдепартаменті. Він таємний агент. Але чому ти мене не попередив? Ми даремно витратили дорогоцінний час!


"Я хотів це зробити, але це було дуже складно", - пояснив Левін. Ризикувати дзвонити з «Вальдорфа» я не міг, усі лінії прослуховувалися. Крім того, я не був певен, що вони мене не видадуть.


– А дівчина? Що вона тобі сказала?


"Цей Картер поїхав сюди", - спокійно оголосив Левін. Що він встиг попередити начальство у Нью-Йорку з проханням надіслати поліцейських на допомогу. Цілком можливо, що він уже поблизу, а можливо, навіть усередині будинку.


– Ах! заревів інший. Це неможливо. Ця база захищена електричним парканом. Неможливо пройти через в'їзну браму непомітно, а всі будівлі охороняються вартовими!


«Ви не знаєте, з ким маєте справу, – сказав Левін. Він всесвітньо відомий у спільноті секретних служб та має репутацію найгрізнішого агента розвідки.


- То ти думаєш, він може сюди потрапити? - Погано для нього, - відповів старший із двох чоловіків. Я наказав чоловікам обшукати всю околицю і обшукувати будинок за кімнатою.


"Не треба вас турбувати", - сказав я, входячи до бібліотеки.


Вони повернулися як одна людина. Левін підхопився, сунув руку під пальто, потім, двічі подумавши, зупинився у своєму русі. Я дивився на нього з широкою глузливою усмішкою.


Я сказав. - Ну що ж, уперед! Випробуйте удачу. Я був би щасливий вистрілити тобі в кишку парочкою куль. Ні? Ви розумієте? Добре, тож сядьте і підніміть руки високо над головою, щоб я міг їх бачити!


"Отже, ти все знаєш", - сказав він, дозволяючи собі впасти в крісло.


- Та я все знаю. За винятком того, що ви зробили з Рейчел та її батьком. Де вони ?


"Не турбуйтеся про них", - відповів Левін з негарною посмішкою. Вони у надійних руках.


- Ти ніколи не залишиш цю базу живим! - скрикнув старий.


"Це ти кажеш", - парирував я. Що до тебе, Левін, я тобі запитав. Відповідайте швидко. Сьогодні я не почуваюся дуже терплячим.


- Як думаєш, що ти робитимеш?


Пристрелиш мене? - посміхнувся юнак. Не будь несміливим. Менш ніж за хвилину всі охоронці бази будуть тут.


Я схопив його за комір і змусив підвестися. Потім, сунувши руку в його пальто, я забрав його револьвер, взяв його за ствол і вдарив його рукояткою у скроню. Я вдарив не надто сильно, але цього було достатньо, щоб він упав на стілець у жалюгідному вигляді.


Потім я повернув голову до іншого, який інстинктивно підвівся, і жестом наказав йому сісти. Левін розтирав скроню, розмазуючи весь бік обличчя кров'ю. Я дивився, як він це робить, із крижаною посмішкою.


- Так? Я спитав його. Ви все ще хочете ставити дурні запитання? Чи хотіли б ви другу демонстрацію мого ноу-хау?


- Рейчел гаразд, - запевнив він, хитаючи головою, щоб зібратися з думками. Вона у спальні на цьому поверсі.


- Добре. А міністр?


"Він здоровий", - відповів Левін.


- Я не розумію, - говорю. Ви ізраїльтянин! Яку роль ви граєте у цій справі?


Він кинув на мене стурбований погляд і після короткого вагання зізнався мені, що він не ізраїльтянин.


– Як? "Або що? - Сказав я, засмутивши.


«Він мій син», - сказав інший, гордо випинаючи груди.


Я побачив, як у очах Левіна промайнула блискавка. На той час, щоб зрозуміти, було вже надто пізно. Коли я розвертався, у моїй голові луною пролунав вибух. Моя голова вибухнула, і я покотився на землю. Я все ще бачив гримасу Левіна, коли він нахилився вперед, щоб підняти мій пістолет, потім його обличчя, тріумфуюче від злого тріумфу, розпливлося, і світло згасло.


У темряві спалахнув каскад різнокольорових іскор. Дехто зупинявся на очах і починав танцювати. Я простягнув руки, щоб схопити їх, але вони різко ухилилися. Ласкавий шепіт дівочого голосу заспівав у мене у вухах, а потім далеко задзвонили дзвіночки з кришталево чистим звуком. На моїх очах чорна дірка стала криваво-червоною, а потім помаранчевою, як вогні вранішнього сонця під навісом хмар.


Я прокинувся, здригнувшись. Я лежав на ліжку. Велика лампочка, що звисала на кінці дроту, залила кімнату різким світлом. Меблів не було. В одній зі стін відчинилося загратоване вікно. На протилежній стіні перед ним стояли товсті дерев'яні двері. Мій рюкзак та пістолет-кулемет зникли. Моя мила Вільгельміна і мій дорогий Хьюго, граната, яка ніколи не залишала мене, теж зникли.


Сильний біль бив мене в шиї в такт биття серця, і в кімнаті панувала задушлива спека. Знову приголомшений, я сів на край ліжка, щоб оцінити пошкодження. Я обмацав себе всюди і відчув велику шишку позаду голови, вкриту кров'ю, що частково згорнулася.


Я не знав, як довго я був непритомний, але думав, що це тривало лише кілька хвилин. Звичайно, погляд на мій годинник сказав мені, що через двадцять п'ять хвилин ось-ось почнеться грандіозний феєрверк. Вперше за цей вечір я відчув, що моя щаслива зірка перетворилася на падаючу зірку. У мене більше не було зброї, я гадки не мав, де знаходяться Рейчел і її батько, але я був упевнений у тому, що в момент початку штурму нас безжально стратять. Ми були в руках фанатиків, готових померти за свою справу, тягнучи за собою якнайбільше людей.


За кілька хвилин я почув луною кроки в коридорі. Двері відчинилися, і в дверях встав попередній чоловік, за ним Левін. Обидва були одягнені у чорну форму офіцерів СС. Я протер очі, гадаючи, чи я прокинувся. Я дивився на відвідувачів з подивом і помітив багато спільного. Насправді цілком можливо, що цей дивний екземпляр був батьком Левіна.


Він був вище молодого чоловіка, але мав таке ж обличчя, з важкими вилицями і великим орлиним носом. Однак я помітив велику різницю. У Левіна було кучеряве світле волосся, а його гаданий батько носив перуку. При яскравому світлі голої лампочки це було очевидно. Незважаючи на всю трагедію мого становища, мені було важко втриматися від сміху, думаючи, що ця коротка і безглузда чубок була до того ж шиньйоном.


Окуляри без оправи, які він носив напередодні ввечері, поступилися місцем пенсне. Я дивився, як двоє чоловіків твердим кроком ходили по кімнаті.


ходить у мене під носом. Кожен у руках мав тростину. Ми були в розпалі карнавалу.


Раптом Левін встав переді мною і зверхньо подивився на мене. Він змусив мене підняти очі, засунувши кінчик своєї тростини мені під підборіддя, а потім довго розглядав моє обличчя, як підозрілий овочівник може оглянути качан капусти, який, як він підозрює, з'їли слимаки.


Різке клацання його палиці луною пролунало між стінами, коли він без попередження вдарив мене по обличчю. Я зістрибнув зі свого ліжка, щоб помститися, але, побачивши охоронця біля дверей, що направив на мене свій пістолет, вважав розумнішим сісти тихо.


- Отже, Картере! – переможно випалив Левін. Тепер ролі змінилися місцями. Якийсь час тому це була валюта!


– Це елітний шпигун, про який ви хотіли мене попередити! сказав чоловік із фальшивою чубчиком. За словами мого сина, - продовжив він, звертаючись до мене, - ви найнебезпечніший агент у світі. У мене таке почуття, що він переоцінив вашу цінність.


Левін спіймав мій недовірливий погляд, коли той заговорив про те, що він сказав син мій.


Він посміхнувся мені і сказав - Ви не можете повірити, що я його син, чи не так? .


- Мені особливо цікаво, як це можливо, - відповів я.


"Це можливо, оскільки це реальність", - сказав старий.


Я запитав. - Ви Курт Воллман?


Він вибухнув громовим сміхом психічного розладу. Відкинувшись назад, Левін, стоячи, розставивши ноги, схрестивши руки на грудях, насолоджувався сценою. Старий нахилився і наблизився обличчям до мого обличчя.


- Ви коли-небудь чули про полковника Макса фон Штайга?


- Чорний ангел! - Вигукнув я. Хто командував табором смерті Мангейм?


«Цілком вірно», - підсумував він, більш ніж будь-коли пишаючись тим, що я його знаю.


Сказавши це слово, він зняв перуку та штучні вуса. Коли він зняв пенсне, я побачив, що він теж не має брів. З цим блискучим куполом і безволосим обличчям це був сам Мефісто.


«А я Макс фон Штайг-молодший, – сказав Левін.


Він гордо підняв груди і глянув на батька очима іскристими захоплення. Я почував себе так, ніби потрапив до притулку психів. Левін та його батько були такими ж психами, як і інші.


— Але як вам удалося проникнути в секретну службу Ізраїлю?


"Це було частиною загального плану", - сказав мені полковник. Тридцять три роки тому моя дружина померла під час пологів, народивши мені сина. На той час війна добігала кінця. Третій рейх розвалювався. Перед тим як виїхати у вигнання до Південної Америки, я віддав маленького Макса родичам.


«Кілька років по тому ми з моїми товаришами набули нової особи. Умови для нас були набагато безпечнішими. Макс приїхав до нас до Аргентини. Він отримав освіту та підготовку в Партії оновлення нацистської імперії, і до вісімнадцяти років дозрів, щоб взяти на себе відповідальність за свою долю.


«Маючи фальшиві документи єврейського іммігранта, він зміг в'їхати до Ізраїлю та натуралізуватися. Перевага його раси та його інтелектуальні здібності дозволили йому дуже швидко піднятися службовими сходами в Секретній службі єврейської держави. Тепер настав час слави. З'являється четвертий рейх, про який ми так довго мріяли. А мій син Макс фон Штайг стане його спадкоємцем.


Мої нейрони чудово передали повідомлення, але мені знадобилися роки, щоб вловити його у всій його дурості та жаху. Ці два пацієнти, які йшли переді мною, одягнені у свої гротескні уніформи, демонструючи свої свастики, які протягом багатьох років були не чим іншим, як дрібникою, що продається на барахолках і більше нікого не лякали, ці двоє безглуздих блазнів твердо вірили, що вони збиралися відновити імперію, яку інший божевільний своїм божевіллям призвів до її руйнації.


Полковник витяг з кишені старий золотий годинник, подивився на нього і повернувся до сина.


«Що ж, хлопчику, настав час починати другу фазу», - оголосив він. Зіґ Хайль!


Левін скрикнув луною. - Зіг Хайль!


Потім він клацнув підборами, розвернувся і зайшов у двері.


- Ви справді думаєте, що досягнете своїх цілей? - Запитав я тоді.


"Звичайно", - відповів полковник. Все вже йде за планом. Це питання часу.


Я був спустошений. Здавалося, ніщо більше не могло зупинити їх задум.


«Ви можете собі уявити, - різко сказав Штайг, - що кавалерія прибуде в останній момент, щоб знищити мою роботу. Як у ваших другосортних мильних операх. Дай мені посміятися. Щодо Національної гвардії, будь ласка, знайте, що я знаю про це і, звичайно ж, вжив відповідних заходів.


«Бо ви думаєте, що жменька стрільців, які стоять на варті зовні, зможе зупинити кілька рот добре навчених міліціонерів? Дай і мені посміятися!


"Це не має значення", - спокійно відповів нацист. Коли підійдуть твої солдати, ми вже далеко.


Він продовжив ходити туди-сюди, нервово клацаючи палицею по кінських чоботях.


- Всупереч твоїй наївності, мій маленький друже, - продовжив він, - я не дурень. Все заплановано. Заряди динаміту під керівництвом електродетонаторів було розміщено переважають у всіх основних точках фортеці. Наразі Макс встановлює таймер, який спричинить загальний вибух. Рівно о 23-й годині ці будівлі зникнуть, і ви разом з ними.


"Мій син, я і кілька моїх вірних лейтенантів піднімуться на борту вертольота, який ви, можливо, помітили зовні. Ми вирушимо до невеликого аеродрому, розташованого в горах Катскілл, де на нас вже чекає реактивний літак Lear, щоб перевезти нас на острів Карибського моря. Там ми сядемо на підводний човен і досягнемо Рашапура... Ви бачите, Картере, що Четвертий рейх рухається!


«І так ви плануєте дякувати своїм людям за їхню відданість?» Вибухаючи їх з усім будинком?


- Ця купка негідників, яку ви називаєте моїми людьми, лише мрійники чи авантюристи. Більшість цього складається з покидьків ваших університетів та лівих, які думають, що є частиною коаліції, мета якої – звільнити світ від того, що вони називають імперіалістичним ярмом. Свою роль вони відіграли вчасно. Тепер вони мені більше не потрібні, і мені так легко їх позбутися.


Я запитав. - А що про Вейсмана?


- Він помре одночасно з вами для більшого блага людства. Ми сповнені рішучості позбутися свиней, подібних до вас, з лиця землі. Настав час приступити до справи.


– Де він тепер?


- Хочеш побачити брудного єврея? - усміхнувся старий міфоман. Чому? Попрощатися з ним?


- Так, я хочу побачити його. - А також його дочка, - відповів я.


«Вона подбає про це», - посміхнувся безумець із саркастичною гримасою.


Мені довелося мобілізувати всі можливості самоконтролю, щоби не схопити його горло і не задушити його руками. Я відчув, що мене охоплює лють. Я глибоко зітхнув, щоб заспокоїтись.


«Вже пізно, – оголосив фон Штайг. Іди за мною, якщо хочеш побачити єврейських свиней востаннє.


Дванадцятий розділ.


Левін знав, що начальство Картера повідомлено про місце утримання міністра під вартою. Міліціонери тільки й чекали на наказ на штурм фортеці. Тому було важливо якнайшвидше запустити другу фазу плану, плану, який був спеціально розроблений для того, щоб упоратися з загрозою такого типу.


Декількома днями раніше фон Штайг наказав своїм вірним лейтенантам прокласти мережу кабелів по всій фортеці. Коли уряди Ізраїлю та США відповіли на їхні вимоги, вони планували страчувати Вейсмана і залишити заповідник після стирання всіх слідів їхнього перебування.


Проходячи холом, Левін глянув на великий годинник і побачив, що попереду мало часу. Його батько наказав йому встановити таймер о 23:00.


Він поспішив униз сходами до підвалу і поспішав у диспетчерську, де знаходилися таймер та електричне реле. Йому абсолютно потрібен був час, щоб побачити Рейчел, перш ніж він відлетить.


Він став навколішки перед маленькою квадратною коробкою, відкрив шкіряну сумку для інструментів, розклав матеріал поруч із собою та вмілою і натренованою рукою почав відкручувати гайки з контактних висновків. Коли контакти були готові, він закріпив електропроводи міцними з'єднаннями на кінцях кожного кабелю в мережі.


Він підключив дроти до клем розподільної коробки і акуратно закрутив гайки.


Переконавшись, що всі дроти надійно закріплені, він повернув ручку таймера та встановив її на 11 годин.


Рівно о 23:00 таймер включить електричний контакт, і струм буде текти до різних детонаторів через реле та розподільну коробку. Левін ще раз перевірив хороший стан кабелів, з'єднаних у повітроводі, під стелею, потім вийшов із кімнати і замкнув двері.


Рейчел стояла біля вікна. Вона тупо дивилася на чорнильну ніч за ґратами. Де були Нік та її батько? І, по-перше, чи були вони живими? Левін присягнув їй, але вона не могла повірити жодному слову з того, що він їй казав.


Вона могла бачити рухомі чорні тіні вартових, що стоять на варті. Вона також могла розрізнити, дуже слабо, далеко темну лінію: вершину гребеня, яку вона прийшла кілька годин тому, щоб розглянути місцевість разом з Ніком. Праворуч вона побачила силует гелікоптера, який помітила, коли він прилетів.


Вона все ще не могла до кінця повірити у зраду Зака Левіна. Вона знала його так довго. Незважаючи на те, що він висунув їй надмірні претензії, у глибині душі він їй подобався. А потім раптово стався неймовірний поворот! У тисячний раз після ув'язнення вона запитувала себе, як можна було бути поряд з кимось стільки років, навіть не знаючи його.


Вона згадала, як кілька годин тому приїхала до готелю. Як тільки вона побачила, що він вийшов із машини, вона відчула, що щось не так. І все-таки вона довіряла йому. Тепер вона проклинала себе за те, що дозволила так легко маніпулювати собою.


Коли, повернувши з головної дороги до гори, він пояснив їй, що вони повертаються, щоб забрати Ніка у фортеці, перш ніж вони поїдуть відвідати її батька, вона без вагань повірила йому. Однак їй слід зрозуміти, що в цьому немає сенсу. Якби Нік і Левін зустрілися там нагорі, вони спустилися б разом, щоб забрати її з готелю. Але їй так хотілося вірити, що жахливе випробування нарешті закінчилося, що вона дозволила себе переконати своєю нісенітницею.


Вона поводилася як повна ідіотка. Тепер їй було цікаво, де знаходиться Левін і яку роль він грає у цій справі. Але попереду на нього чекало світле майбутнє... Невже араби зуміли його розбестити? У коридорі було чути шум. Вона обернулася. У замку повертався ключ.


Двері відчинилися, і в кімнату зайшов Левін. Рейчел не могла повірити своїм очам. На ньому була чорна форма із срібними емблемами СС на комірі. Вона подивилася на неї і побачила залізний хрест, прикріплений до її грудей, а потім червону пов'язку з чорною свастикою. То був кошмар.


Вона глянула на Левіна, очі її розширилися від жаху. Він глянув на неї з усмішкою, зачинив двері, замкнув замок і засунув ключ у кишеню. Потім він поклав автомат на стіл.


- Боже мій, Заку! - Вигукнула Рейчел. Але що це означає?


- Сядьте, будь ласка, - мирно відповів Левін.


Вона сіла на край ліжка в іншому кінці кімнати і почала чекати на його пояснення. Левін раптом занервував, ніби не знав, з чого почати.


"Ось так, Рейчел", - сказав він нарешті. У нас дуже мало часу, і я попрошу вас не перебивати мене, доки я не закінчу.


Вона спитала. - Чому ти так одягнений?


- Давай, Рейчел, не дозволяй цій формі вводити тебе в оману. Я звичайно нацист, але нацист нового типу. Хоча ви єврейка, я цілком можу вас прийняти.


- Звідки Ви приїхали?


- Послухай, Рейчел, у мене дійсно немає часу вдаватися до подробиць. Просто знайте, що я син офіцера СС, пройшов навчання у Південній Америці та відправлений до Ізраїлю для виконання цієї місії.


- О, Заку! вигукнула молода дівчина. Але як ти міг це зробити? Ви були майже частиною родини!


- Тобі треба зрозуміти, Рейчел. Виникає новий порядок у новому світі. Після закінчення війни світ перебуває в руках сіоністів та американських імперіалістів. Подивися, що вони з цим зробили. Всюди війна. Уряди падають, щоб бути повалені


іншими урядами, які, своєю чергою, скидаються. У бідних країнах поширений голод. Четвертий рейх покладе край цьому хаосу. Спочатку обов'язково будуть зіткнення, і багато хто загине, але наприкінці ми переможемо.


"Фактично, ви нічим не відрізняєтеся від Гітлера", - прокоментувала Рейчел.


- Ти не права. Мій батько, який очолює цей новий рух, безперечно, має гітлерівські нахили. Але з цього приводу я не поділяю його думки. Я не думаю, що щось у світі повністю біле або повністю чорне. Потрібно вміти вносити нюанси. Коли ми знищимо імперіалістів, ми зможемо збудувати найкращий світ для всього людства.


Голос Левіна тремтів. Він говорив із релігійною запопадливістю.


«Коли ми переможемо наших ворогів, – продовжив він, – ми встановимо світовий уряд. Тоді мій батько відійде убік, і я візьму на себе командування. Я прийшов до вас, щоб попросити вас приєднатися до мене. Разом ми зможемо побудувати світ, у якому для всіх пануватиме справедливість!


- Що змушує вас думати, що ваш батько відступить на вашу користь? - Запитала Рейчел.


Вона знала, що має змусити його говорити якнайдовше, щоб заощадити час.


- Він старий. Він захищає застарілі теорії та ідеї. Крім того, якщо виникне потреба, він теж буде ліквідований.


– Як? "Або що! - недовірливо вигукнула Рейчел. Ви б позбулися власного батька?


– Я готовий піти на жертву.


- Нарешті, Заку, хіба ти не бачиш, що помиляєшся? Хіба ви не розумієте, що починатися з такої бази може лише катастрофа?


- Рейчел, ми не маємо часу на продовження дискусії. За мить вибухне вся будівля. Просто скажи мені, що ти підеш зі мною, і що пізніше ти сядеш поруч зі мною у гелікоптер, що ти будеш моєю дружиною.


- А мій батько? А що щодо Ніка Картера? поцікавилась молода дівчина.


Її серце билося в грудях.


«Я більше нічого не можу для них зробити, – сказав Левін. Мій батько все ще при владі. Ви повинні прийняти жертву їхніх життів заради кращого світу, як і я готовий пожертвувати своїм батьком.


- Але, Заку, ти божевільний! Будь ласка, благала Рейчел. Допоможіть мені врятувати батька. Присягаюсь, ми допоможемо тобі. Я свідчу. Ви не несете відповідальності за свої дії. Ми подбаємо про вас і ...


- Тиша! - верескнув юнак. Мені не потрібне жодного лікування. Ви не розумієте, що я пропоную вам брати участь у будівництві нового світу і що ви повинні бути готові піти на певні жертви?


"Відведи мене до мого батька", - попросила Рейчел. Якщо він повинен померти, я краще буду поряд із ним.


- Але, Рейчел, ти нічого не розумієш. Я люблю вас ! Левін кричав дедалі відчайдушніше. Я хочу кинути весь світ до твоїх ніг, а ти кажеш мені, що я божевільний?


Тепер йому було майже неможливо контролювати себе. М'язи його щелепи посмикувалися, а обличчя спотворилося від тремтіння.


"Відведи мене до мого батька", - повторила Рейчел тремтячим голосом.


Судорожні ридання трясли тіло Левіна. На його очі навернулися сльози, і він заплакав.


- Ні! Ні! Ні! - кричав він щосили. Ти не помреш. Я цього не дозволю! Я люблю тебе. Ти моя, і ти підеш зі мною!


Він схопив дівчину, підняв її з ліжка та обійняв. Зловлена зненацька, Рейчел доклала величезних зусиль, щоб контролювати себе і уникати будь-яких небажаних дій, які могли б зробити його агресивнішим.


Левін пристрасним поглядом пожирав її і ніжно гладив по обличчю. По її щоках котилися сльози. Він стиснув її так сильно, що вона ледве могла дихати. В очах парубка читалися сильні страждання. Він пристрасно поцілував Рейчел. Коли їй нарешті вдалося вибратися, вона задихалася, наполовину задихнувшись.


«Я люблю тебе, Рейчел», - хрипко прошепотів Левін. Я люблю тебе і потребую тебе. Вам потрібно лише допомогти мені правити світом.


Він почав гладити її по шиї. Його губи затремтіли, коли він доторкнувся до неї. Рейчел придушила бажання закричати. На лобі Левіна виступили краплі поту.


"Послухай мене, Зак", - сказала дівчина, намагаючись заспокоїтися. Розслабтеся і давайте спробуємо поговорити про все це у невимушеній обстановці.


Говорячи це, вона дивилася краєм ока на автомат лежачий


на столі в іншому кінці кімнати. Вона нахилилася ближче і взяла Левіна за руки.


«Я не хочу завдавати тобі болю», - промимрив він, його голос був перерваний риданнями.


"Я знаю, Зак, я знаю", - відповіла Рейчел, намагаючись заспокоїти.


- Я хочу дати тобі все найкраще.


- Знаю, знаю, - сказала дівчина, сідаючи на ліжко.


Левін став перед нею навколішки і поклав голову їй навколішки. Вона погладила його по волоссю, дивлячись на автомат.


- Рахіль, - наполегливо сказав Левін. Ви повинні піти зі мною, поки не стало надто пізно.


- Коли має статися вибух? - спокійно спитала вона.


- Незабаром.


- Але все одно коли?


- Тобі треба негайно йти.


- Ти не можеш зупинити його? Вимкнути пристрій?


- Неможливо, Рейчел. Це вже пізно.


- Але зупиніть його тимчасово. Достатньо, щоб дати нам час обговорити наші проекти.


Він звузив очі і глянув на неї крізь щілини, підозріло наморщивши лоба.


- Ні! - Вигукнув він, різко встаючи. Я знаю, що в тебе на думці.


Він узяв її за плечі і змусив підвестися. Потім він дико поцілував її. Рейчел намагалася відштовхнути його.


Вона простогнала. - Зак, ти робиш мені боляче!


Знову рота Левіна притулився до її губ зі звіриною пристрастю. Рейчел відчула смак крові на своїх губах.


- Припини, Заку! Будь ласка ! вигукнула молода дівчина.


"Тепер ти повинна йти за мною", - відповів він. Ми майже не маємо часу.


Вкотре вона спробувала його заспокоїти. Безуспішно. Він продовжував голосно дихати. Він поцілував її в шию, і Рейчел відчула, як дюйм за дюймом долоню піднімається до її грудей. " Чорт! вона сказала собі. Якби я тільки міг дістати цей автомат!"


"Ти підеш зі мною", - наполягав Левін. І не питання про відмову.


Він продовжував цілувати її як божевільний. Рейчел відчула, як її спиною пробіг холодок огиди, коли рука Левіна зімкнулась навколо однієї з її грудей.


Раптом йому здалося, що він чує далекі відлуння пострілів. У коридорі луною лунали квапливі кроки. Безперечно, щось відбувалося.


Левін досі цілував її. Вона відчула, як його язик проник у її рот. Раптом вона стиснула зуби. Левін закричав від болю і вдарив її по обличчю, поваливши на ліжко.


- Сука! Маленька єврейська повія! - заревів він, збожеволівши від гніву, накидаючись на неї. Очевидно, тобі більше подобається це сміття Картер. Перед світанком він буде мертвим. І ти теж. І твій дорогий тато теж. Я дав тобі шанс, але тепер усе кінчено.


На цей раз Рейчел була впевнена, що це постріли. Шум наближався. Левін, що сидів на ній верхи, розірвав перед нею кофтинку і оголив її груди. Очевидно, він нічого не чув. Дівчина енергійно захищалася, дряпаючи обличчя нападника. Він ударив її по обличчю і, схопивши її за зап'ястя, знерухомив на ліжку.


Обличчя Левіна жадібно наближалося до її оголених грудей. З енергією розпачу Рейчел вирвалася на волю. Однією рукою вона схопила його за волосся, а іншою встромила нігті в його щоку. Він видав виття пораненої тварини, і його кулак вдарив дівчину у скроню.


Чорна пелена заплющила їй очі, і вона знепритомніла. Левін розстебнув формену куртку, потім розстебнув штани. Зовні шум став гучнішим. Звуки пострілів тепер були дуже близькі. Він зупинився на мить, щоби прислухатися. Потім, наче все це його не стосувалося, він нахилився над дівчиною і почав її роздягати. У коридорі наближалися гуркіт і кулемети.


Рейчел застогнала і розплющила одне око, а потім повернулася до реальності. Розпатланий Левін, що напівлежав на ній, намагався розсунути їй стегна. Вона зігнула одну ногу і спробувала вдарити його ногою внизу живота. Він знову вдарив її щосили, і Рейчел скрикнула і знову знепритомніла.


Тринадцятий розділ.


Фон Штайг викликав охорону і мене вивели з камери. Двоє чоловіків провели мене сходами. Прибувши на дно, ми прослідкували через


кілька звивистих коридорів, і ми зупинилися перед дверима.


Коли її відкрили, я побачив, що кімната ідентична тій, у якій мене тримали. З однією відмінністю: тут був стілець, що стояв під стіною, під вікном. Фон Штайг наказав охоронцеві чекати зовні.


Девід Бен Вайсман був на ліжку в позі, де не можна було ні сидіти, ні лежати. Очевидно, він був непритомний. На його голову була накладена закривавлена пов'язка, а обличчя було вкрите синцями. Перенісся в нього було запаленим.


Фон Штайг наказав мені сісти, потім, підійшовши до міністра, взяв його за підборіддя і підняв голову. Він зневажливо посміхнувся і почав трясти Вайсмана.


- Давай, давай, Вайсмане, прокидайся! - сказав він, грюкнувши його по обличчю.


Він підняв повіку, розплющивши синє, похмуре, заскляне око.


Схрестивши руки за спиною, він почав ходити маленькою кімнаткою. Час від часу він зупинявся на своїй каруселі, скривив губи і клацнув язиком на її піднебіння, ніби не міг повірити своїм очам.


- Подивися на нього, Картер. Ох! великий державний діяч вільного світу як він гарний. .


Він подивився на ліжко і здивовано вдарив міністра палицею.


- Отже, Вайсмане, ми прокидаємося? Настав час для великої подорожі!


Він повернувся до мене і сказав:


- Це євреї, містере Картер. Це не люди! Ах, Гітлер був страшенно правий, бажаючи стерти їх з лиця землі. Його єдина помилка - не досяг цього.


Раптом я побачив, як за спиною нациста розплющилося око Вайсмана. Він глянув на мене і мовчки кивнув, і я зрозумів, що відтоді, як ми увійшли, він нічого не робив, як діяв.


– Але я буду! - продовжував фон Штайг голосом, який починав ставати схвильованим. У мене не буде жодної секунди перепочинку, поки на цій планеті є живі євреї.


Я глянув на нього і, не рушивши, відпустив:


- Полковнику, ви небезпечний і злий душевнохворий.


– А! Ви так думаєте ? - заревів нацист, наступаючи на мене.


"Не вірю, я знаю", - спокійно відповів я.


- Це такі свині, як ти, дозволили їм осквернити арійську расу! - прошипів есесівець крізь зуби.


Його обличчя почервоніло. Посередині його чола утворилася велика блакитна вена, яка почала пульсувати. Я дивився на нього з усмішкою на обличчі, вирішивши зробити все, щоб довести його до істерії. Що не має бути дуже складним.


"Скажи мені, - продовжив я, - тобі не здається трохи смішним у цьому вбранні?" Пахне старими, усіма цими старими медалями та свастиками. Це більше не лякатиме дитину. Я думав, що всі ці дрібнички звернулися в пилюку одночасно з тим глухим дурнем, який запустив на це моду.


Справа була зроблена. Нацист тремтів від люті. Слина з'явилася в куточках її губ і стікала по підборідді. Розгніваний, він кинувся на мене, піднявши тростину. Я швидко ухилився від удару, і тростина приземлилася на спинку мого стільця.


Як божевільний, фон Штайг знову стукав і стукав по мені. Я схвилював його цією маленькою грою ще кілька хвилин, поки його тростина не тріснула від спинки сидіння. Тріск луною пролунав по кімнаті.


На той час за його спиною з'явився Вейсман. Однією рукою він узяв його за горло, а іншу притиснув до губ. Я схопився з стільця і вдарив його ногою в живіт. Очі фон Штайга вилізли з орбіт, але він не зміг вимовити нічого, окрім гарчання, приглушеного рукою Вейсмана.


Міністр посилив хватку та вибив нациста з рівноваги. Він сів на нього і цього разу взяв його за горло обома руками. Бажання помститися за вбитих батьків, здавалося, помножило силу Вейсмана вдесятеро. Не задовольнившись задушенням, він почав бити фон Штайга головою об підлогу. Його енергія та лють справили на мене враження.


Коли все скінчилося, Вейсман сів і поволі відсапувався. Я чув, як він бурмотів на івриті щось, що здалося мені молитвою помсти.


Неживе обличчя фон Штайга набуло потворного синього кольору. Його очі закотилися, його ніс, який раніше був все ще тонким і вигнутим, перетворилися на криваву масу розчавленої плоті.


Нарешті Вайсман ледве підвівся на ноги.


Я спитав його. - Все добре ?


Він кивнув головою.


«Тепер, - сказав я, - ми повинні знайти Рейчел і якнайшвидше вибратися звідти.


«Я не розумію, – сказав Вайсман. Рейчел?


- Так. Її схопили також.


- Але як ?


- Я поясню вам це згодом. Нині ми не маємо часу. О 23 годині вся фортеця має бути підірвана.


Я затягнув тіло фон Штайга на ліжко, розстебнув куртку його форми і забрав Гуго та Вільгельміну, яких він засунув за пояс.


"От", - прошепотіла я Вейсману, простягаючи йому куртку. Ви приблизно одного зросту з ним. Надягніть її, йдіть і стійте там спиною до дверей. Як тільки готовий, я покличу охорону.


Він поспішно зняв свою куртку і змінив її на нацистську, яку він швидко застебнув, перш ніж поглянути на мене.


Я закричав. - Варта сюди!


Миттєво двері перед стражником відчинилися. Не даючи йому часу зрозуміти, що відбувається, я відкинув голову назад і вперся своїм коліном йому в спину. Хрускіт хребців. Міністр схопив солдатський автомат. Я сів поруч із чоловіком, зняв з нього кашкет і надів його.


"Можливо, це зможе обдурити решту на кілька хвилин", - сказав я Вайсману. А тепер ходімо швидко.


Ми мчали коридором, коли з протилежного боку з'явився інший охоронець. Він був надто далеко, щоб я міг спокійно його нейтралізувати. Вейсман був змушений вбити його короткою чергою.


Чоловік упав, не встигнувши навіть направити автомат у наш бік. Я підбіг до нього і звільнив його від зброї. Троє інших чоловіків уже з'являлись із перпендикулярної галереї. Я кинувся обличчям донизу поруч із трупом і обстріляв коридор. Один із тих, хто прибув, хитнувся вперед і звалився обличчям униз на землю. Вейсман залагодив долю другого, а третій помчав, не озираючись.


- Давайте розділимося, - запропонував міністр. Ми підемо швидше.


- Неможливо. Ви єдиний, хто може нас вести. Та гаразд, вона не може бути дуже далекою.


Через кілька ярдів із дверного отвору вийшов вартовий і відкрив вогонь. Я притулився до стіни й поволі пішов до виходу. І знову чоловік, який сховався, сунув дуло у двері і почав стріляти. Міністр з криком звалився на землю. Охоронець визирнув назовні, щоб вивчити результати своєї роботи. Черга мого автомата змусила його череп вибухнути. Я повернувся і помчав до міністра.


Я спитав його. - Ти поранений?


- Ні-ні, все добре, дякую.


"Старий лисиць, тато Рейчел", - сказав я собі. Ми знову вирушили на пошуки його дочки. Коли я дістався до їдальні, я ногою відчинив двері. Десятки божевільних чоловіків бігли на всі боки. Я відкрив вогонь і методично обійшов кімнату від стіни до стіни. Тіла впали на столи, а потім скотилися на підлогу. Деякі чоловіки пірнали на підлогу і повзли в пошуках притулку. Величезний кип'ятильник вибухнув, викинувши в повітря вміст киплячої кави. Незабаром велика хмара пари заповнила атмосферу трапезної, де всюди лежали розрізнені тіла. Сухий гавкіт автоматичної зброї луною рознісся коридором.


Я спустошив свій магазин. Коли луна вогню стихла, я почув тільки шипіння пробитого кип'ятильника. Я ввійшов до кімнати, штурхаючи посуд, щоб розчистити собі шлях. Я кинув свій пістолет-кулемет і витяг інший з-під одного з трупів.


Коли я вийшов у коридор, тріск підошви на бігу вдарив мене по вухах. Я приєднався до Вейсмана, який звелів мені поквапитися. Коли я підійшов до нього, вручив йому запасні магазини з патронами.


По черзі, прикриваючи один одного, ми продовжили свій шлях до вестибюлю, перевіряючи всі кімнати на своєму шляху.


Коли ми вийшли до зали, загін охоронців атакував нас з обох боків. Опинившись у центрі їхнього перехресного вогню, нам довелося перевертати важкі дубові столи, які ми використовували як щити. Різкий запах пороху наповнив кімнату. У мене склалося враження, що міністр якнайкраще підходить для своєї справи.


У ньому прокинувся старий солдат.


Нападники були озброєні простими гвинтівками, і наша вогнева міць набагато перевершувала їх. Коли раптово настала тиша, я майже з подивом усвідомив, що більшість їх ліквідовано, а решта шукала притулку в більш гостиних місцях.


«Рейчел, мабуть, знаходиться в одній із кімнат в іншому кінці коридору, – сказав я Вейсману.


У цей момент знову почулися кроки. Ті, хто відступили, перегрупувалися та повернулися в атаку.


- Готуйся, - кажу я. Я зіб'ю люстру.


Я перекинувся на спину і почав стріляти до підвіски. Синьо-зелені блискавки промайнули по стелі, і кімната миттєво поринула у темряву.


Ми перетнули хол, тягнучи за собою великі дубові столи, що служили захистом. Один за одним охоронці залишали свої укриття, щоби втекти. Переконавшись, що останній пішов, ми знову вирушили на систематичний обшук іншого крила будівлі.


Коли я біг коридором, з пересохлим ротом, я подивився на годинник і жахнувся. Саме тоді ми почули жахливе виття. Ми зупинилися, намагаючись зрозуміти, звідки він. Незабаром криків побільшало.


- Рейчел? кричав міністр. Де ти ?


У цей момент хтось відкрив вогонь із холу. Охоронці перегрупувалися втретє. Їхні кулі зрикошетили від стін навколо нас, забризкавши нас уламками штукатурки, цегли та цементу. Ми стрибнули на підлогу, щоби відстрілюватися.


Незважаючи на гордість, з якою фон Штайг говорив про свої війська, люди, які були перед нами, не могли вразити нерухому мету на відстані двох ярдів. Охоронці один за одним падали під нашим вогнем, як у бійні. Я чув крики Рейчел крізь гуркіт стрілянини.


Я підвівся і, не припиняючи стріляти, кинувся туди, де наростали крики. Я підійшов до дверей. Заблоковано. Я не хотів стріляти в замок, побоюючись потрапити до Рейчел, і бив двері ногою, поки вони не здалися. Я закінчив її плечем і увійшов усередину. Він виходив у маленький порожній передпокій. Ще одні двері відчинилися в задній стіні.


- Ні! Стій! Голос Рейчел пролунав через двері.


Чотирнадцятий розділ.


Розбиті двері зі зловісним скрипом упали, відчинилися і повисли на петлі. Мій погляд спочатку спіймав кремезну постать Левіна, що сидів верхи на фігурі, що лежить на ліжку. Я кинувся, як розлючений бик. Тримаючи пістолет у руці, я схопив його за комір і відірвав із тіла Рейчел. Потім я розгорнув його і притиснув головою до протилежної стіни. Потім вільною рукою завершив свою роботу серією ударів.


У Левіна були закатані штани до щиколоток, і він ніяково похитнувся, падаючи. Втративши рівновагу, він спіткнувся об стіл, що перекинувся. Його автомат упав на підлогу з гуркотом. У розпачі він потягнувся за своєю зброєю. Я цього й чекав. У той момент, коли його рука зімкнулась на пістолеті-кулеметі, я закінчив його кар'єру короткою чергою. Його груди миттєво вкрилися цятками з рваної плоті та крові. Він звалився на дубову підлогу.


Я повернувся до Рейчел, яка вже зістрибнула з ліжка і одягалася в те, що залишилося від її одягу.


Я спитав її. - Все нормально ?


- Так. "Абсолютно нічого не сталося", - відповіла вона майже зарозумілим тоном. Але я не думаю, що вам слід запізнюватися на хвилину.


- Поспішай, Рейчел, у нас мало часу.


- Я знаю. Де мій батько?


- В коридорі. - Він стримує охоронців, - відповів я, хапаючи її пальто зі стільця і накидаючи їй на плечі.


Перед тим, як піти, я нахилився, щоб підняти зброю Левіна.


- Ти знаєш, як користуватися цим? .


"Звичайно", - відповіла вона.


- Добре. Ідучи, ми повертаємо ліворуч у коридор.


Це призводить до чорного входу. Ми з твоїм батьком триматимемося, поки ти не підеш.


- Рейчел! - закричав Вайсман, кинувшись до дочки, як побачив її.


- О, тату! Слава Богу, ось ти де! - Вигукнула вона зі сльозами на очах.


- Поспішайте, ви обоє! Пізніше вилив.


Ми кинулися в безлюдний коридор. Тільки коли ми дісталися далекого кінця, ми зустріли групу охоронців.


Я глянув на годинник.


"У нас залишилося рівно п'ятнадцять хвилин", - оголосив я своїм товаришам. Неможливо більше затримуватись. Цілком необхідно спробувати пробитися на вихід.


Міністр відповідно кивнув.


– Давай! - крикнув я стріляючи з пістолет-кулемета.


Рейчел і її батько йшли за мною по п'ятах, і, не зупиняючись, ми охопили коридор віялоподібним вогнем. Я озирнувся, щоб побачити, як поводилася молода жінка. Вона пригнулась під час стрілянини, як досвідчений піхотинець.


Раптом мене вдарив пекучий біль у плече, і мене вдарило об стіну. Коридор був заповнений непрозорим задушливим димом. Рейчел пройшла повз мене, потім повернулася і побачила, що я лежу на підлозі.


- Нік! - Вигукнула вона, підходячи до мене.


- Залишся з батьком! - крикнув я, намагаючись підвестися.


Куля не зачепила ліктьову кістку, пошкодивши тільки м'ясисту частину. Мені було страшенно боляче, але нічого серйозного не було. Я встав, стиснувши зуби.


- Все нормально ? Вайсман закричав на мене серед перестрілки.


- Все нормально ! Лише невелика подряпина!


Коли те, що залишилося від військ фон Штайга, відступило, ми перегрупувалися. Вейсман притулився до стіни, присів і дістав повний магазин, який він вставив у свою зброю, потім передав свій останній магазин Рейчел. Пальці моєї лівої руки оніміли і розслабилися, але мені вдалося перезарядити свій MP. У мене також закінчувалися патрони


- Добре. - Ми майже в цілі, - говорю я. Як тільки ви проходите через ці ворота, ви мчаєте до місця зльоту, не припиняючи стріляти навколо себе.


Перестрибнувши через безліч трупів, що лежать у галереї, ми зупинилися в ярді від дверей.


- Ви вмієте керувати гелікоптером? - Запитав я Вейсмана.


"Досить, щоб злетіти", - відповів він.


- Добре. Як тільки ви торкнетеся вертольота, ви заберетеся туди. Я захистю тили. Ідіть!


Ми швидко вискочили за двері, щоби вибратися. Я сів у снігу, прикриваючи Рейчел та її батька, коли вони стрімголов бігли до вертольоту. На півдорозі до злітного майданчика Рейчел звалилася на живіт і відкрила вогонь, щоб я міг приєднатися до них.


Ще залишалися люди, щоб завдати удару у відповідь, і уламки льоду, змішані з кулями, розлетілися на всі боки. Коли ми потрапили під вертоліт, Вайсман кинув мені свій ПМ і забрався до кабіни. Я сів і продовжив стріляти, щоб стримати ворога. Я почув постріли за моєю спиною і, обернувшись, побачив, як Рейчел впала на коліна в сніг і теж відстрілювалася.


Я гукнув. - Рейчел! У вертоліт! Швидко!


Я знав, що до закінчення зворотного відліку залишилося лише кілька хвилин. Краєм ока я побачив міністра біля керма. Він щосили намагався запустити машину, яка охолола і відмовлялася працювати. Потім я глянув на Рейчел. Вона все ще стояла навколішки і відстрілювалася. Вона не припиняла стріляти, доки її зброя не розрядилася.


- Рейчел! - закричав я люто. Чого ти чекаєш ?


Вона впустила свій MP, чиє перегріте дуло зашипіло в снігу, і стрибнула в літак.


Я зробив ще чергу. Я знищив більш безрозсудних охоронців, але невдовзі виявив, що в мене закінчуються боєприпаси, і якщо міністр не злетить, ми станемо жертвами тих, хто піде ззаду.


Раптом стрілянина припинилася. Я припинив вогонь, насторожившись. Я міг розрізнити силуети стражників, що лежали за сніговими насипами або сховалися в укритті серед високих сосен, що оточували територію. Чому більше не стріляли?


Потім я почув скрип кроків. Повернувши голову ліворуч, я побачив групу чоловіків, які приєдналися до основної частини, і зрозумів. Вони перегруповувалися, щоб завдати останнього удару і вбити нас.


Я позадкував до вертольоту, не зводячи з них очей. Я повинен був бути близько, щоб піднятися на борт, як тільки я випущу останню кулю.


Я глянув на кабіну і побачив, що Вейсман все ще намагається завести двигун.


Він нарешті закашляв, і вихлопна труба видала помаранчеве полум'я. Ротор почав рухатися, а за кілька секунд зупинився. Вайсман знову увімкнув стартер. Двигун майже відразу зашипів і захлинувся. Міністр переконався, що всі циферблати перебувають у робочому стані, а потім переглянув контакти, щоб переконатися, що нічого не забув.


Двигун знову закашлявся, плюнув і втретє замовк. Я почув згуртований крик людей фон Штайга: вони кинулися тікати в атаку.


Із четвертої спроби двигун завівся. Я відкрив вогонь і насмілився першою хвилею нападників. Лопаті вертольота почали рухатися спочатку повільно, а потім, коли двигун прогрівся, вони набрали швидкість. Крізь тріск пострілів і ревіння вертольота я почув, як Рейчел та її батько щось кричали мені. Ймовірно, вони запрошували мене приєднатися до них. Тільки я був зайнятий перестрілкою з нападниками.


Чоловіки кинулися вперед, коли почули звук двигуна. Вони не хотіли дозволити нам залишати їхню компанію. Маючи по пістолету-кулемету в кожній руці, мені вдалося поки тримати їх на відстані. Позаду мене істерично кричала Рейчел. Мені вдалося сповільнити другу атаку, але я виявив, що в мене закінчуються боєприпаси.


Я кинув пістолети-кулемети і повернувся, щоб подивитися, як злітає вертоліт. Зібравши всі сили, щоб стрибнути, я насилу втримався на одному з посадкових полозів.


Коли ми набрали висоту, мені вдалося схопитися на полозья і закріпитись. Я простягнув здорову руку до отвору кабіни і схопився за неї. Потім настала черга лівої руки. Вона сильно хворіла, але зараз не час відпускати кабіну. Моя сила та біль були вичерпані, коли я відчув, як руки Рейчел міцно схопили мене. Як тільки я опинився в межах досяжності, вона схопила мене за пахви і затягла всередину гелікоптера. Для гарної маленької жінки такого розміру вона була здатна розгорнути разючу силу.


Вона закричала, захекавшись. - Нік! Нік! Ти в порядку ?


- Тепер так, - відповів я, змушуючи себе посміхнутися.


Я провів правою рукою по лобі. Незважаючи на холод, з нього капав піт.


Лізли швидко. Зійшов місяць, і в тьмяному світлі я побачив, як до вхідних воріт підійшли перші гвардійці. Я подивився на годинник, було рівно 23 години.


Раптом ніч осяяло справжнє виверження вулкана. Величезні стіни фортеці, здавалося, здулися, як стіни паперового пакету. Потім вибух порушив тишу, запустивши в небо палаючі ракети. Величезна будова впала на схилі гори, піднявши гриб із щебеню, вогню та снігу.


Вейсман на мить затримав вертоліт на місці, і ми з захопленням спостерігали, як лавина скотилася схилом і приземлилася в замерзлому озері. Ми мовчали, знаючи, що нам удалося уникнути загибелі.


Коли пил почав осідати, міністр підійшов ближче до землі, щоб вивчити результати вибуху. Дивитись не було на що, крім зяючої дірки в місці старої фортеці. На території колишнього заповідника було розкидано трупи. Ми спостерігали, як Національна гвардія зібралася та схопила людей, які не були вбиті внаслідок вибуху.


Я заплющив очі, і в мене закружляла голова. Я почав сильно слабшати від втрати крові. Пекучий біль у руці перетворився на пульсуючий укол.


- У тебе кровотеча, Нік! - Вигукнула Рейчел.


- Так, трохи.


Вона зняла шарф і обмотала його навколо моєї руки джгутом.


– Куди ми йдемо зараз? спитав міністр.


"На північ", - відповів я, сміючись. Напрямок готель. Ми поїхали, не заплативши за ліком.


Коли вертоліт приземлився перед його закладом, Езра кинувся до дверей. Я думав, що він збирався втратити зубні протези, коли я представив його міністрові.


Безперечно, це був перший раз, коли така важлива подія відбувалася в його глухому куточку.


Він провів нас до бару і дав пляшку бренді та три склянки. Тут він побачив мою рану і, видавши довге шипіння, сказав:


- Краще подивитися це, чи не так?


-Ти ж знаєш, Езро? Так що дайте мені гарного коньяку, дозу для тяжкохворого, га! Думаю, після цього мені вже стане набагато краще.


- Що відбувається ? - спитав голос Нелл звідкись із-за кухні.


Мабуть, його розбудив звук вертольота.


"Ходімо подивимося, мамо", - відповів Езра. Ми маємо відвідувачів.


- Мені не видно. Тож повернися сюди, щоб пояснити мені, що відбувається.


Езра щедро нас обслужив, а потім вислизнув на кухню.


"Я повинен піти і доповісти", - сказав я, взявши свою склянку і попрямував до сходів.


В цей момент Езра просунув голову в кухонні двері і крикнув:


- Нелл зігріє вам залишки їжі, щоб ви могли покласти щось у рот перед сном.


"Давай, Езро", - сказав я, зупиняючись на півдорозі. На цей раз ми не турбуватимемо Нелл!


"Але ви нікому не заважаєте, містере Маккарті", - відповів добра людина. А потім я зателефоную доктору Вону, він найкращий лікар у світі. Треба сказати, що він має багато спільного з усіма нещасними випадками на полюванні, які відбуваються протягом сезону.


Я подзвонив Девіду Хоуку і розповів йому про успіх моєї місії. Він глибоко зітхнув, коли я сказав йому, що міністр та його дочка були зі мною у готелі.


Державна поліція провела обстеження всієї території, чекаючи на прибуття секретної служби, яка незабаром приземлилася в горі на гелікоптері. За ним слідував ще один гелікоптер з Нью-Йорка, набитий репортерами та телеоператорами.


П'ятнадцятий розділ.


Стоячи в задній частині величезної вітальні Королівського люксу готелю Waldorf Astoria, я дивився на дипломатів ООН, співробітників ізраїльського посольства, муніципальних чиновників та різних осіб, які були присутні на прийомі, влаштованому міністром Давидом Беном Вейсманом та його дочкою Рейчел. . Був сам мер Нью-Йорка, і в кімнаті гули відгомони жвавої розмови.


Старий сільський лікар добре попрацював. Мій лікоть добре відновлювався, але мені довелося тримати руку на перев'язці. На щастя, у мене все ще була права рука, щоб тримати келих із шампанським. Міністр проштовхнувся крізь натовп і підійшов до мене. З нього зняли пов'язки, і лише шрам на лобі свідчив про його пригоду. Він глянув на мене зі сміхом:


Він сказав мені. - Ви бачили ? Мені знадобилося більше часу, щоб пройти крізь цей натовп, ніж нам знадобилося, щоб вийти з фортеці з МП у руках!


- Я навіть додав, що ви пішли на набагато більший ризик.


- Дякую, Нік. Від Рейчел і мене, звісно, але й від усієї нашої країни.


– Я тільки робив свою роботу, міністр.


- Знаєш, я ніколи не втрачав надії, - зізнався він мені. Я знав, що ти прийдеш.


Я сказав. - Чому?


— Я бачив вас із Рейчел, коли ви приходили дивитися туди з цього скелястого гребеня. Я знав, що це лише питання часу.


Пройшов офіціант, і я змінив порожню чашку на повну.


«У нас все ще були муки в цій клятій фортеці», - відповів я.


- Я залишу тебе, Нік. Я маю піти і виконувати свої обов'язки. Добре провести час, ви це заслужили. Якщо вам щось знадобиться, не соромтеся питати мене.


- Дякую, міністр.


Я стежив за ним очима, поки він йшов. Олін питання зайняло мою голову. Де була Рейчел? Я не бачив її з того часу, як ми повернулися до Нью-Йорка. Оглядаючи кімнату, я зрозумів, що там більше охоронців, ніж у всьому Ватикані.


- Містер Картер? - Запитав ізраїльський агент.


- Так.


- Ти підеш за мною. Запитують по телефону.


Я допив свою чашку і пішов за ним у їдальню. Тут усе почалося кілька днів тому, тільки мені здавалося, що це було багато років тому.


Чоловік вручив мені люльку, і я почекав, поки він не вийде з кімнати.


– Нік Картер, я слухаю.


- N3! — гаркнув на другому кінці дроту голос, який я впізнав би серед тисячі. То як поживає ця рука?


- Не особливо, сер.


"Я так і думав", - засміявся Хоук. Думаю, тепер, коли тебе підстрелили, ти збираєшся попросити в мене ще один довгостроковий дозвіл на відпочинок.


- Ось, якщо ви про це говорите ... Нагадую, що ви перервали мій гірськолижний відпочинок.


- Як ти думаєш, чи можна кататися на лижах з однією рукою в перев'язі? - підступно спитав Хоук.


- О, ви знаєте, сер, зрештою, все не так уже й погано.


Я чув, як він усміхнувся собі під ніс.


- Добре, - сказав він. Я просто дзвонив вам, щоб сказати, що президент цілком задоволений вашим підходом до цього питання.


– Я дуже радий, що Президент задоволений мною.


- Звичайно, його дещо заінтригувало участь панночки. Але мені вдалося уникнути обговорення цього аспекту справи.


- Дякую, сер.


- Добре, Нік. Насолоджуйтесь вільним часом, поки рука не видужає


І він повісив слухавку. Я зрозумів. Як завжди, моя відпустка була короткою.


По дорозі назад у вітальню я помітив Рейчел, що стоїть поруч зі своїм батьком. Вона вела глибоку розмову із групою дипломатів. Я знайшов її сліпучою. На ній була пурпурна оксамитова вечірня сукня з дуже глибоким вирізом на гарних грудях.


Витонченим жестом вона схопила келих шампанського. Вона піднесла його до губ, коли побачила мене. За мить вона була поруч зі мною.


- Щоразу, коли бачу тебе, я знаходжу тебе красивіше, ніж минулого разу, - говорю я їй.


- І я знаходжу тебе дуже сексуальним з твоєю рукою на перев'язі.


Вона крадькома схопила мою доступну руку і додала:


- Тут надто багато галасу. Ходімо зі мною, мені є що тобі сказати.


Вона повела мене до дверей внутрішнього дворика, і ми вийшли на балкон. Кам'яна підлога була покрита тонким сніговим килимом. Шум руху доходив до нас як шепіт. Ми підійшли до поруччя і подивилися на Парк-авеню.


Кінцем пальця я намалював голову у снігу на підвіконні балкона. Я закінчив її з ротом, який широко посміхнувся. Цікаво, що вона мені сказала? Рейчел подивилася на мій малюнок, подивилася на мене і посміхнулася до мене. Тим не менш, я знайшов тінь меланхолії в її чарівних карих очах. Крижаний порив вітру прокотився балконом. Рейчел здригнулася, і я обійняв її за плечі. Потім я обійняв її і поцілував у кінчик носа.


"Я люблю тебе", - прошепотіла Рейчел. Вперше в житті я відчуваю таке з чоловіком.


"От і ми", - сказав я собі. Незважаючи на вітер, я відчув, як кілька крапель поту виступили у мене на лобі. "


«Не знаю, чи знайду я колись чоловіка, який мені подобається так само, як ти», - продовжила Рейчел.


Я глянув їй у вічі. Її губи тремтіли від хвилювання, і її чудовий вологий погляд повернув мені мій погляд, як дзеркало.


«Але я маю тобі щось сказати, Нік, - сказала вона. Я не можу вийти за тебе заміж.


- Ти не можеш ? - Сказав я з подивом і одночасно з полегшенням.


- Ні, моє кохання. Я знаю, що завдячую тобі життям і життям батька. Але своє життя я обіцяла присвятити Ізраїлю, моїй країні. Я мушу повернутися туди з батьком. Це мій борг.


На її очі навернулися сльози. Її губи тремтіли все сильніше і сильніше. Я ніжно обійняв її і глибоко зітхнув, коли я подивився на Парк-авеню.


- Я подумав про себе, що коли все це закінчиться, можливо, ми зможемо...


- Нік! Заткнися, моя люба! Рейчел крикнула майже у крику. Нічого не кажи, будь ласка. Це досить складно.


- Якийсь час ми мовчали. Коли я нарешті заговорив, мій голос став трохи хриплішим, ніж зазвичай.


- Рейчел, я тебе ніколи не забуду.


- Я теж, Нік, я тебе не забуду.


"Але я можу тільки захоплюватися твоїм почуттям обов'язку", - додав я. Це якість, яка в наші дні стає дедалі рідкішою.


- Обіцяйте мені, що ви час від часу відвідуватимете нас у Тель-Авіві.


- Обіцяю, - відповів я певним голосом.


Я ніжно поцілував її. Коли її губи розплющилися, вона мимоволі схлипнула. Вона довго обіймала мене щосили, потім повільно відштовхнула мене і швидко зникла у вітальні.


Я дивився, як вона йде, а потім знову подивився на Парк-авеню. Я поліз у кишеню куртки і витяг одну зі своїх цигарок із золотим наконечником. Я запалив її, глибоко зітхнув і дозволив диму розвіятись на зимовому вітрі.


Я позбувся великої напруги і був глибоко зворушений.


Картер Нік


Торговець смертю


Анотації


Як єдиний убивця з КДБ, який схопив Ніка Картера і переміг, таємничий торговець смертю вважається одним із ворогів AXE, що найбільш розшукуються. Лише одна людина, польський дисидент Стефан Борчак, має докази, які можуть його викрити.


Тепер Борчак дезертував - і AX наближається до фігур, що бракують. Агент N3 повинен їх розкрити - перш ніж Торговець Смертю зможе виконати свою найпідступнішу місію.


* * *


Нік Картер


Пролог


Глава перша


Розділ другий


Розділ третій


Розділ четвертий


Розділ п'ятий


Розділ шостий


Розділ сьомий


Розділ восьмий


Розділ дев'ятий


Розділ десятий


Розділ одинадцятий


Розділ дванадцятий


* * *


Нік Картер


Killmaster


Торговець смертю


Присвячується співробітникам таємних служб Сполучених Штатів Америки.


Пролог


ЗИМА 1970


Берлін


М'язи на шиї Ніка напружилися, розслабилися, а потім майже відразу знову напружилися. Так була й остання година.


Смердюча угода. Його стримані почуття, всі інстинкти говорили про це. І посміхнене обличчя Якобі, німця, що сидить навпроти нього за столом, не пом'якшило цього почуття. Дуже сильно Нік ляснув чашкою по столу. Він проігнорував вилиту каву на стільницю. Підвівшись на ноги з гучним стоном, він, як кішка в клітці, підійшов до вікна. Він навмисно не звертав уваги на те, як Якобі витяг з внутрішньої кишені бездоганну носову хустку і ретельно промокнув каву. У лічені секунди стільниця була повернена у вихідне первозданне убожество.


"Ви неспокійні, гер Меркьюрі". Плаксивий голос Якобі мало не засміявся. Після його слів був короткий вибух «ЦК, ЦК», який тільки напружив м'язи шиї Ніка. «Ми вже багато років керуємо нашою маленькою підземною залізницею. Ми добре робимо те, що ми робимо».


Так, подумав Нік, і мене турбує те, що ти робиш і для кого це робиш.


Нік мовчки прийняв слова товстуна, коли його очі попливли з вікна та вниз.


Декількома поверхами нижче за нього було приблизно сімдесят ярдів землі - частка настільки мала в глобальному масштабі, що не піддалася розрахункам. І все ж таки він міг би з таким же успіхом дивитися на іншу галактику.


Біля його ніг були п'ятнадцять ярдів тротуару та вулиці, обгороджені високим дерев'яним парканом. Далі ще п'ятнадцять ярдів дороги, що патрулюється, і другий дротяний паркан. Далі погляд Ніка розрізнив периметр танкових пасток, утворених хрестами з колод, дивно нахилених. Крім того, ще тридцять ярдів мінного поля, що завершилося бетонною стіною, що повністю підкреслювала тонкість слов'янського розуму.


По той бік цього лабіринту мерехтливі вогні Західного Берліна; всередині Мінотавр радянської присутності.


І над усім цим нависла пелена туману, що згущується. Подібно до примарних сірих пальців, він, здавалося, просочувався з бетону, щоб частково затулити все, до чого торкався. Навіть об'єкти, що вже перебувають у тіні, здавалися темнішими і набували гротескних форм.


Туман накочується… сильніше, – сказав Нік більше собі, ніж людині позаду нього.


«Тим краще для нашої мети», - була відповідь.


Загалом, подумав він, не найкраща позиція для таємного оперативника AX, такого як Нік Картер, котрий любив обирати свою територію для битви.


Нік відвернувся від вікна і дивився на свого товариша. Це був погано доглянутий нечупара, що погладшав від обміну людськими життями. Якобі відповів на його погляд, підморгнувши і швидко піднявши палець угору. Погляд Ніка впав на стіл.


«Ви пропустили одне місце», - сказав він і з огидою спостерігав, як чоловік знову дістав свою хустку і схопив останній натяк кавової плями з дубової поверхні столу.


"Не можна бути занадто обережним", - щебетав Якобі.


«Це очевидно, – подумав Нік, знову повернувшись до вікна.


Десь там була людина, яку Нік знав тільки як Торговець, людина, яка за певну плату переправляла живі тіла зі Сходу на Захід – іноді. Продавець був загадкою, людиною без обличчя, без імені.


Нік Картер не любив загадок.


Говорили, що Дилер може працювати по обидва боки стіни, і саме тому він тримав у секреті свою особистість, свою присутність у тіні.


Ніку не подобалося те, чого не міг бачити, і він не вірив йому.


Він закотив манжету і глянув на циферблат.


на його годиннику AX спеціального випуску. "Вони запізнилися".


"Терпіння, гер Меркурій, терпіння".


«Терпіння, нісенітниця собача», - подумав Нік, знаючи, що туман допоможе дезертирству цієї ночі, але хотів, щоб його очі могли проникнути крізь нього.


* * *


Вантажівка врізалася в нерівність дороги, закинувши пасажирів, як огірки до салату. Чотири тіла піднімалися і знову падали серед какофонії курчат, що верещали. Кожен, перебуваючи у своїй секції платформи, щосили намагався не допустити падіння своєї огорожі з купи курників. Вантажівка перервала подію зворотним пострілом, а потім рушила далі, знову зберігаючи рівновагу.


Двигун луною рознісся вузькою вуличкою, внутрішні вибухи мало заспокоїли нерви його пасажирів. Залізниця спізнювалася, але все ще працювала. Це дещо означало.


Яцек, призначений лідером квартету, що біжить, швидко перевірив оснащення, що підтримує навколишні курники. Вердикт був невизначеним, але все ще чинним. Потім його голова була витягнута вліво, його очі пробиралися крізь дріт і звивисте пір'я, щоб знайти єдиного іншого члена з чотирьох, який він міг бачити.


Стефан відреагував на відчуття очей Яцека, повернувши погляд швидким рухом язика по губах, а потім розплився в широкій сяючій посмішці, яка говорила про його юнацьку браваду набагато більше, ніж будь-коли про його хоробрість. Після цього голос був хитким, але оптимістичним.


«Час надолужувати втрачене, а, Яцеку? Меркьюрі зачекає, ні? Завтра, друже мій. Ось побачиш. Пиво у Тіргартені. Літри, так?


Обличчя Яцека розпливлося в посмішці. Енергія хлопчика була надто заразливою, щоб її ігнорувати. "Літрів, мій юний друг", - кивнув він. «І жінки, Стефане. Великі жінки. Жінки для твоїх полотен, а жінки для твого ліжка».


Хлопчик збуджено похитав головою, і його усмішка стала неймовірно ширшою. Потім його голова впала, руки лежали за спиною, а очі почали створювати жіночі форми в чорнильній чорноті неба над головою. Яцек спостерігав за ним ще кілька секунд, перш ніж розслабити свою голову.


Між їхнім віком було лише десять років, але Яцек відчував себе більше для хлопчика батьком, аніж братом. Загальна національність та сім років життя та боротьби під владою комуністів створювали дивну дружбу. Двоє інших біженців з вантажівки, безперечно, були блискучими і відданими своїй справі людьми, вченими, але мало цікавили Яцека. Їхня доля не хвилювала.


Але Стефан був іншим. Він був молодий і необачний, мрійник найгіршого гатунку. Він був живописцем величезного таланту та крайнім ідеалістом. Яцек знав, що світ зрештою прогризе його і виплюне, і це пробудило в ньому певний жаль - свого роду любов.


Яцек відкинувся на спинку крісла, зупинившись тільки для того, щоб крадькома поглянути на годинник. За кілька хвилин вони мали зустрітися. У його животі виникла коротка хвиля збудження, а потім вона так само швидко пройшла. Дилер був основним. За визначенням, все було під контролем.


«Ні, – подумав Яцек, – вчених це не стосується. Їхні долі вирішені. Дилер закликав до смерті, і скасувати цей наказ було б немислимо. Але Стефан житиме. Дилер це обіцяв. Це буде моєю єдиною втіхою в наступні роки роботи.


А поки що дозвольте хлопчику мріяти.


* * *


Нік здригнувся, коли в нічному повітрі пролунав гучний тріск. Його погляд упав на основу стіни, де спалахнув спалах. Також швидко розслабилися його м'язи. Єдина іскра перетворилася на безліч, і тріщина перетворилася на уривчастий вибух петард. Із західного боку стіни пролунав крик дитячих голосів, потім сміх, потім тупіт юних ніг.


Сьогоднішні жартівники – завтрашні політичні гіганти. Чи побачить хтось із них колись цю жахливу лінію бетону знесеної? «Питання, – подумав Нік, – не мені відповідати. Я бойовик, зв'язковий на місці події, щоб переконатися, що цього разу Дилер доставить всі тіла, на які він був найнятий.


"Ми не впевнені в цьому дилері", - сказав Девід Хок, глава AX. «Але зараз він – все, що у нас є. Будь там, N3 - і стеж за собою».


Немов у відповідь на цю думку, рука Ніка ковзнула під шкіряну куртку. Він витяг Вільгельміну, насолоджуючись прохолодним комфортом сталевого корпусу люгера в руках, чітким звуком його механіки, коли затиск вислизнув, показуючи свою готовність. Задоволений він вставив обойму на місце і вставив снаряд у патронник.


Акція не залишилася непоміченою.


«Розслабся, друже мій», - пробурмотів Якобі. «Це потребує часу. Ви не можете працювати за розкладом, так? Дилер знає свою справу. Ви


побачите. Ти новенький. Ти дізнаєшся."


Нік повернувся і кинув на товстуна крижаний погляд. Настала секунда чи дві, коли він знизував плечима, посміхався і навіть махав рукою, ніби німець міг одним жестом позбутися запаху небезпеки. Але після всіх витівок реальність погляду Ніка почала досягати його. Було щось подібне до відшарування шкіри, проникнення в людину з такими холодними очима, що вони горіли.


Якобі міг лише так довго витримувати цей погляд. Його власні очі ковзнули вниз, щоб помітити пістолет, все ще в руці Ніка. На верхній губі почали накопичуватись маленькі краплинки поту. Як він не намагався, його мова не доходила до них.


Нік дозволив цьому ефекту повністю вщухнути, перш ніж цілеспрямовано підійшов до столу і нахилився над німцем. Дія супроводжувалася двома певними звуками. По-перше, кулак Ніка б'є по столі перед чоловіком. По-друге, Вільгельміна падає праворуч від нього.


Голос, коли він прийшов, був арктичним. "Дозвольте мені сказати прямо. Я можу бути новачком, але тільки для вас. Я виконував місії більше років, ніж мені хотілося б згадати, і я все ще живий, щоб розповісти про це. Це більше, ніж я можу сказати про більшість людей, які намагалися обдурити мене”.


На обличчі Якобі майнула нервова усмішка. Нік проігнорував це та продовжив.


«Мені не треба чути ні від кого, не кажучи вже про вас, ні про розклад, ні про загальну динаміку дезертирства. Я можу процитувати їх, розділи та вірші. Щодо стану моїх емоцій, я розслаблюся, коли Я сиджу по інший бік цієї бетонної плити з Glenfiddich у руці. Я ясно висловлююсь? "


Ківок був непохитним, але усмішка значно зблікла. Пот, який почав заливати його губу, відбивався крихітними крапельками вологи, що розтікалися по лобі. Нік зупинився лише на секунду, перш ніж продовжити.


«Щодо вашого дилера, я відкладу рішення на потім. Чотири успіхи з дев'яти спроб навряд чи вартують бронзової медалі. Але я тут не для того, щоби вручати нагороди. Я тут, щоб дізнатися, чому три агенти загинули, працюючи в цій конкретній мережі, і я тут, щоб побачити, як два дуже цінних наукових розуму переходять на бік ангелів. Чому ваш дорогоцінний дилер вважав за необхідне додати в картину двох польських дисидентів, мене повністю збиває з пантелику, але я жити з цим, якщо все йде вчасно і в рамках бюджету. Я ясно висловлююсь? "


Якобі відкинувся на спинку стільця, його тіло намагалося зберегти безтурботність, але вказувало на відступ. «Джа, так, як хочеш. Ти Меркурій. Мені наказують підкорятися, і я підкоряюся».


«Саме», - пробурмотів Нік. «А тепер, якщо ви вибачте мене, я збираюся зробити коротку подорож на дах. Почекай тут».


«Але… але…», - пробурмотів Якобі, але він був відрізаний, грюкнувши дверима позаду Ніка.


У холі Нік глибоко зітхнув. Його початковий наказ полягав у тому, щоб чекати на доставку в кімнаті. Але сценарій був порваний разом із розкладом. Затримкам можуть бути пояснення. Зрештою, втеча за кордон – не спорт для джентльменів. Але якщо роки не навчили Ніка нічого іншого, то був засвоєний один урок. Інстинкт довіри. І зараз ці інстинкти кричали, що все шоу готове до захоплення.


Нік швидко піднявся на один сходовий проліт і вибрався на дах. При найменшому нахилі тіла він помчав до найближчого виступу і почав обережно кружляти місцевістю.


Спершу повернувся. Нік визирнув, вивчаючи вузьку стрічку провулку п'ятьма поверхами нижче. Потім він оглянув будинки, розташовані коридором, уважно стежачи за кожним вікном щодо будь-яких ознак незвичайної активності. Все йде нормально.


Потім він провів швидку розвідку двох дахів, розташованих з обох боків. Обидві були встановлені трохи нижче за будівлю, яку він займав, і жодна з них не пропонувала нічого, що можна було б сказати про прикриття. Якщо й таїлася небезпека, вона все одно була похована під дахом із шиферним верхом.


Нарешті він повернувся до фасаду будівлі, ще раз вивчаючи безплідний краєвид стіни. Мимо проїхала патрульна машина, дуже обережно, дуже повільно. Її фари відкидали дивні візерунки світла через дерев'яну огорожу ліворуч і відкидали дивні іскри світла на дротяну огорожу праворуч. Але це була межа. З посидючості навмисності, вона продовжувала свій шлях з ледве натяку на підозру.


На коротку секунду Нік сперся руками об парапет, його розум сперечався з його нутром, що, можливо, він полював на відьом. Але також швидко з'явився дует звуків, який закріпив всю картину.


Спочатку пролунав гучний гул мотора, а потім гуркіт вантажівки, що наближається. Частина розуму Ніка все ще робила комп'ютерні обчислення. Слабке кудахтання птиці,


скрегіт шестерень від напруги, всі ті речі, які казали, що товар уже в дорозі - і страшенно поспішають.


Але це був другий звук, який насторожив його. Слабке скрегіт гравію під ногами - несподівана компанія, прямо позаду нього.


Нік розвернувся і впав навпочіпки, його спина заслизнула по кам'яній кладці пагорба, Вільгельміна вилетіла попереду, щоб прицілитися. Його палець повернув спусковий гачок на той чарівний міліметр глибини, який відокремлював інертне залізо від вибуху смерті.


У відповідь він зустрів тільки напружене обличчя і широко розплющені очі Якобі. "Нейн!" - вигукнув чоловік. "Це я! Будь ласка, вони йдуть. Ми маємо йти, так?»


На секунду Нік тримав мету, важке дихання пухкого німця ступало у повітря. Нік спостерігав, як Якобі слабким рухом вказав у бік виходу зі сходів.


Товстий німець був працьовитий і послужливий до відмови. Але він був далеко не невинним.


В ту швидкоплинну секунду, коли Нік вперше повернувся, він щось прочитав в очах Якобі - щось, від чого на шиї Ніка встали прядки. Він читав зраду. Руки німця не зовсім взяли на себе зобов'язання, але маленькі очі-намистинки були, і Нік це помітив.


Тепер питання полягало в тому, чи знав німець, що його читали. Нік зробив ставку, що цього не зробив.


Нік сунув Вільгельміну назад у піхви під свою руку і встав. "Більше ніколи мене не дивуй", - виплюнув він. «Наступного разу я можу помилитися».


Якобі кивнув, і це був перший натяк на серйозну реакцію, яку він ще продемонстрував.


"Внизу", - відрізав Нік. "У нас є робота, якою потрібно зайнятися".


Якобі повернувся і прошкутильгав через отвір. Нік пішов за ним. Вони спустилися на перший майданчик, площадку, в якій знаходилася кімната, яку вони нещодавно займали, коли Нік зупинився.


"Чашка", - сказав він. "Ви очистили це?" Якобі витріщився на нього, його брови спохмурніли в явному збентеженні. «Перевір кімнату», - гаркнув Нік і почав спускатися сходами. «Я піду вниз і чекатиму на тебе».


Якобі знизав плечима і рушив до кімнати. Нік здійснив наступну половину приземлення в розміреному темпі, недостатньо повільному, щоб викликати підозри, але досить швидкому, щоб зникнути з поля зору. Нік вважав, підраховуючи секунди, не більш ніж своєю надприродною здатністю оцінювати навички німця.


Тоді – миттєвий повтор!


Нік знову обернувся, його спина знову сковзнула - цього разу по гіпсу - пістолет знову потрапив йому в руку - цього разу з іншими результатами.


Якобі повернув за ріг, як тільки Нік повернувся. На відміну від даху, браку розуміння не було. Якобі знав, з чим мав справу. На щастя, Нік теж. Рука німця повернулася за ріг, його пістолет-кулемет націлився на череп Ніка - принаймні там, де він мав бути.


Вибух прогриз стіни сходової клітки, штукатурка посипалася на голову Ніка. Але все, що його зачепило, – це гіпс. Вільгельміна відповіла на виклик, вибивши три чіткі ноти, що залишили слід на грудях німця.


Обличчя Якобі стало похмурим, а потім розгубленим, коли його розум спробував зрозуміти агонію, яку ніяка кількість жиру не могла пом'якшити. Його рука впала на бік, пістолет із гуркотом упав на підлогу. Його очі метнулися до Ніка, висловивши щиру недовіру, а потім двісті сорок фунтів плоті впали вниз сходами, з майже моторошною грацією впавши на перила.


Нік вилаявся собі під ніс. Тепер він знав, як троє агентів загинули. Він також знав, що якщо людина Ділера, Якобі, була фальшивою, то і Ділер теж.


Ще до того, як тіло торкнулося дна, Нік підвівся і почав рухатись. Він мчав по рейсах, що рухалися двома запевненнями. По-перше, все шоу було постановкою. Дилер або передав усю групу КДБ, або він був із КДБ. У мережу проникли, формула прозора. Пропустіть досить легковаги, щоб зберегти довіру, але переконайтеся, що ви на місці, щоб закрити ворота на чистому золоті.


По-друге, у вантажівці з платформою знаходилися двоє блискучих учених, і, їй-богу, Нік був сповнений рішучості врятувати їх живими або спробувати спуститися.


Ми мали мало часу для розробки будь-якої контрстратегії. Нік грав за їхнім столом у їхньому казино, і дилер знав, де всі тузи. Насправді був лише один вибір. Зовні була вантажівка, і де б противник не розташувався, вразити ціль, що рухається, було набагато складніше, ніж нерухому.


Нік здійснив останню посадку і повним ходом врізався у вестибюль квартири. Щойно його ноги торкнулися підлоги, як відчинилися двері в кінці коридору, і водій вантажівки зазирнув усередину, щоб перевірити ситуацію.


Чи був він учасником подвійного кросу чи одним із глиняних голубів?


Очі, що раптово розширилися, і швидко метнута рука були суддею і присяжними, зведеними в одне ціле. Вільгельміна знову гаркнула. Обличчя чоловіка вигнулося від удару 9-мм кулі.


Нік сповільнився рівно настільки, щоб підібрати у жертви пістолет-кулемет і кілька обойм. Потім він з жахом попрямував до дверей.


* * *


Він стояв глибоко в тіні прихованого дверного отвору. Рівний комір його шинелі був високим і закривав голову, повністю приховуючи його профіль. Капелюх із широкими полями ще більше приховував його обличчя в тіні. Час від часу, коли він рухався, промінь світла найближчого вуличного ліхтаря освітлював два яскраві блакитні очі. Решта обличчя була монтажом тіней і сивої бороди.


При дуже уважному розгляді було видно, що накладна борода. Але деякі, якщо такі взагалі були, колись підходили досить близько, щоб розглянути бороду чи обличчя під нею.


Торговець затягнувся цигаркою російської марки, такою ж суворою та вимогливою, як і країна, яка її зробила. Він навіть не усвідомлював, що взяв наконечник, що містить оранжеве свічення в межах його долоні.


Він думав про цю нову, яку вони надіслали, під кодовою назвою Меркьюрі.


Чи не такий, як інші, цей. Всі ці нетерплячі американські агенти, що так прагнуть врятувати людство, так прагнуть прийняти кожну домовленість Дилера, кожну деталь, ніби їхня мораль була щитом невразливості.


Так багато мертвих ангелів.


Але не цей Меркурій. Він сміє диктувати, вимагати. І він торгується хитромудро, ось цей. Притулок із незахищеними периметрами, всього за півтора квартали від точки прориву. Сама точка прориву, раптовий клубок старих квартир, який перервав ланцюг парканів і мінних полів, щоб протягнути руку і пестити саму бетонну стіну - зрозуміло, забиту та охоронювану, але набагато менш вразливу, і потрібно перемогти тільки ворогів-людей.


Але не важливо. Пастки можна ставити будь-де.


Так, Мерк'юрі не схожий на інших. Він холодний, розважливий – машина. Він, звичайно, мав померти, і колись було влаштовувати аварію. Його смерть підірве операцію; але потім, після цієї ночі, цієї втечі, операція більше не знадобиться.


Він упустив сигарету і загасив її підбором. "Як Меркурій", - подумав він, згаснувши.


Його погляд впав на непрацюючу вантажівку, яка зупинилася за три будинки від неї.


Кури прижилися. Принаймні їх троє. Один із них переживе. Йому треба було працювати. Це була б драматична втеча, але Яцек вирвався б на волю. Вільно поховати себе глибоко в тілі західного ворога, як кріт, яким він мав стати.


Він з цікавістю спостерігав, як водій вантажівки зійшов зі свого місця та увійшов до будівлі. За ним почулося слабке потріскування рації, а потім голос його помічника Юрія. Це був дратівливий гугнявий голос; московські зими наче вічно жили в пазухах Юрія. Його впізнання завершилося, Юрій фиркнув та передав інформацію.


«Водій входить у будівлю».


У відповіді Дилера не було сарказму, що просто нудьгує відстороненість. «У мене є очі, Юрію. Я бачу".


"Так сер."


Настала хвилина мовчання, коли дилер смакував свою установку. Агент з боку водія таксі відчинив двері і сперся на підніжку. Він витяг ліхтарик і направив його на один житловий будинок далі вулицею. Дилер тричі спостерігав, як кінчик тьмяно світиться, як цигарка.


Усі були на борту.


З-за спини Дилера пролунало ще одне потріскування електроніки, ще одна приглушена розмова і ще один гучний ніс. Дилер позбавив свого міньйона від зусиль.


«Я знаю, Юрію, я знаю».


Потім пролунав постріл, різкий тріск пострілів ударив по серцю Ділера, як батіг. З-за дверей вилетів чоловік у чорній куртці з автоматом у лівій руці, пістолетом у правій. З розмитою швидкістю об'єкт застрибнув на підніжку водія. Було ще дві тріщини, і агент із ліхтариком упав на тротуар.


Чорна куртка зникла в кабіні вантажівки, не зупиняючись, щоб зачинити двері. Скрегіт шестерень луною відбивався від кам'яних фасадів. Одним величезним ривком вантажівка увімкнула передачу і рвонула вниз по вулиці.


З набагато меншою помпою Ділер теж рушив у дорогу.


"Автомобіль, Юрію!" - гаркнув він. «Скажіть іншим. Меркурій відлетів! Закрийте сектор, але зберігайте стан "Жовтий". Повторюйте, жовтий! можливо


опір – ми повинні зробити так, щоб він добре виглядав за будь-яку ціну”.


"Меркурій живий", - пролунав голос крізь потріскуючу статику.


«Я знаю це, дурню. Ми перейдемо на альтернативний план».


"А Меркьюрі?"


«Тепер ми повинні залишити його живими», - прохрипів Торговець. "Тепер він буде нашим засобом перевірки на іншій стороні".


Дилер вимкнув інструмент, і його губи скривилися в посмішці. Він вгадав правильно; Якобі не міг зрівнятися з цим Мерк'юрі.


Він подумав, що часто буває мудро не розкривати свої плани навіть тим, хто їх виконує.


Вийшовши на вулицю, він зробив уявну позначку відправити подячну записку вдові Якобі звичайними каналами КДБ.


* * *


Нік звернув на поворот, умовляючи старовинний автомобіль на другу передачу, і його розум відключав усі можливі варіанти. Не було сенсу йти за розкладом. Якщо безпечний будинок заражений, прорив довелося б захопити. Найкраща надія, здавалося, полягала в тому, щоб продовжувати рух і чекати, доки відкриється відкрита позиція.


Він знайшов першу вулицю ліворуч, врізався вантажівкою в третю і повернув на куток. Двері з його боку зачинилися від чистого імпульсу. Двері з іншого боку відчинилися, скрипучи на петлях. Потім він раптово торкнувся найближчого стовпа ліхтаря, успішно відірвавши її від кузова вантажівки. З ним пішло близько двадцяти курців, дерево і пір'я полетіло, щоб засмічити камінь позаду.


Вулиця перед ним була вузька, але пряма. Нік перемістив вантажівку на четверту і завів двигун, звернувши в саме серце східного сектора, сподіваючись збільшити дистанцію між собою та тим, хто може бути позаду. У той же час він простяг руку до сидіння праворуч, взяв пістолет-кулемет за стовбур і вдарив прикладом у заднє вікно кабіни. Він збирався потребувати допомоги заздалегідь, і для цього було лише одне джерело.


Напівобернувшись, він закричав крізь розбите скло. "Хтось там говорить англійською?"


У дзеркало заднього виду обережно здійнялося обличчя. Він не належав жодному вченому, і він був занадто старий, щоб бути хлопчиком-художником.


"Яцек, правда?" – крикнув Нік. "Ви розмовляєте англійською?"


Потрібна мить або дві, щоб страх в очах вщух, але відповідь була твердою. «Так. Насправді дуже добре. Я був професором англійської мови у Краківському університеті».


"Чудово", - відповів Нік. "Ви можете використати один з них?" Він підняв пістолет-кулемет.


Погляд жаху повернувся на мить, потім чоловік кивнув головою. «Я, звісно, можу спробувати. Що мені з цим робити?"


Нік сунув її назад через отвір у склі, і його голос заглушив шум двигуна. «Використовуйте приклад, щоб виламати решту вікна, потім заберіться сюди. Скажіть, хто знаходиться поряд з вами, щоб вони перетягнули решту якомога ближче до цієї кабіни, а потім приєднайтеся до вас тут. Нам знадобиться хтось, щоб завантажити кліпи. Тепер крок!


Нік підняв комір піджака і схвально глянув у дзеркало заднього виду, доки дисидент виконував наказ.


Приклад врізався в скло, що залишилося, і в кабіну попливли відбиті метеори. Потім голова на мить зникла. Коли він з'явився знову, то забирався до кабіни. Нестача грації підйому з лишком компенсувала швидкість.


Нік кивнув. «Добре, професоре, час уроку. Приготуйтеся до хорошого. Це буде вибоїста подорож. Ставте ноги туди та сюди», - зазначив він. Потім його палець тицьнув у пістолет. «Запобіжник вимкнено. Просто застроміть його собі в плече і натисніть на спусковий гачок. Приціліться низько. Пістолет підніметься на вас під час стрільби. І не натискайте на спусковий гачок. Запускайте його короткими чергами. Нам слід зберегти патрони. "


"Як мені прицілитися?" спитав чоловік.


"Не турбуйся про це", - крикнув Нік. «Все, що мені потрібно від вас, – це укриття. Якщо ви бачите щось, що навіть віддалено виглядає ворожим, стеляйте його. Якщо вони зайняті ухиленням, вони не зможуть добре вистрелити в нас.».


У цей момент у дзеркалі з'явилося ще одне обличчя, хлоп'яче біляве обличчя, яке негайно приєдналося до них у таксі, вхід був набагато витонченішим, ніж у першої людини. Хлопчик влаштувався, і Нік кинув Вільгельміну юнакові навколішки разом із кількома затискачами - три для пістолета-кулемета, п'ять для люгера.


«Хлопчик-художник знає, як їх заряджати?» Нік покликав Яцека.


На радість та полегшення Ніка, хлопчик відповів сам за себе по-англійськи. "Я ніколи цього не робив, але навчитися має бути легко, так?"


Нік дозволив собі швидку посмішку. «Тримайся за оптимізм, малюку. Він нам знадобиться». Потім він провів прискорений курс озброєння, схвально спостерігаючи, як хлопчик клацає затвором з розмахом.


До появи ворога залишався лише час для найшвидшого «прокляття».


Через дві вулиці попереду проїхав військовий джип, натиснув на гальмо та різко повернув назад, щоб заблокувати дорогу. Троє пасажирів джипа вискочили, зброя зісковзнула з їхніх плечей у нетерплячі руки. Нік одразу переключив передачу, помітивши наступний поворот і крикнув молодому артисту. "Всі зібралися біля машини ззаду?"


Хлопчик кивнув головою.


Нік повернувся і крикнув: «Почекайте, хлопці. Все може стати трохи небезпечним. Потім він повернувся, збираючись із силами, коли троє солдатів на вулиці взялися за руки. "Добре, професоре, це все ваше".


Сказавши це, він протаранив колесо ліворуч, переднє колесо зачепило бордюр, вантажівка з тріском нахилилася в поворот. Ще дюжина клітин зірвалася зі своїх причалів і розсипалася довкола них. У той же час, професор набрав обертів. Нік спостерігав, як чоловік вистрілив, відправивши трьох солдатів у притулок. Потім він перейшов на четверту зміну та залишив першу перешкоду позаду.


"Гарна робота, професор", - посміхнувся Нік. «Не потрапили в жодного солдата, але я нарахував принаймні трьох подрібнених курчат. Ми зробимо зарубку за першої можливості».


І Яцек, і хлопчик полегшено посміхнулись. Але жодна з усмішок не мала бути довгою. Перед Ніком з'явився інший автомобіль, який з вереском перегородив дорогу. Це була громадянська, чорна сімка, якої ледве вистачало на те, щоби заповнити перехрестя перед ними. З машини вискочили дві постаті у сірих мундирах, від держбезпеки. Нік оцінив шанси та взяв на себе зобов'язання.


Коли двоє чоловіків залізли у куртки за пістолетами, Нік затиснув шестерні, створюючи видимість зупинки. Також швидко він підняв зчеплення і натиснув на педаль. Пролунав вогонь у відповідь, а потім рев двигуна, коли вантажівка налетіла на двох охоронців, як слон, що зійшов з дистанції. Чоловіки в паніці зробили кілька пострілів, але жоден постріл не влучив у ціль. Натомість був лише болісний скрип металу, коли вантажівка врізалася в задню частину крихітної машини. Нік ухопився за кермо, щоб зберегти контроль, а згодом прискорився.


Далеко попереду вимальовувалася ще одна перешкода. Було слабке свічення вуличного ліхтаря та лінійний візерунок світла, що пробивається через ґратчасті дошки. Нік одразу це дізнався. Це був перший ступінь гротескного бар'єру, відомого як Берлінський мур. Праворуч він відчув, як двоє інших пасажирів таксі дивляться на нього.


Нік задумався лише на мить. Вулиці були охрініти. Рано чи пізно перед ними виявиться щось, чого не можна буде перемістити, ні уникнути. Відкрита дорога здавалася найкращим варіантом.


Нік знову поставив вантажівку на швидкість, набираючи обертів. Праворуч від нього дихання стало утрудненим і шаленим, оскільки стіна перед ними ставала все вищою і вищою. Всім було зрозуміло, що Нік не збирався повертатися.


У момент удару молодий художник лише тривалим хниканням акцентував увагу на події.


Вантажівка налетіла на огорожу, пробивши рейки та дротяні реберця. Передня частина автомобіля трохи піднялася, а потім жахливий стогін, коли одна з перекручених опор вп'ялася в днище машини. Нік вимкнув передачу і повернув колесо вправо, підтримуючи рівновагу, коли вантажівка вилетіла за бордюр і виїхала на патрульну дорогу. Потім він влетів у неї і молився, щоб не було проколів життєво важливих органів.


Його очі одразу почали шукати вихід. Місцевість була саме такою, як він спостерігав раніше – танкові пастки та мінні поля зліва. Праворуч від нього була лише ґратчаста огорожа, за якою тепер рухалося кілька пар фар – усе паралельно до його руху. На мить з'явилося почуття розпачу та розчарування, а потім щось попереду привернуло увагу Ніка.


До нього наближалися фари, але їх ще не було видно. Натомість він побачив ауру тих фар, що розходяться віялом з великої темної маси. Більш пильний огляд маси показав, що це масивна кам'яна споруда - церква, прямо посеред нейтральної смуги, церковний міст, який простягся повз танкові пастки і міни і стосувався Західної стіни праворуч від нього.


"Бінго!" - пробурмотів він, коли фари висвітлили громаду і попрямували прямо на ґрати вантажівки. "Зігніться", - крикнув він своїм союзникам. «Ми проходимо повз цього сучого сина і йдемо звідси!»


"Як?" проковтнув молодий художник, повільно опускаючи голову під панель приладів.


"Легко", - відповів Нік. «Ми просто граємо у невелику гру. Це американська класика. Вона називається «курча». І ми страшенно швидко з'ясуємо, хто справді хоче перемогти».


Він ударив педаллю об підлогу і поставив колеса прямо на фари, що наближаються. Нік теж опустився на сидіння, його очі майже не бачили приладової панелі, поки він оцінював машину, що наближається. Вона була розміром з вантажівку, її важко було прочитати у світлі наближення вогнів, але він виглядав у всіх сенсах як військовий.


Зверху почувся спалах світла, і Нік важко звалився на сидіння. Скло перед ним врізалося в кабіну, коли через нього прогриміло кілька снарядів. Він почекав, поки у феєрверку не вщухне, а потім знову глянув угору.


Автомобіль знаходився всього за сотню ярдів від нього, його сирена верещала короткими попереджувальними сигналами. Нік просто повернув вантажівку на зустрічний курс. У міру того, як він наближався, вибухи ставали дедалі шаленішими, переходячи від звуків попередження до звуків недовіри, коли наміри Ніка стали очевидними.


Залишалося близько двадцяти ярдів, і сирена заверещала в благанні, а потім загубилася в скрипі шин, коли машина зісковзнула праворуч, втративши контакт всього на кілька дюймів.


Нік випустив виразне зітхання полегшення і сів за кермо. Церква тепер була добре видно у світлі його фар. Це була червона кам'яна споруда, до якої потрібно було пройти всього два шари огорожі. Але паркан був прямо паралельний їхньому кутку руху. Не було змоги отримати прямий кут.


Було ніколи турбуватися про розкіш. Церква була їхньою єдиною надією, і Нік був сповнений рішучості досягти церкви.


Він повернув вантажівку вліво, скривившись, коли дротяна огорожа зачепилась за край платформи. Потім він повернув кермо вправо, стиснувши зуби і стискаючи важелі управління щосили, які в нього були.


Правий передній бампер зачепився за перешкоду, фара вибухнула, коли стовпи паркану били по ній, як гомілки. Вантажівка спробувала повернути назад на дорогу, але Нік був непохитний, повернув колесо і направив вантажівку носом у безпечне місце.


Потім попереду почулося ще одне яскраве світло фар – фари, схожі на ті, які тепер переслідували ззаду.


"Хвати, чорт забирай!" - проревів Нік, умовляючи долю приєднатися до нього. «Проривайся, луджений сучий син!»


Доля, мабуть, підслуховувала, бо вантажівка різко нахилилася, а потім – прорив.


Праве переднє колесо вдарилося об землю зі струсом шиї, потім ліве, обидва з іншого боку бар'єру. Нік увімкнув двигун, не зважаючи на конфлікт металу з металом, коли задні колеса з'єдналися зі своїми товаришами.


Друга огорожа все ще стояла перед ними, але під легшим кутом. Він повернув із західного боку, повернувшись, щоб оточити основну частину церкви - пряму мету, яка не була проблемою. Нік востаннє натиснув на педаль і подолав останній бар'єр.


Глушити двигун не було потреби. Він голосно вибухнув і, випустивши шиплячу пару, випустив привид.


Часу для захоплення було замало. Носова частина вантажівки стояла ярдах за десять від цегляного фасаду, і Нік вирішив перетнути його якнайшвидше.


"Геть! Зараз!" - закричав він, відштовхуючи двох своїх сусідів, виштовхуючи їх через зяючу дірку на місці дверей. Він мовчки подякував долі, яка не тільки провела його через паркан, але й створила димову завісу, коли пара, що виходить із двигуна, клубилася з-під вантажівки і, як туман, висіла за дверима ліворуч від неї. Він пішов по дисидентів.


"Увійдіть до будівлі!" він гукнув. «Стріляйте у двері, якщо потрібно, але відчиніть їх!»


Потім Нік звернув праворуч, рухаючись до задньої частини вантажівки, щоб забрати двох вчених.


От коли доля видала.


Навіть звук пари та сирен не міг заглушити звук у вухах Ніка. Занадто багато ночей і днів на багатьох полях битв навчили його шипінню гранатомета.


Під крикнувши двом чоловікам стрибнути в безпечне місце, Нік кинувся назад за кришку кабіни і приготувався до струсу від вибуху, що насувається.


Він гуркотів, як грім, але зовсім не відповідав тому Армагеддону, на якого чекав Нік. Вибух був потужним, але приглушеним. Нік вискочив із вантажівки та зрозумів, чому. Вибуху не було. Те, що послав гранатомет, було смертю, що горіла, - наповненою напалмом запальної сумішшю, яка роз'їдала кузов вантажівки.


Нік відчув, як його кишки стиснулися. Хоча вибух не був особливо сильним, він був більш ніж потужним. Ліворуч, викривлені на землі, лежали тіла двох учених, з їх останків виривався вогонь.


Нік дивився на палаючі тіла двох чоловіків, і ненависть пронизувала кожну кістку його тіла.


- ненависть до будь-якої системи, яка може змусити людей бігти і зупинити їх з такою ненавистю. Ненависть до будь-якого чоловіка, який міг би стати учасником такої системи. Ненависть до Дилера, людини, яка це влаштувала.


Продавець смертю.


Вилаявшись собі під ніс, Нік підвівся і попрямував до дверей церкви. Він ударив їх і пролетів крізь них, коли шквал куль обрушився на кам'яне облицювання входу.


* * *


«Стріляйте вище, ідіоти! Ми намагаємось влаштувати гарне шоу, а не знищувати акторський склад!»


Дилер натиснув кнопку на рації і засунув її Юрію навколішки. Його пальці знову стиснули перенісся, доки він намагався відновити контроль над своїми емоціями.


"Собаки, - подумав він, - собаки Східної Німеччини!" Знесіть закривавлений мур і дозвольте їм усім бігти на Захід. Це має бути найбільш колективно руйнівна дія, яку будь-коли здійснював Східний Альянс.


Зітхнувши, його пальці опустилися, і його погляд повернувся до входу до церкви. "Він тут?" пробурмотів він.


«Так», - була схлипуюча відповідь.


«Тоді давайте увійдемо та завершимо шараду. Накажіть ідіотам пропиляти казенну частину. Але ніхто, я маю на увазі нікого, не повинен стріляти, доки я не накажу. Дайте це дуже ясно, Юрію».


Дилер штовхнув двері і вийшов із машини. Ззаду йшов його помічник, імітуючи накази щодо рації. Торговець рухався швидко, пробігаючи через розірвану огорожу і зупиняючись тільки для того, щоб дивитися на два вогні, які раніше були людьми.


Тією мірою, якою вони були мертві, місія не обернулася катастрофою. Дилер міг навіть знайти місце для деякого самолюбування. Вогневі установки, що їх убили, були його власним винаходом, однією з незліченних ідей, які допомогли йому піднятися конкурентними сходами інфраструктури КДБ. Він сказав їм, щоб зменшити кількість вибухових речовин. Недостатнього удару, щоб пробити стіни, але більш ніж достатньо, щоб підірвати тендітні людські тіла. І вогонь, товариші; нехай відчують жах вогню.


Гуркіт найближчих військ повернув його із задуму. Він обернувся і жестом провів половину чоловіків навколо далекого кінця будівлі, а іншу половину – вниз. Він дозволив другій групі промчати повз нього. Всі вони рухалися, як привиди, крізь густий туман. Ділер слідував за ними.


Солдати очистили стіну будівлі та не змогли їх утримати. Гвинтівки летіли до їхніх плечей, приціл націлився на щось у центрі та відносно високо. Дилер повернув за ріг і побачив, що це було. Високо на останньому дванадцятифутовому бар'єрі, витягнувши руки назад, щоб допомогти молодому художнику, був сам Мерк'юрі.


Зі звуком пострілу гвинтівки в готовність дія на стіні припинилася.


"Стій!" - пролунав голос Ділера. "Не стріляйте!"


Дилер швидко оглянув ділянку під стіною. Ні, Яцеку! Це могло означати лише те, що він перебрався через стіну. Торговець майже чув, як молодий артист вимагає, щоб його друг, що любить, піднявся першим. Таким був сенс дружби.


"Не стріляйте!!" - закричав торговець, його голос став помітно тихішим, майже хрипким гарчанням.


Миттєво простір навколо фігур на стіні перетворився з ночі на день потужним світлом. Молодий художник бовтався, його зап'ястки були в руках Мерк'юрі.


Хапа дилера посилилася на рукояті «вальтера». А тепер, подумав він, розіграти останній акт.


Яцек вимагав безпеки хлопчика. Це було частиною плати за роки відданості справі у майбутньому. То була ціна, яку треба було заплатити. Що стосується Меркьюрі, то він теж був потрібний з іншого боку. Потрібно було доставити Яцека в Америку, розповісти про вузьку втечу, посадити кріт, де він розквітне і виросте в наступні роки.


Торговець протиснувся між двома солдатами та підійшов до стіни. Мерк'юрі відповів підступною хитрістю. Його права рука зісковзнула із зап'ястя хлопчика; у ньому пістолет. Дуло зупинилося на лобі Торговця, який міг бачити. Торговець просто проігнорував це, засовуючи власний пістолет у пальто, коли він зупинився в тіні під людиною, що бовталася.


Дилер не зробив нічого драматичнішого, ніж схопив молодика за ногу, його очі піднялися, щоб зустрітися з палаючим поглядом ворожого агента. "Четвертий з іншого боку, так?"


Мерк'юрі глянув на чоловіка і кивнув головою.


«Тоді ти маєш частину перемоги сьогодні ввечері». - Сказав Ділер. «Це й твоє життя. Візьми обидва і йди». Меркурій не рухався. «Хлопчика не розстріляють. Даю слово. Його помилують».


«На чиїй владі», - була різка відповідь.


"Вам слово Дилера".


Голова Меркурія повернулася


повільно з боку на бік. "Ні. Не торговець. Торговець смертю!"


В очах російської блиснула слабка іскорка здивування. Продавець смертю! У ньому був дзвін, звук, який приніс певну радість людині біля підніжжя стіни. "Так", - пробурмотів він. "Думаю так. Деяким. Але не тому. Це я можу пообіцяти тобі».


Нік звузив очі в щілинки. Хоч би як він зосередив свій погляд, він не міг ухилитися від яскравого світла прожекторів. І навіть якби він міг, він сумнівався, що зможе побачити набагато більше обличчя Торговця, ніж спалах бороди та палаючі вугілля його очей.


Нік подумав ще трохи, а потім послабив хватку на зап'ясті хлопця. Хлопчик зісковзнув на землю, рука Дилера ковзнула по його плечу в жесті, трохи батьківському. Міцно тримаючись за руку, дилер знову глянув на Ніка.


«До наступного разу, друже мій», - сказав він.


"До наступного разу", - луною відгукнувся Нік, відштовхнувшись від стіни і зістрибнувши в безпечне місце.


* * *


Сон був досить яскравим. Юний художник висів, холодні руки тримали його згори, холодні очі хапалися знизу. Лунали гуркітливі звуки, схожі на розмови, але нічого виразного. Сновидець знав лише те, що звуки тримали його долю на волосині.


А потім гуркіт припинився, руки зникли, і він падав – милі та милі падінь. Він чекав, коли його спіймають холодні очі, але цього не сталося. Він подивився вниз, готовий привітати свого мучителя, але очей не було.


Натомість було тільки нескінченне ніщо.


Стефан закричав уві сні, щосили намагаючись прокинутися в ліжку. Він моргнув, як завжди, намагаючись їх прочистити, але ні для чого. Навколо нього була ніщо інше, як чорнильна чорнота, ніби разом з ним виникла мрія.


Він підняв руку і засунув її перед очима. Нічого. У кращому випадку це слабке зображення пальців, що рухаються, зображення, яке могло бути пов'язане з уявою в такій же мірі, як і з будь-якими фрагментами відбитого світла.


Потім Стефан зітхнув.


«Сенсорна депривація, – подумав він. Перше, про що вони вам кажуть. Якщо тебе спіймають, попередили, допитають. Вони спробують дізнатися імена та місця. Але спершу вони зламають вас, зруйнують вашу волю до опору. Ви проведете годинник, дні у чорній скриньці. Не буде жодних звуків, нічого, що можна було б побачити, нічого чіпати чи нюхати. Просто нескінченна чорнота, яка розірве вашу душу.


Стефан упустив руку. Він був готовий до цього – готовий до них. Він боротиметься з усіма, підбурюваний знанням того, що принаймні Яцек досяг цього. «Випий для мене пива», - прошепотів він у темряву. "І жінка теж, мій друже".


«Без сумніву, він робить це просто зараз».


Голос вразив Стефана. Його голова закружляла у тому напрямі, звідки вона прийшла, його руки стиснули ковдру під нею. То був знайомий голос, голос зради. Десь у темряві, можливо, всього за кілька футів від нього, був Дилер.


Стефан рухався неквапливо. У кімнаті було темно, як смоль, але це було однаково для обох чоловіків. Довелося звести рахунки. Стефан стрибнув до того місця, звідки пролунав голос, його руки були простягнуті, щоб схопити горло людини, яка продавала смерть.


Його єдиною нагородою був гострий біль у животі, коли його противник встромив кулак глибоко в його живіт. Стефан похитнувся, але не здався. Він постояв мить, намагаючись перевести подих, прислухаючись до найменшого шарудіння, яке підкаже йому, куди рушив Торговець. Натомість він почув голос.


"Ти злишся. Ти не повинен злитися. Ти живий, хоч міг бути мертвим. Я думаю, це має викликати певну подяку».


Стефан знову рушив, кидаючись на голос, вирішивши дістатися свого мучителя. Але знову його єдиною нагородою був біль, ще один нищівний удар у живіт, якого не могла позбутися жодна рішучість. А потім другий удар, різкий удар долоні у вухо.


Стефан упав, схиливши коліна, його мозок кричав від головного болю. Було кілька секунд, поки в його вухах вщухав дзвін, секунди, в які він ставив питання про здатність цієї людини діяти в темряві. Але питання вщухли з болем. Залишилася ненависть.


«Увімкніть світло», - прошипів Стефан. «Зустрічай мене як рівного. Я вб'ю тебе, присягаюся. Вб'ю тебе голими руками».


У відповідь був лише невеселий смішок. «Але є вогні. Світло скрізь. Ви, звісно, знаєте це».


За словами пролунав звук, знайомий шелест штор, що відкриваються. Стефан підвівся і пішов за звуком, зупинившись тільки тоді, коли його руки зіткнулися з


зі склом. Він переміщував їх, обмацуючи гладку поверхню, перевіряючи її, поглинаючи з жахом, що наростає, відчуття тепла, що виходить від скла.


І жар переслідував його, невблаганно переслідуючи його, коли він упав навколішки зі сльозами на очах.


Єдиним холодом у цій кімнаті був голос Торговця.


«Чи бачиш, мій хлопчик – сонячне світло. Багате, золоте сонячне світло». Настала невелика пауза, коли голос став тихішим. Але тоді ти не зможеш побачити, правда? Ні, ти не зможеш. І ти більше ніколи – ніколи».


Перша глава


ВЕСНА 1983


АВСТРІЙСЬКО-ЧЕХОСЛОВАЦЬКА КОРДОНА


Привиди! - Задумався Нік. Навколо мене привиди.


Він трохи здригнувся і натягнув каптур на штурмову куртку. Це було не стільки поступкою моторошним поворотам думки, скільки дуже земним весняним вітрам, що поривали вниз з гори, бризу, що несе сильні спогади про своє походження на засніжених вершинах позаду.


Пейзаж мав свою примарну атмосферу; Цього не можна заперечити. Позаду Ніка були гори Шумава, поцятковані тінями і місячним світлом. Навколо нього товстий темний килим з ялини та модрини, що становив Богемський ліс. Внизу річка Влтава, що згинається у бік далекої столиці Праги, її води вирують під обсягами весняної відлиги, перші слабкі завитки туману розпливаються, огортаючи краєвид.


Це було середовище, яке викликало фантазію. Богемія є автором багатьох дитячих жахів. Це була земля, населена перевертнями, вампірами та замками, які луною відбивались у звуках людського крику.


Але це було родзинкою кіно.


Нік Картер міг ігнорувати ці польоти уяви. Врешті-решт він був агентом - Killmaster. І були ритуали, які супроводжували будь-яку місію, ритуали, призначені для підготовки та відволікання: періодичне спостереження за місцевістю, що гарантує самотність; методичні перевірки пістолета-кулемета Скорпіон 61; подумки простежити шлях до порятунку до Австрії. Все це зроблено, щоб чітко сфокусувати місію.


Але привиди – постійні істоти, особливо коли вони відокремлені від ландшафту та тіні. Примари, які переслідували Ніка, були його власними, народженими пам'яттю та історією. Він глянув на годинник, відзначивши запізнення. Потім знову подивився на слід і розчищення внизу. У його свідомості примарні привиди історії, прокляття фотографічної пам'яті.


Ви неспокійні, гер Меркьюрі. Ми керуємо нашою маленькою залізницею вже багато років – повірте нам. Ви не можете працювати за розкладом, так? Ви дізнаєтесь... ви дізнаєтесь... ви дізнаєтесь.


Слова мерця. Слова дезертира, що закінчився гірким розчаруванням - втечею, що мало чим відрізняється від того, якого тепер чекав Нік. Звісно, були відмінності. Відмінності у місці проведення, намірах, у накопиченому досвіді. Але була й подібність, зокрема одна дуже велика. І саме це дражнило Ніка в кутах уяви.


Під час дезертирства цей був різношерстим. Семеро поляків боролися за свободу, рятуючись від залізної руки військового стану. Чотири з них були зовсім невідомі, а двоє користувалися лише помірним визнанням: поети, чиї ідеї не так дратували росіян, як їхні вірші. Загалом звичайна транзитна операція, з якою впораються навіть клоуни з Центральної розвідки. Навряд чи робота для AX.


Ні, це був той, хто волав до Ніка, примарним голосом благав Меркьюрі прийти до нього. То був крик, пов'язаний з іншими привидами. Він натякнув на інформацію, на можливості, на усунення.


У ньому йшлося про торговця смертю.


І Нік відповів, обтрусивши древній псевдонім Меркьюрі, і попрямував у серце Богемії. І він чекав, молячись, щоб одна жива привид справді вказав кістлявим пальцем на іншу. Належало погасити борг, обіцянку тринадцятирічної давності було виконано. Торговець смертю був уже мертвий; йому просто треба було, щоб Нік Картер провів його до могили.


Здалеку з'явився гідний контрапункт задумам Ніка. То був крик нічного яструба, глухий на безкрайніх просторах долини. Нік сів, дивлячись на все більш туманний місяць, сподіваючись побачити далекий силует птаха. Він помітив її, що кружляє в повітрі з розкритими хижими крилами - за своєю природою торговець смертю.


Потім він знову глянув на стежку, шукаючи далеко слабкий натяк на світ фар. На цей раз не буде ні вантажівки з платформою, ні сутички курей. Просто маршрутка із переляканими чоловіками. І розчарувань не було б. Не помітивши вогнів, Нік зрушив з місця.


- пильний погляд на місцевість, ще раз впевнений у своїй самотності. Це було вдало обране місце зустрічі, позбавлене гуманності та урядового контролю.


Задоволений, Нік знову влаштувався у своїй ніші, у своєму крихітному куточку темного лісу, і дозволив своїм думкам ненадовго блукати. Він спробував уявити, як має виглядати його примарний закликач сьогодні. У пам'яті виник образ, дещо розмитий обставинами їхньої попередньої зустрічі. Була хлопчача посмішка, повна оптимізму, і копиця пісочного волосся. Це були витончені пальці, пальці художника, що стискали домашні скріпки, і руки, які спритно та чіпко чіплялися за його власні. Була молодість, була бравада і нарешті була відставка.


Це було те, що Нік найбільше запам'ятав у Стефані Борчаку. Але він провів занадто багато років у цій галузі, щоб обдурити себе, думаючи, що це ті особливості, з якими незабаром зіткнеться. Те, що всього тринадцять років тому було хлопчиком років двадцяти, тепер буде зовні набагато старшим. Усі вони були втікачами від гноблення. Дилер обіцяв життя, а чи не все життя. Радянська система могла взяти дар життя і зробити вирок набагато жорстокішим, ніж його альтернатива.


«Ні, – подумав Нік, – чоловік, якого я скоро зустріну, буде зовсім не схожий на хлопчика, якого я впустив біля стіни. Примара, не більше.


Та ніч повернулася до нього, а з нею й інший образ. Торговець, людина, яку він перейменував у темряві церкви з червоної цегли. І, фотографічна пам'ять чи ні, це було зображення, яке відмовлялося кристалізуватися з якоюсь чіткістю. Інші деталі були набагато ясніше: виття сирен, гуркіт гвинтівок, націлених у його бік, мерехтливе світло багаття, що пробігає вгору і вниз з обох боків Дилера; ці зображення були дуже чіткими.


Але обличчя вислизнуло від нього, ховаючись у тіні капелюха, тіні церкви, тіні стіни. Все, що є, окрім очей. Вони якимось чином знайшли своє власне світло, що виходить із глибин тіні, щоб назавжди закарбувати себе в пам'яті Ніка. Це було ненависне світло цих очей, холодне і власне, яке Нік вирішив погасити.


І це було зобов'язанням, заснованим однієї ночі. За тринадцять років були інші зустрічі. Ніч біля стіни була для Ніка незначною перемогою. Вчені загинули, але мережа була розкрита. Дилер опинився поза ринком свободи.


Але Ділер був першокласним альпіністом. Він явно прийняв хрещення Ніка близько до серця і легко переключився з агента на вбивцю. Торговець смертю став більше, ніж просто звинуваченням, він став реальністю, стрімкою кар'єрою, побудованою на кістках будь-кого, хто спричинив гнів чи заздрість радянської системи. Це була примарна реальність, яка неодноразово поверталася, щоб переслідувати Ніка.


Шість разів, якщо бути точним. Чотири закінчилися перемогами дилера, дві перемоги Ніка. І востаннє? Ніча, через брак кращого слова: два життя збережені, але ціною дуже конфіденційної інформації. Чотири розчарування, два святкування та одне близьке зіткнення, яке майже зробило цю людину об'єктом уваги Ніка.


«Наступного разу, – пробурмотів Нік, – майже не буде. Я тебе запам'ятаю. Я загасу ці вогні назавжди».


Гучний крик популяції нічних яструбів привернув його увагу до неба. Він витягнув шию, знову шукаючи місяць, знову шукаючи силуети в густому тумані. Цього разу яструби були набагато ближчими, і їх було набагато більше. Незважаючи на туманні чагарники, Нік побачив те, що йому потрібно. П'ять птахів кружляли у дикому танці.


Але ніде в параді тіней, що пройшли місячним прожектором, не було ні найменшого натяку на видобуток. Жодних кроликів, затиснутих у лещатах пазурів, ні білок, що піднімаються з лісової підстилки в пернатих повітряних кулях. Просто рух, замішання та гучний крик попередження.


Нік більше не був один.


Він різко став на місці, його очі знову кинулися вниз ландшафтом. Вдалині він міг розрізнити слабке світло фар. Чи це був проблиск, аура передавалася через відбиваючу завісу туману, надто далеку, щоб спонукати місцеву пташину популяцію до такого занепокоєння.


Ні, відповідь була на передньому плані, і Нік шукав очима, такими ж смертоносними, як у будь-якого яструба. Це зайняло секунду чи дві, але поступово почала з'являтися картина, що викликає серйозне занепокоєння. Спочатку невиразно, а потім майже з точністю, Нік побачив невелику колону чеських солдатів, що пробиралися крізь ніч. Вони очистили узлісся близько двох десятків людей, а потім поспішно попрямували до галявини внизу. Саме тут вони зупинилися, одна людина відступила, щоб помітити далеке світло


Нік більше не потребував підтримки. Інша примара піднялася, щоб приєднатися до неї. Він кинувся на живіт і спустився схилом гори, цілячись у товсту гранітну плиту, один з кількох виступів скелі, що покривають шрами місцевості. Він пережував реальність того, що відбувалося внизу, і це залишило у роті гіркий присмак. Ще одна мережа, надто пориста та негерметична, щоб вижити; ще один дезертир під загрозою зради.


Образ хлопчика, якого він кинув багато років тому біля Берлінського муру, заповнив його мозок. Не було б ні повторів, ні повторів. У цьому мікроавтобусі було дуже багато можливостей.


Він дістався кам'яного обличчя, поклав на дно свій Скорпіон і обережно піднявся кам'янистим хребтом. Він повільно вдивлявся у вершину, користуючись покращеною перспективою.


Внизу лідер колони розподіляв заряди, покриваючи територію наприкінці стежки. Десять солдатів виконали наказ і помчали до іншого кам'яного фасаду зліва. Ще десять вистрілили праворуч, перетнули стежку і влаштували перехресний вогонь з ялинового гаю. Ватажок і один чоловік почекали, поки всіх посадять, а потім повернулися і пішли вгору схилом.


Піднялася ще одна примара. Солдат, що наближається, насилу піднімався по схилу з переносною ракетною установкою, що розгойдується через його плече. В іншій руці – ящик з ракетами. Було очевидно, що ув'язнені не входили до плану гри. Двоє продовжили шлях, нарешті зупинившись за укриттям величезного валуну. Опинившись дома, підготовка пішла швидко. Пускова установка зупинилася на кам'яній основі, ящик з ракетами відкрився для майбутньої бійні.


Побіг погляд на дорогу дав Ніку його тимчасові рамки. Те, що раніше було далекою аурою фар, тепер стало блиском, що наближається. Залишалося, напевно, три хвилини, перш ніж машина з вереском зупиниться, вдарившись об середину нульової точки. Часу було небагато, але це було все, що мав Нік.


Він швидко прочитав місцевість. Природа була його боці. Група ліворуч мала найкраще прикриття, але набагато менш безпечну позицію. За ними гірський схил різко піднявся, завершившись широким виступом з оголеного граніту, який створював враження, що він перебуває на останній стадії поразки від зимових морозів та вивітрювання. Нота надії прозвучала в не надто оптимістичних грудях Ніка.


Він знав, як побачив це, що ракетна установка буде його першою метою. То була не Берлінська стіна; гори не боялися прориву. Зарядів у ящику буде повно – і смертельно небезпечно. Але гори можна було переробити. З достатньою кількістю умовлянь скелю можна було б переконати послабити хватку. Якби це було так, люди, розміщені нижче, мали мало шансів вижити після результатів.


Потім Нік повернувся праворуч, вивчаючи можливості на узліссі. Становище чоловіків було трохи кращим. Хоча під кутом Ніка вони були більш відкритими, вони були набагато розсіянішими, і їх було важче знищити як тіло. Найкращим варіантом, як і раніше, залишалася ракетна установка. Якби він міг ударити кілька основ з дерев, зосередивши свій вогонь у центрі їхньої позиції, він міг би бути досить щасливим, щоб захопити кілька ворогів внаслідок обвалення деревини.


В іншому випадку це все одно послужило б відволіканням і серйозною загрозою для чоловіків, які чекають на невеликий опір. Якби хтось із них був схильний до паніки, він міг би просто вибратися назовні. Звідти всю роботу зробить "Скорпіон". Це не було надійним, але спрацює в короткий термін.


Нік розвернувся і зісковзнув з кам'яного насипу, його ноги беззвучно торкнулися землі. Він підняв "Скорпіон", перекинув його через голову і щільно притис ремінець до свого тіла. Йому знадобилося кілька дорогоцінних секунд, щоб відрегулювати своє дихання – глибокі, заспокійливі вдихи повітря, які заспокоювали його нерви та загострювали його концентрацію. Час ухвал закінчився. Зобов'язання було ухвалено. Залишилося лише зробити. Машина взяла гору. Нік вислизнув із тіні скелі і почав спуск із пагорба.


Час змусив його рухатися швидше і відкрито, ніж хотілося б, але порятунком виявився туман - туман і майже гіпнотична концентрація чеських солдатів на вогнях, що наближаються. Нік зигзагами пробирався від дерева до дерева, нахиляючись до двох чоловіків унизу, його ноги тихо ковзали по м'якому килиму трави.


По ходу він зробив необхідні повороти зап'ястя, щоб звільнити Х'юго від його замшевого окуня біля його передпліччя. Тонкий, як олівець, стилет безшумно ковзнув у його руку, його лезо м'яко увійшло до долоні, щоб навіть найслабший натяк світла не висвітлив попередження.


Нік підійшов до ха-ха метрів за десять від очікуючого лідера та його смертельного товариша за іграм.


З цього моменту слід бути набагато обережнішим, щоб не викликати підозр. Відстань, що залишилася, не давала укриття. Нік ще раз зісковзнув на живіт і з нескінченним терпінням ковзав уперед.


У його зусиллях йому допомагав безперервний голос лідера, коли він коментував наближення машини по рації. Чоловік стояв і дивився через валун спереду, коли його приятель залишався згорбленим ззаду, його пальці нервово грали з гранатометом.


Нік підповз до сутулої фігури у футі і чекав наступного спалаху зв'язку. Це сталося за лічені секунди. Нік рушив. Його рука стиснула рот чоловіка, що стояв на колінах, поки Х'юго дослідив місцевість його горла. Балаканина, викликана наростаючим збудженням лідера, була більш ніж достатнім прикриттям для тонкого свистка повітря, яке супроводжувало смерть людини.


Нік повільно поклав тіло на землю і знову почав чекати; Цього разу для лідера є природна зупинка у своєму репортажі. Не можна, щоб його перервали посеред розмови.


Знизу долинав пихкаючий звук мікроавтобуса, чех вигукував свої останні команди і змушував радіо замовчати. Потім, з усім розмахом всюди, він наосліп сунув предмет за собою, чекаючи, поки товариш покірно витягне його з його рук. Нік послухав його, відкинувши його убік.


Його погляд все ще був зосереджений на сцені внизу, рука залишалася простягнутою, пальці нетерпляче ворушились. Для Ніка було очевидно, що вождь хотів отримати привілей знищити дисидентів – золоту зірку за його послужний список, добрий вчинок для підвищення свого авторитету серед радянського начальства. Це був обнадійливий знак. Це означало, що стрілянина не почнеться внизу, доки вождь не завдасть удару по славі.


Нік не міг цього вдіяти. Х'юго метнувся, як голка, увійшовши в руку чоловіка ззаду, виліз через долоню, а потім знову прослизнув. Плече вождя здригнулося, і його рука полетіла, щоб зависнути перед недовірливими очима. Коли голова повернулася, здивування та ненависть вели запеклу битву за контроль над лицьовими м'язами чоловіка. Обидва були однаково переможені, коли солдат усвідомив свою дилему. Тепер перед ним стояв не якийсь злий призовник; це був Нік Картер - Нік та Хьюго. І хоча він ніколи не розумів, хто це все і чому, він міг розпізнати смерть, коли зіткнувся з нею.


І смерть прийшла швидко. Одним лише рухом зап'ястя у бік Нік відправив Х'юго злетіти у повітря. Стилет слабо свиснув і встромився в праве око чоловіка. Настало зітхання і мить хаосу, коли лезо увійшло в мозок людини. Але це швидко минулося. Те, що залишилося, було марним скупченням плоті, яке впало вперед, його обличчя вдарилося об землю з дикою остаточністю.


Нік швидко перевернув чоловіка і витяг Хьюго з людських піхов. Він акуратно очистив лезо і засунув його назад у гніздо. Потім він підвівся, замінивши командира на своєму посту, і оглянув сцену внизу.


Мікроавтобус зупинився наприкінці стежки. його фари блимали зумовленим кодуванням прибуття. Думковим вухом Нік міг чути у відповідь клацання збройових патронників рушниць.


Настав час випробувати стратегії. Нік нахилився і підняв коробку з ракетами, поставивши її на виступ зліва від себе. Потім він схопив гранатомет і поклав його на камінь, як на скам'янілішу триногу. Він схопив одну з ракет і засунув її в спину, його погляд швидко сів на приціл. Його вітало затемнення інфрачервоної технології сепією. Він дозволив собі ледве помітну вдячну усмішку, поправляючи схрещене волосся на прилиплому шматку граніту ліворуч від нього.


Він вистрілив.


Пролунав приглушений бавовна і знайоме шипіння, коли гранатомет ударився об його плече. Ракета полетіла геть, залишивши по собі густий туман. Він зник удалині, смуга світла позаду, поки він шукав своєї мети.


Потім був феєрверк.


Ракета вдарилася об камінь, її вибуховий рев порушив тишу ночі. Ще перед тим, як це сталося, Нік готував іншу. Його рука пірнула в коробку, шукаючи іншу ракету, не звертаючи уваги на перегородку, що розділяла коробку надвоє. Він засунув ракету в шахту, лише частково усвідомлюючи маленький червоний сосок, який відзначав її наконечник. Була мить відродження, цього разу його концентрація на кам'яному обличчі, яке захищало солдатів. Не слід, щоб хтось із них переборщив.


Нік знову вистрілив. І знову виробництво людини зіштовхнулося із продуктом природи.


Знову пролунав вибуховий рев, але цього разу він супроводжувався засліплюючим спалахом оранжево-білого світла і вогненним водоспадом, що розплескався по каменю, а потім схопився зі своєю власною рішучістю. Нік не міг повірити в успіх.


Напалм!


Нік смикнув головою, щоб оглянути ящик поруч із собою. Подвійні відсіки, подвійні варіанти руйнування. Одна сторона була акуратно засипана вибухівкою. Інший, ідентичний, за винятком крихітних міток червоного кольору. Негайно Нік схопився за одну із звичайних ракет. Він зарядив і вистрілив, ще раз атакувавши кам'яну кладку над людьми. Позаду нього долинало шалене потріскування рації - зніяковілі голоси, які просять роз'яснень у свого лідера.


Єдиною відповіддю був раптовий стогін каменю, коли гранітна полиця припинила боротьбу та відокремилася від гори. Пролунав ще один крик, коли каміння впало вниз, розсипаючись на дрібніші осколки і, нарешті, врізалося в гребінь, що приховував чеську міліцію.


Нік опустив гранатомет і зняв з плеча свій «Скорпіон», готовий до зустрічі з будь-ким, хто може уникнути атаки каменю, що падає. Ехом гул зсуву більш ніж заглушив крики страху і смерті через укриття. Двом чоловікам вдалося перебігти через гребінь, але їхні зусилля принесли їм лише свинець, а не граніт. Два швидкі постріли «Скорпіона» змусили їх впасти у вогонь, що лизав біля їхніх ніг.


На той момент правий фланг встиг зрозуміти, що їм протистояли. Поступово у напрямку Ніка обрушилася злива пострілів, але не раніше, ніж йому вдалося спустити ракети, пускову установку та себе за безпечний валун.


Нік покинув "Скорпіон" і приготувався до другого етапу свого плану. Він вибрав три особливо відзначені заряди і засунув перший додому. Він пірнув праворуч, подолавши валун, його живіт стукнувся об землю, коли він випустив першу ракету з рівня землі. Потім він відкотився назад, повторюючи процес ліворуч.


Щоразу стрілянина у відповідь прямувала туди, де він був раніше, а не там, де він був тепер. З кожним відступом лунали глухі вибухи ракетних вибухів, мерехтливий ореол багаття і гортанний стогін деревини, коли інше дерево могло розколотися і впасти.


Для останнього запуску Нік знову піднявся нагору. стріляючи своєю ракетою і радіючи, як напалм вишукує деревину і плоть, як скупчення птахів, що світяться. Він упустив пускову установку і знову підлетів до «Скорпіона», при цьому вдаривши по новій обоймі.


Напалм був благословенням найвищого ладу. Ті, кого не охопив сам вогонь, тепер були запалені в палаючій пожежі, спіймані в світлі сценічних вогнів, що пронизували туман. Нік відкрив вогонь, зарубуючи їх одного за одним. Кожного, кому вдалося уникнути пекельного вогню, незабаром зустрів смертельний дощ сірки.


Але це були добрі новини. Погана новина полягала у тому, що пожежі висвітлювали іншу картину. Паніка не обмежувалася лише солдатами. Дисиденти теж відчули істерію, що охопила його. Замість триматися за кришку та безпеку мікроавтобуса, вони вискочили на відкрите місце. Сім біженців, що спотикаються, рятуються від люті поля битви.


Що ще гірше, вони визначили Ніка як своє спасіння і попрямували на його позицію на схилі пагорба, поступово просуваючись до лінії вогню.


Нік щосили кричав крізь звуки битви, кричачи, щоб вони впали на землю, але голос просто не доходив до них. Він з жахом спостерігав, як один із них упав.


Тепер вони були повністю на лінії вогню, і у Ніка залишалося лише одне рішення. Вплив. Агент неохоче поступився вимогам моменту. Вставивши нову обойму, він піднявся на вершину валуна і став на весь зріст. Він випустив шквал куль, які забили камінці біля ніг, що тікають.


Привертаючи увагу, він знову вигукнув свою директиву. «Киньте, чорт тебе забирай! Впадіть об землю і залишайтеся там!


Був шок, але була й відповідь. Вони впали на людину, залишивши голову Ніка на голову. Нік відмовився пропустити мілісекунду, перш ніж розкритися. Ледве голови дисидентів упали з поля зору, коли він випустив зливу куль, в яку миттєво потрапили двоє чехів. Третій зумів вирізати свої ініціали біля ніг Ніка, але не більше. Ще одна черга Скорпіона змусила його піти назад, доки він не впав.


Нік упав на коліно і почав ковзати місцевістю, але серйозніших загороджень не було. Натомість був лише тріск палаючого дерева. Він зістрибнув з валуна і побіг до своєї переляканої пастви.


Повільно вони піднялися, голови поверталися, не вірячи бійні. А потім голови зупинилися, кожна по черзі, кожна відзначаючи ту зі свого числа, яка не піднялася. Нік міг відчути змішані емоції жалю та полегшення, які охопили їх. Він зупинився на краю їхнього горя.


"Кого ми втратили?" він запитав.


Відповідь пролунала похмуро, анонімним голосом з-за меж зграї. "Олек", - ось і все, що було сказано. Це була данина поваги та останній обряд в одній особі.


Нік відчував, що у групі формується загальна ідея, але його обов'язком було припинити її. «Вибачте», - сказав він навіть твердим голосом. «Немає часу на поховання. Феєрверк викличе гонитву. Ми маємо десять кілометрів, і нам краще їхати швидко».


Один за одним вони оберталися з докірливим виразом обличчя. Але так само швидко кожен зареєстрував розуміння. Мерк'юрі був їхнім лідером, і він знав, що краще. Нік спостерігав за кожним із осіб, відзначаючи їх, вивчаючи їх, вишукуючи в умі те, що відповідало фотографії.


Перші чотири особи були більш-менш тим, на що чекав Нік - люди похилого віку з рисами обличчя, покритими роками боротьби з неможливим. П'яте обличчя принесло з собою певне здивування. Це було жіноче обличчя трохи старше тридцяти, але майже чудове своєю красою. Воно було блідим, з високими вилицями, обрамленим чорним волоссям кольору воронова крила і акцентованими темними оніксовими очима.


Нік виявив, що прикутий до обличчя, його увага відвернулася лише тоді, коли голос потягнувся, щоб схопити його. «Отже, Мерк'юрі, ми зустрічаємося ще раз. Цього разу з щасливішими результатами».


Нік повернувся до голосу і виявив, що майже зляканий, як ніколи. Хоч би які зміни він уявив для хлопчика у своєму розумі, він не був готовий до того, що надала йому реальність. Волосся, яке раніше було пісочного кольору, тепер стало білосніжним, а обличчя, що колись сяяло таким блиском, тепер містило лише товсті лінії зневаги.


Але це були очі, на які Нік не чекав, мертві, кам'яні очі з відтінками сірого навколо білих - очі сліпого. Нік із нездоровим захопленням спостерігав, як його очі слабо дивилися через його плече.


«Ви мовчите, мій друже. Ви, безперечно, захоплюєтеся щирістю обіцянок Продавця. Дайте життя, але перетворите його на справжнє пекло. Подивіться художника, і ви станете його власником.


Нік не міг бути впевнений, що в голосі не було жодного натяку на звинувачення. Він відповів на нього розмірено та обережно. «Він заплатить, Стефане. Я обіцяв собі тоді та обіцяю вам зараз. Він заплатить».


Був легкий натяк на посмішку. Його рука піднялася, в ній була тростина, а рукояттю - майстерно вирізаний кулак. Ручка м'яко лягла на руку Ніка, доки чоловік говорив.


Так і буде, друже мій. Я даю вам цю обіцянку. Хела! "Сліпий крикнув жінку, чекаючи, поки він сам не відчує дотик її руки, перш ніж продовжити." Моя дружина вестиме мене. Я вважаю, що ми ще маємо подорож. Я не затримуватиму нас подробицями - чи недугами. Веди, друже мій. "


«Ходімо», - повторив Нік, повернувшись і направляючи групу до Австрії та свободи.


* * *


Двоє чоловіків спостерігали, як крихітний парад зливається з далекими деревами, у безпеці за покривом лісу. Ранков опустив бінокль і дозволив їм упиратися в його опуклий живіт. Поруч із ним був чеський офіцер, який у свій бінокль все ще розглядав ушкодження внизу.


"Бог на небесах", - пролунав пробурмотанний коментар.


Ранков усміхнувся несвідомій брехні. «Обережно, товаришу. Релігія – перша ознака погіршення цінностей. Я мушу повідомити вас, якщо ви наполягатимете».


Але глузування було втрачено під час огляду тіл і пожеж унизу. Окуляри нарешті зісковзнули з очей чоловіка. «Двадцять осіб – знищено. Ким? Чим?


Ранков знизав плечима. «Мерк'юрі, як його колись звали. Ніком Картером, якщо хочете. Незалежно від імені результати ідентичні. Вражає, чи не так?»


Чех тільки дивився, його думки були поглинені однією думкою. "Навіщо?" пробурмотів він. "Двадцять чоловік. Для чого?"


Ранков поклав чеську руку на плече чеха. «Для блага комунізму, товаришу, для порятунку Східного блоку та для торговця смертю. І бувають часи, коли я зовсім не впевнений, що заслуговує на більшу лояльність».


Рука впала, і Ранков повернувся і поплентався назад до машини, що чекала їх. Чех пішов за ним, його думки все ще боролися з пусткою внизу. На це знадобилася мить, але чех дозволив своєму замішанню і втраті розжаритися, щоб набратися хоробрості, якої він потребував. Він схопив Ранкова за піджак, повернув до себе людину зі служби безпеки та з викликом привітав його погляд.


«Чому ти мене не попередив? Я міг би надіслати більше людей. Я міг би запобігти дезертирству і змусити замовкнути цього агента, якого ти називаєш Меркьюрі. Чому ти дозволив цим людям бути вбитими?


Обличчя Ранкова вкрилося льодом, його очі звузилися у дві лазерні щілини, коли його рука відвела руки чеха убік. «У цьому світі є речі більші, ніж ваше обурення, товаришу. Дилер наказав цим собакам зробити втечу, і моя робота полягала в тому, щоб досягти успіху. Я вважаю своїм обов'язком не ставити під сумнів бажання мого Начальства, особливо Дилера. Я зробив, як мені було сказано, і тепер повернуся до Москви – до мого крихітного столу та моєї величезної дружини. В обох випадках я пропоную вам зробити те саме. Якщо ні, то я впевнений, що ви можете супроводжувати мене, люб'язно надане державою, щоб офіційно подати свої скарги. Наскільки я розумію, на Луб'янці наразі є багато місць для бронювання».


Чех зблід. Його хоробрість зникла і вилилася з його тіла крижаними краплями поту. "Але чому?" він прошепотів.


Ранков трохи пом'якшав і знову глянув на поле битви за ними. «Є плани, – сказав він майже благоговійно. “Я слуга. Я не знаю деталей. Але Ділер знає. Це його плани. І це великі плани, мій друже. Величезні».


Ранков знову повернувся до солдата, його рука знову схопила його за плече. «Набагато більше, ніж ти чи я», - зітхнув він. «Набагато більше, ніж двадцять життів. Я знаю це. Останні кілька днів у Москві панує атмосфера хвилювання. У залах Кремля лунають посмішки – і це віщує добро для нас обох. Приходьте. горілка чекає на машині. Приєднуйтесь до мене в тості, так? За Дилера та його плани? "


Чех здригнувся, слідуючи за Ранковим до машини, що чекала. Що могло бути настільки важливим у втечі жменьки нещасних біженців, що Торговець забезпечив би їхню втечу, пожертвувавши двадцятьма життями?


Але тоді, подумав він, хто він такий? Хто міг сумніватися у мотивах Дилера?


Розділ другий


Вашингтон.


Нік дивився у вікно лімузина, поки не вислизнув краєвид. У його мозку виникло тривожне почуття, а в животі воно гризло, що навіть скотч із автомобілями не міг розвіяти. Минуло близько сорока годин з моменту дезертирства на чеському кордоні, але йому все ще здавалося, що він сидить у сільській Богемії.


Був туман; правда, це був ранній ранковий туман, що здіймався над Потомаком туман. Були гранітні, штучні пам'ятники з каменю, які складали цвинтар Арлінгтона. Там були пагорби, купини, насправді, просто нагадування про ланцюг Аппалачів, який мешкав на заході.


Але для Ніка це була Богемія, і привиди, які переслідували його там – привиди, які по праву мали впасти поруч із чеськими ополченцями – все ще були з ним. Місія, в якій так багато можливостей дозволити минуле, виявилася подразником, реінкарнацією сумніву та ненависті.


І Нік не міг зрозуміти чому.


Він відійшов від візуальних нагадувань про пейзаж Арлінгтона, знову влаштувавшись у зручному шкіряному кріслі, і дозволив своїм думкам подорожувати тафтинговим дахом салону.


Почасти це безперечно був Стефан Борчак, молодий художник, якого колись змусили покинути. Усю поїздку до Сполучених Штатів чоловік провів у безмовному спогляданні. Будь-які спроби з боку Ніка дозволити цей історичний момент зустрічалися лише з холодною ввічливістю та зневагою – ставленням, що має на увазі натяк на провину. Мерк'юрі завжди буде заслугою в тому, що чоловік втратив зір.


І було саме відступництво. Чергова рутинна операція, раптово оспівана опозицією. Таке схоже на берлінську справу - таке схоже на торговця смертю. На ньому був майже підпис, за винятком того, що Нік виграв. І дещо з цього приводу вимагало пояснень. Потрапити в кризу може будь-хто, в тому числі і злі генії. Але з Дилером спади означали одиночні ігри замість Хомер, а не викреслення.


А чеський роман став для дилера поразкою з першої подачі.


Але резолюцій не було. Нік міг тільки дивитися на скотч у руках і дозволяти думкам кружляти разом з бурштинової рідиною. Він був настільки захоплений, що навіть не відчув, як машина зупинилася. Лише коли шофер, зухвалий чоловік-ведмідь, відчинив двері і витріщився на нього, в його очах було зафіксовано тверде несхвалення звичок Ніка до сніданку, заклинання зникло саме. Швидко промовивши тост у бік водія, Нік допив віскі, що залишився, кинув склянку в нішу на підлокітнику і виліз з машини.


«Вважай свої благословення», - сказав він.


Якщо людина чула, вона не дала жодних вказівок. Його єдиною відповіддю було направити Ніка, нахиливши голову, до густої групи людей на близькій відстані. Нік кивнув і ступив назустріч зборам скорботних. Його хода була безшумною, ніби його ноги відмовлялися порушувати торжество похорону. Єдиним недоліком його підходу були темні мітки, залишені його черевиками на росяній траві під ним.


Він обшукав ансамбль і швидко помітив шокуючу гриву сивого волосся і згорблене тіло Девіда Хока.


Хоук був головою AX, натхненником і керівником однієї з найсекретніших розвідувальних організацій, коли-небудь створених. Те, що компанії AX бракувало популярності, більш ніж компенсувалося її ефективністю. Хоук був батьком, а Нік Картер - одним із його синів.


Killmaster, N3!


Нік виявив, що чоловік ширяє на самоті праворуч від групи. Навіть у його ізоляції було відчуття невидимості. Його сіре пальто, здавалося, ідеально вписувалося в туманний туман цвинтаря, його біле волосся - лише промінь сонця, що пробивається крізь серпанок.


Нік м'яко підійшов і влаштувався поряд з Хоуком, його руки зчепилися разом, імітуючи жалобну позу натовпу.


Короткий обмін поглядами сказав Ніку, що нічого не почнеться, доки служба не закінчиться.


Пройшло п'ять хвилин, і похорон закінчився. Натовп рушив геть. Хоук залишився стояти, повільно витягаючи з внутрішньої кишені сигару та сірники. Він запалив, акуратно складаючи целофан, і витратив сірник назад у кишеню пальта. Це був жест, який свідчив про набагато більшу кількість років розвідувальної роботи, ніж будь-коли про захаращення національних пам'яток.


Перш ніж говорити, він смакував свою першу затяжку. «Вітаю. Я розумію, що чеський перехід зібрав чимало глядачів».


«Кілька», - знизав плечима Нік. "Не зовсім аншлаг".


«Проте, хороша робота. Думаю, поїздка після допиту вам сподобалася?


Нік усміхнувся. «Не щодня доводиться їздити у лімузині боса. Дякую".


"Ви заслужили це." Сигара раптово вилетіла у повітря, вказуючи ліворуч від Ніка. «Хтось ще хоче вам подякувати. Я подумав, що зараз найкращий час».


Нік повернувся. Поруч із ними перебували троє людей. Нік впізнав чоловіка у центрі. Представник Карл Ганічек, голова Комітету Конгресу із закордонних справ. Двоє з ним були незнайомцями, але не потрібно було натренованого ока, щоб розглянути «Секретну службу», написану на них.


Нік прогнав біографію цієї людини через свій уявний комп'ютер. Ганічек був одним із двох синів, народжених від батьків польсько-американського походження. Після відновлення Польщі наприкінці Першої світової війни сім'я переїхала туди, аби допомогти із відновленням. Батько Ганичека досить швидко піднявся політичними сходами, і цей підйом був різко обірваний нацистським вторгненням.


Потім сім'я бігла до Англії, приєдналася до уряду у вигнанні і чекала, чи зможуть союзні держави врятувати їхню державу. Але в міру того, як війна прогресувала і сама Англія зазнавала нападу, батько Ганічека нарешті визнав поразку і повернувся до Сполучених Штатів. Лише брат Ганичека залишився вести бій. Він приєднався до військової розвідки в Англії і, зрештою, був висланий до Польщі. Більше про нього ніхто не чув.


Після Перл-Харбора Ганічек приєднався до військових дій США, взявши на себе обов'язки фахівця з мови у військах, що просуваються до Центральної Європи. Він сподівався взяти участь у звільненні його рідної країни союзниками, але почесті взяли він росіяни. Після війни Ганічек увійшов до Польщі. Він витратив три роки, намагаючись потрапити до повоєнного механізму і намагаючись вистежити свого брата. Обидва проекти провалювалися на кожному кроці.


Коли всім стала очевидною радянська стратегія «визволення», Ганічек нарешті відмовився від боротьби. Він повернувся до Сполучених Штатів і провів кілька років, як він висловився, «міркуючи про події, які я не міг контролювати». Потрібна була автомобільна аварія в п'ятдесятих роках - аварія, яка забрала життя обох його батьків і майже його власна - щоб нарешті позбавити його особистої поразки.


Ганічек хотів мати голос у європейських справах, і він пішов на це. Він балотувався до Конгресу, подолавши антикомуністичну хвилю п'ятдесятих, і був обраний. Він виконав свої зобов'язання, залишаючись навіть після погіршення маккартизму стійкою антирадянською присутністю в Конгресі. Він також був визнаний майстром законодавства у галузі закордонних справ. Він уже наближався до свого сьомого терміну – це був молот демократів, на вагу якого завжди можна було розраховувати – навіть республіканські режими – коли справа стосувалася питань радянської політики.


Фізично Ганічек був зовсім не такий.


приголомшливим, п'ять футів дев'ять дюймів, ущільнений циклон чистої рішучості. У нього були трохи слов'янські риси обличчя, стрункі, але округлі, з тонким струмком сивого волосся, що відбігало від лисіючого черепа. Здавалося, все його обличчя притулилося до окулярів у металевій оправі.


У період телевізійних кампаній він був зовсім не фотогенічним. Глибокі шрами від аварії прорізали його обличчя як дорожню карту. Але його виборці явно менше дбали про це. Для них шрами були лише нагадуванням про те, наскільки глибокими були його зобов'язання.


Нік кивнув у знак вітання, коли чоловік підійшов до нього. Це була рука із залізною хваткою, яка захопила його власну.


"Можливо, зараз не найкращий час", - пролунав дзвінкий голос. «Але я просто хотів подякувати вам за те, що ви зробили».


Нік знизав плечима, коротко посміхнувшись, коли чоловік похитав рукою. Те, що на перший погляд виглядало жалюгідною скромністю, насправді було запрошенням Ніка до Хоука, щоб він узяв на себе ініціативу у розмові. AX був відомий лише кільком людям, і Нік не збирався бути першим, хто це прогаяв.


Хоук взяв він ініціативу. «Це Меркьюрі, містере Конгресмен. Думаю, ви зрозумієте, якщо ми не ідентифікуватимемо його далі».


"Звичайно", - кивнув Ганічек. «Мені не потрібні подробиці. Достатньо знати, що ви були відповідальні за звільнення кількох моїх співвітчизників. Президент сказав мені, що це не вперше, коли ви виконуєте таку місію. Я просто хотів подякувати вам особисто. Як людина, яка там жила, я хотів, щоб ви знали, скільки означали ваші дії. Ви – заслуга ЦРУ та герой для всіх, хто цінує права людини».


"Це моя робота", - відповів Нік і посміхнувся. «Але невелике зізнання ніколи не зашкодить. Наступного разу я запам'ятаю ваші думки, сер. Я ціную ваше звернення до мене».


Конгресмен випромінював схвалення. «Удачі, юначе. Я знаю, що ви, мабуть, втомилися, тому я більше не забиратиму у вас час». Він кивнув Ястребу і пішов, його сторожові пси слухняно пішли за ним. Нік і Хоук дозволили іншим піти, перш ніж повернути і попрямувати до лімузина, що чекає.


"Чому така престижність?" - Запитав Нік. "Зазвичай ви не йдете на таке велике викриття".


Хоук витяг сигару зі стиснутих зубів і випустив густий стовп диму в ранкове повітря. «Президент натякнув, що був би дуже вдячний, якби я трохи порушив правила, принаймні у тому, що стосується Ганичека».


"Якась конкретна причина?"


Хоук кивнув головою. «Наскільки добре ви стежите за майбутньою Бернською конвенцією?»


Нік швидко посміхнувся. «Тобі не обов'язково слідувати за ним, Яструб. Він слідує за тобою».


Бернська конференція з міжнародних прав людини стала історією десятиліття. Хоча до нього залишалося ще два тижні, ця подія зібрала більше уваги преси, ніж будь-яка подія, яку Нік міг згадати. Це було особисте дітище президента, і для людини, звинуваченої у недосвідченості у міжнародних справах, це було чимось на кшталт державного перевороту – як в особистому, так і політичному плані.


Його претензія полягала в тому, щоб перевершити Гельсінкі за Гельсінськими угодами, і щоб виправдати це твердження, президент зобов'язався особисто бути присутнім на кожній із шести основних сесій конференції. Більшість попереднього президентського року було витрачено на закулісні переговори, мета яких полягала в тому, щоб союзні лідери відповідали президентові з рівними або майже рівними зобов'язаннями. І поки що відповіді були приголомшливими.


"У старого йде справжнє шоу", - пирхнув Хоук.


«Тепер, - додав Нік, - якби він зміг переконати комуністичні країни приєднатися до нього, він мав би переобрання в його задній кишені».


Насторожені очі Хоука різко вкололися, і в ньому пролунав докірливий вираз, що свідчив про зло необізнаного агента. Так само швидко пішов поблажливий погляд. "Я забув", - пробурчав Хоук. Останні кілька днів ти був трохи на зв'язку.


Брова Ніка запитливо спохмурніла. «Ви маєте на увазі, що «залізна завіса» приєдналася до параду сановників?


"Приєднався!" - заревів Хоук. «Можна подумати, що на карту поставлено власне переобрання прем'єра! Він упустив свій блокбастер у Москві вчора ввечері, і він займає перші смуги всіх американських таблоїдів. Він не лише особисто зустрічається із президентом, а й виховує його. чи три. "


"Ви маєте на увазі, що він з'явиться сам?"


"Справді", - кивнув Хоук. «І він наводить із собою кількох найпрестижніших вісімдесятирічних членів Політбюро».


«І як же все це вписується Ганічек?».


«Що ж, незалежно від партійної приналежності, завжди є одна річ, на яку будь-який президент може розраховувати від конгресмена Ганічека, - це жорстка радянська позиція, позиція, з якою нинішній режим почувається як удома. Якими б не були інші питання, з яких вони можуть розходитися, Президент і Ганічек, схоже, уклали невеликий шлюб


проти червоної загрози”.


Нік ще раз підняв нитку. «І ніщо не підвищить переговорну силу президента більше, ніж єдиний фронт на переговорах у Берні – союзники в одній кобурі, його політична опозиція вдома – в іншій».


"Цілком вірно", - кивнув Хоук, його очі горіли схваленням. «Ганічек буде присутнім на конференції як переговорник номер один президента. І він більш ніж повна кобура, N3. Він двоствольний. Він представляє двопартійний фронт, з одного боку, та живий рекорд радянських зловживань – з іншого. Мені шкода того бідного переговірника, якому доводиться дивитися Ганичеку у вічі, а потім говорити про радощі радянського життя».


«От чому президент хотів, щоб він зустрівся зі мною? Небагато чарочки, щоб сік розтікся?»


"Без сумнівів."


Водій тримав двері лімузина відчиненими, коли двоє наближалися, потім тихенько зачинив її за собою і рушив на своє місце за кермом. Машина зникла в ранковому тумані.


"Єдине, чого я не розумію", - розмірковував Нік, коли машина набрала швидкість і виїхала на бульвар, - якщо президент збирається на конференцію в Берні так добре озброєним, чому Поради так готові піти під приціл? ? Вони мають окупацію Афганістану, жовтий дощ у Південно-Східній Азії - безліч причин для відступу. Натомість вони входять із дзвіночками. Навіщо?


Хоук перетравлював питання кілька секунд, опускаючи вікно вниз і дивлячись, як клубочиться дим від його сигари. Нарешті він відповів, його голос був дещо далеким і невпевненим.


«На перший погляд, я припускаю, що все це могло б здатися дещо мазохістським. Але якщо те, що сказав ваш польський друг-художник, правда, картина стає дуже потворною».


"Борчак?" Нік скрикнув.


Хоук кивнув головою. «Президент зараз проводить опитування. Він має ухвалити якесь рішення протягом наступної години або близько того. До того часу я хотів би не вдаватися в занадто багато спекуляцій».


А потім Хоук повернувся і пильно подивився на Ніка. «Але якщо претензії Борчака справді не витримують критики, ми розпочнемо роботу до полудня. Дилер залучений, Нік, до своїх потворних вух. І якщо ми маємо намір переїхати, я хочу, щоб ви керували всім шоу».


Очі Ніка стали жорсткими та крижаними. "Якщо в цьому замішаний Дилер, було б досить складно утримати мене від цього".


Хоук усміхнувся, стискуючи сигару зубами. «Я думав, ти можеш так почуватися. Отже, якщо нам треба убити кілька годин, як тобі сніданок?»


"Ви купуєте?"


Хоук кивнув зі смішком.


Тоді в тебе побачення, – відповів Нік, переводячи погляд у вікно на сільську місцевість Вірджинії. – До речі. Кого ми щойно приспали? "


"Ви були поза межами досяжності", - пробурчав Хоук, хитаючи головою. «Представник Харріс, речник палати представників. Інсульт. Газети були сповнені цього».


Нік свиснув. "Я не думав, що він був таким старим".


"Він не був", - прогарчав Хоук. "Це було дуже раптово і дуже несподівано". Тут здоровань зітхнув і провів пальцями вільної руки на лобі в жесті смирення. «Я гадаю, це сучасність. Стрес та напруга комп'ютерної ядерної доби».


Нік посміхнувся. «Приємно, що у нас із вами є чудова зручна робота без напруження великого уряду чи великого бізнесу».


"Ти ухиляєшся від куль, я ухиляюся від бюджету", - посміхнувся Хоук. "Але в мене не було б іншого шляху".


Нік кивнув. "Хто буде наступником Харріса?"


Хоук ухильно знизав плечима. «Якщо ви прислухаєтеся до преси, там є пара завсідників, які готові вдягнути мантію. Але ... якщо ви прислухаєтеся до луни в окопах, ім'я Ганичека спливатиме постійно».


"Ще трохи боєприпасів для конференції?"


"Я б так сказав", - кивнув Хоук. «Голосування наближається сьогодні».


"Є ставки на те, в який бік він піде?"


«Я не граю у азартні ігри, N3. Ви, звісно, знаєте це». - відповів Хоук, його голос вирвався з грудей. «Ставки – це зобов'язання на непізнаване. Мені подобається певність. Я збираю крихітні шматочки, а потім складаю їх у більші зображення. Коли картина стане ясною, я це зроблю».


"А що за картина на сьогоднішньому голосуванні?"


«Ганичок», - категорично сказав Хоук. Потім він повернувся до Ніку, пустотливо блимаючи очима. "Зробити ставку на нього."


* * *


Чоловік стояв і дивився у вікно, заклавши руки за спину. Сонце пробивалося крізь туман, перетворюючи те, що було похмурим ранком, у яскраве свято весняного світла. Тіні розсипалися довгим лужком, вказуючи шлях до навколишнього залізного паркану. Був навіть легкий натяк на аромат бузку, який якимось чином зумів пробитися крізь .


скла, щоб дражнити чоловіка ніздрі.


Але ніщо з цього не було достатньо сильним, щоб переконати людину. Усередині він був туман, мертві дерева та зима – всі разом. Він відвернувся від вікна, його рухи перемежувалися ще одним зітханням, і він оглянув нутро свого світу. Овальний кабінет, мета стільких амбітних людей, здавався цього дня не більше ніж могилою.


На нього напали думки, цитати, які говорять про неможливий, про офіс, «занадто громіздкий, щоб ним могла керувати одна людина», про відповідальність, «занадто великий, щоб її можна було нести на собі».


І це було тільки – що? - п'ять, шість годин тому він тост за свою долю, високо піднявши апельсиновий сік, жартував із помічниками, які вирвали його з ліжка. "Де горілка?" він пожартував. Що таке апельсиновий сік без горілки? Це називається викруткою, хлопці. І ви знаєте, чому? Тому що, коли поради доберуться до Берна, ми водитимемо машину, і - ну - я дам вам зрозуміти, що вони отримуватимуть. "


Стільки чуйного сміху. Рік роботи, рік роздачі злив союзникам, членам опозиційної партії – все для того, щоб створити цей унікальний захід. Берн. І зараз-; хаос.


Чоловік підійшов до свого столу, його очі були прикуті до тонкого бріфа, що займав центр. Це був лише папір, але для людини, яка займала Овальний кабінет, це був смертний вирок. Один дисидент прослизає через залізну завісу і приносить із собою кінець мрії.


Чоловік підняв бриф, його очі всоте сканували машинописні слова, які визначали його настрій.


Ні, чорт забирай!


Папір знову впав на стіл. Ніщо не могло зупинити конференцію. Навіть це – цей Дилер, ким би він не був. Ніщо не стоятиме на шляху Берна. На коні була президентська репутація. Можливо, навіть було трохи егоїзму, трохи політики. Але найголовніше, мільйони проклятих душ були поховані під ярмом тиранії, тортур та довільного ув'язнення; на кону стояло питання людської гідності.


Чоловік плюхнувся у крісло з високою спинкою, не зважаючи на гучний вереск шкіри. Він повернув бриф управо, твердий жест, що говорить про непокору, тоді як його інша рука гортала серію комп'ютерних карток, карток, які дозволяли йому безпосередньо зв'язуватися з певними людьми, людьми, про яких навіть його секретар не знала.


Він вставив картку і терпляче чекав на відповідь на дзвінок.


Були ігри, в які треба було грати, і була лише одна людина, з якою президент почував себе у безпеці.


Дзвінки змінилися комп'ютерним гудінням, звуком, який означав, що дзвінок було переведено на віддалений. Цю людину не було в офісі, але з нею можна було зв'язатися у будь-який час та в будь-якому місці.


Настав ще один тупий тріск електроніки і, нарешті, голос. "Так?"


«Девід, – сказав чоловік, – мені треба тебе побачити. Негайно».


"Тільки закінчую сніданок", - відповів Хоук із правильним тоном поваги в голосі. "Я буду тут, сер".


* * *


Цього весняного дня людина, яка займала Овальний кабінет, була не єдиною, хто відчував сильні емоції. Були й інші, помічники, люди, близькі до президента, чиє майбутнє визначатиметься рішеннями, ухваленими найближчими кількома годинами. Один із таких помічників відчував свою частку депресії.


Яцек Януславський ходив своїм кабінетом, його стіл був зайнятий одним-єдиним заняттям. На відміну від людини з Овального кабінету це завдання не привернуло його уваги. Це було неофіційним розслідуванням, неофіційним підрахунком голосів, який, здавалося, вказував на те, що Карл Ганічек стане наступним спікером Палати представників.


Це були новини, які мали призвести до святкування. "Горілка!" Яцек міг би колись плакати. Але, звичайно, це була розкіш, яку стерли тринадцять років шпигунства. Проте якесь святкування мало бути в найближчому майбутньому. Рідко коли якийсь кріт виявляється на такому високому рівні в надбудові уряду, що протистоїть.


Але Яцек зовсім не радий.


Він підійшов до вікна свого офісу, і. як і людина всього за кілька кварталів від нього, він вивчав сонячний пейзаж. Під ним розростався рух вашингтонського транспорту, що спадає вулицями, що оточували офісну будівлю Конгресу. Як і помічник, що спостерігає за цим, це було дослідження відомих цілей, які губляться перед перевантаженою реальністю.


Усього тринадцять років тому все здавалося таким простим. Один навчається, один тренується, один витрачає дорогоцінні роки на вдосконалення навичок - тренуючись зраджувати будь-кого і всіх заради спільної справи. А потім ви ризикуєте вийти, закопавшись у кишки ворога, виставивши себе як конвеєр інформації. І жодного разу, не напередодні


До цього моменту.


Але чому саме зараз?


Частиною цього був Ганічек. Людина, яка так багато пропонувала. Людина, яка жила під егідою радянського гіганта, сказала «Ні!» Людина, яка читала про перебіжчика, прочитала історію біля Берлінського муру і сказала: «Дозвольте мені бути першим, хто вітає вас із вдячністю, з полегшенням і з роботою».


Безперечно, це було частиною цього. Ганічек піднімався, а це означало, що Яцек підніметься разом із ним. Більше престижу, більше відповідальності та більше інформації, що повертається до ще більшої частини зради. Але із цим можна було жити. Це було не більше, ніж очікував Яцек, коли взяв він роль агента.


Почасти це був і Борчак – художник, друг. Єдина людина, за яку Яцек вважав за гідну заступитися навіть перед Дилером. "Він не повинен померти". Яцек сказав. «Він має супроводжувати мене під час втечі. Якщо він цього не зробить, можуть виникнути підозри. Але він не має розділити долю вчених. Він має жити! Я хочу отримати вашу обіцянку».


І хлопчик вижив. Але тепер ходили чутки, що Яцек глузує з нього. «Відбулася втеча», - сказали пліткарі. «Кращого часу не може бути… Берн і таке інше. Це митець. Боржак чи щось таке. Вони засліпили бідного сучого сина. Ти можеш у це повірити? Бог. ми повинні знищити цих ублюдків і ніколи не озиратися назад".


Стефан вижив, вижив і вирвався з лещат Радянського Союзу. Від цього Яцек відчув полегшення. Але з заплющеними очима не було б ні Тіргартена, ні пишних жінок, а лише ненависть, депресія та агонія тринадцяти років сліпого замішання.


Через це Яцек відчув каяття.


Але це ще не все. Просто незрячі Стефанові очі не були тим, що тепер рвало Яцека нутрощі і змушувало його ходити по офісній підлозі, як тигр у клітці з спітнілими долонями і задумливим похмурим поглядом на обличчі.


Це було те, про що вони тепер просили його зробити. Спочатку цього не було щодо гри. Жодного разу за його навчання в КДБ йому не говорили, що його колись попросять убити.


І тепер вони це зробили.


Принаймні це було припущення, яке Яцек мав зробити з того, що сталося. Запальничку було передано йому - як і всі інші інструкції - через Ікону, людину в радянському посольстві, яка давала Распутіну всі свої інструкції. Була звичайна зустріч, Харперс Феррі, відхилення від маршруту екскурсії, будиночок на дереві за двісті метрів від дороги. Все як і раніше.


Але цього разу була запальничка і пляшечка. Запальничка вдарила його в палець, а про пляшечку так і не пояснили. Все, що йому сказали, це наповнити запальничку з маленької ампули з рідиною, а потім кинути її на призначений стіл. "Конгресмен Ганічек хоче висловити свою подяку", - все, що йому сказали.


Вбивство, як не крути. І це було те, чого його ніколи не готували.


Думки Яцека були перервані вибухом звуку, коли конгресмен Ганічек з ревом увірвався у двері. "Як це виглядає, Яцеку?"


Шпигунів знадобився час, щоб зібратися з думками, розуміючи, що його позиція була позицією поразки. Він дозволив питанню бовтатися, створюючи прикриття - як його вчили - перетворюючи момент інтроспективного сумніву на момент дружнього поддразнивания. «Жаль, сер, що якщо всі розрахунки вірні…» Яцек відвернувся від вікна, «… ви будете затверджені як Спікер».


Очі Ганичека звузилися, потім загорілися вдячністю. На жарт свого помічника він відповів із належною стриманістю. «Дякую, Яцеку». Потім він додав із гумором: «Думаю, ти щойно заробив собі вихідний».


Ганічек повернувся до свого офісу, його просування зупинилося через голос Яцека. "Я зроблю вам обмін, сер".


Конгресмен обернувся до нього обличчям. "Ой?"


«Я розумію, що є Стефан Борчак, який емігрував. Я… я думаю, що знав його. Якщо можливо, я хотів би зустрітися з ним просто для впевненості. Якщо це одна і та сама людина, ми були дуже близькі - принаймні тоді».


На обличчі конгресмена промайнула цікавість. «Звичайно, Яцеку. Справді, був перебіжчик – художник, наскільки я розумію, на ім'я Стефан Борчак. Можливо, це той самий?»


Яцек кивнув головою.


"Я подивлюся, що я можу зробити", - відповів Ганічек з усмішкою. «На даний момент він перебуває під суворою охороною. Я впевнений, що ви це розумієте».


"Звісно. Але для мене це дуже важливо…»


Ганичок дивився, а потім підійшов, щоб обійняти Яцека. «Не думаю, що було б боляче, якби я запитаю президента. Цілком можливо, що у вашому випадку буде зроблено виняток. Зрештою, - посміхнувся він, його очі спалахнули змовницьким вогником, - старому потрібні всі голоси, які він може отримати.


Я досяг успіху, чи це означає, що я знову заробив ваші послуги за день? "


"Так сер. Дуже охоче».


"Добре!" – засяяв конгресмен. "Отже, у вас є радянські дані, які я просив вас зібрати?"


Яцек кивнув головою.


«Тоді приступимо до роботи. У нас багато справ до Берна!


З цими словами чоловік пішов.


Третій розділ


Нік терпляче стояв у ліфті, дозволяючи натовпу розійтися і спустошити кабіну. Це був п'ятий поверх Amalgamated Press and Wire Services, штаб-квартира Dupont Circle. Це було цілком законно; Говорячи слова мешканців ліфта була достатньою вказівкою на це. Були загальні уривки сюжету, новини в процесі створення та натяки на заголовки завтрашніх заголовків - і, безумовно, найбільша на словах про майбутню бернську справу.


Нік зачекав, поки зачиняться двері, залишивши його одного в ліфті. Потім він дістався панелі вибору і відкрив крихітні дверцята з написом «Небезпечно - висока напруга». Під дверима був крихітний екран комп'ютерного сканера та голосовий реєстратор, ключ Ніка від верхніх поверхів, в яких була справжня мета Amalgamated Press.


Сокира.


Нік набрав правильну послідовність цифр на панелі вибору поверху, а потім підніс долоню до сканера. Слабкий гул електроніки та швидкий зелений спалах під його рукою, коли сканер торкнувся його долоні, задовольняючи складне обладнання за її межами.


Потім пролунало три різкі гудки.


«Код 2271-24», - наспіваючи сказав Нік. "Клас №3, пріоритет А21-874-КМР".


Він прибрав руку, коли панель підтвердила його повідомлення, перевіривши зелений світлодіод на екрані, що голос і сканування рук в порядку. Потім він повторив послідовність кодування, чемно запитавши, чи правильний запис. Нік підтвердив вхід, а потім відкинувся на спинку крісла, коли ліфт плавно піднявся на шостий – і найсвященніший – поверх будівлі.


Нік поліз у кишеню і витяг з футляра одну зі своїх цигарок із золотим наконечником. То справді був жест, частково породжений бажанням покурити, а частково - самообороною. Будь-який візит до офісу Хоука був спуском у просочену димом безодню, створену сигарою цієї людини. Власна турецька тютюнова суміш Ніка, хоч і не така гостра, являла собою принаймні незначний захист.


Але коли Нік спалахнув, його думки займали не порівняльні переваги тютюну; це був продавець смертю. Він щойно провів велику частину дня, кожну секунду з того часу, як розлучився з Хоуком, копаючись в архівах, витягуючи і читаючи всі файли, які могли містити якусь згадку про людину, з якою він збирався виступити.


Нік дійшов висновку, що він справді загадка; дивовижна загадка. Замість імені в людини було кілька, всі псевдоніми, і всі вони були замінені на нові, коли старе стало широко відомим.


Були лише розпливчасті описи його зовнішнього вигляду та майже ніякої інформації про його біографію. Можливі місця народження варіювалися від Грузії до України та самої Москви. Начебто він вийшов повноцінним та дорослим з надр штабу КДБ на площі Дзержинського.


У наші дні для людини було майже неможливо розповсюджувати інформацію так, як це робив Дилер, і не створювати якесь досьє принаймні в одній шпигунській службі, крім своєї власної. Якимось чином Ділер вчинив саме так, залишившись загадкою навіть для своїх поплічників.


Але все ж таки Нік викопав всю інформацію, яку міг, підготувався, завантажив комп'ютерну схему свого мозку, поринув у кожну деталь методів, думки та виконання цієї людини. Коли вони зустрілися цього разу, Ділер не збирався йти.


Нік відчував, як по ньому пробігає відчуття завершеності, що поколює. Наступного разу не буде. Вже немає.


Двері безшумно відчинилися, і Нік ступив у похмуру велич нервового центру AX. Він повернув ліворуч, рухаючись по темно-бордовому килимовому покриттю, повз закриті двері з іншими сканерами ручок та іншими голосовими реєстраторами ключів, шукаючи кабінет людини, яка керувала виставою.


Він повільно підійшов до дверей, дозволяючи верхній камері повідомити про його присутність. Настала секундна затримка, а потім м'яке клацання болтів, що випускаються. Нік штовхнув дубові двері і увійшов до внутрішнього святилища.


Він був одразу ж зустрінутий виглядом чудової секретарки, що схилилася над столом.


«Ах, Бейтман, - посміхнувся Нік, - ти стаєш красивішою з кожним днем». Двері за ним зачинилися.


Перед ним повільно піднялася постать, повернувшись, щоб привітати його очима, сяючими сарказмом. Джинджер Бейтман було б чудово висловлювати


будь-які емоції, але гнів якось завжди підходить їй найкраще. Було щось у цих блискучих зелених очах, полум'яному рудому волоссі та витонченій вишуканості її південного акценту, що робило жартування майже сексуальним досвідом.


«Картер», – видихнула вона, – «у тебе однобокий розум. Зверніть увагу, це не помилка сама по собі, але десь по ходу справи я просто не можу не думати, що це зійшло з рейок».


Блискнувши посмішкою, вона підняла файли на своєму столі і ковзнула до відкритої скриньки шафи. Нік із захопленням спостерігав за цим рухом. Це був балет кінцівок та рухів, перевірка утримуючої здатності синтетичної тканини.


«Знаєш, Бейтман, якось ти піддасися моїм чарам. Це неминуче - як смерть та податки», - посміхнувся він.


Джинджер зупинилася в записі, її очі пустотливо кинулися до стелі, її язик задумливо ковзнув по пишних, товстих, рубінових губах. "Смерть і податки, га?" Вона швидко зітхнула і знизала плечима. Sony, ви всі. Це звучить як надто нудний вечір і надто дорого».


Сміх Ніка заповнив кімнату, а Джинджер посміхнулася. Обидва були перервані тріском домофону. "N3", - пролунав похмурий гудок, - "якщо ви перестали чіплятися до помічниці, є питання, що вимагають вашої уваги".


Нік швидко кашлянув: "Так, сер", і ... швидко підморгнув Джинджер, пройшов через двері.


Кабінет Хоука був таким самим, як і завжди, пам'ятником зі шкіри та червоного дерева, простим та елегантним втіленням функціональних меблів, наповненим різними сувенірами з кар'єри Хоука. Хоук сидів за своїм масивним столом, повітря навколо нього було напрочуд чистим і позбавленим звичайних клубів всюдисущого сигарного диму. З кивком у його бік. Нік зупинився, все ще тримаючись за дверну ручку.


Він і Хоук безперечно були не одні в кімнаті.


Ліворуч від нього був диван, його мешканці були добре знайомі. Стефан Борчак сидів попереду на сидінні, поклавши руки на тростину, а його очі ковзали у бік Ніка. Поруч із ним була його дружина Хела. На мить її очі зустрілися з Ніком; потім так само швидко вони впали на підлогу. Нік якийсь час спостерігав за нею. Те, що було гарним обличчям, коли вони зустрічалися під час відступництва, стало тепер. по можливості навіть красивіше. AX зробив усе можливе, щоб новачки відчули себе бажаними гостями. Залишилися лише найтонші ознаки макіяжу та спокійне врегулювання рис обличчя, які говорили про те, що роки секретів та напруги минули.


Потім Нік глянув праворуч. Там стояли два стільці, між якими стояла тумбочка. Обидва були зайняті. В одному з них був Альберт Раклі, помічник президента, який відповідав за зв'язок із розвідкою, людина, яка засвідчила, що саме президент хотів чи не хотів знати про діяльність AX. В іншому кріслі сиділа жінка, яку Нік не бачив багато років. Вона зустрілася з ним поглядом і затримала їх, і посмішка розтяглася у куточках її рота. Нік згадав цю посмішку. Це було схоже на все інше – добре складене та чуттєве, без явної сексуальності.


Торі Бахус: позначення, Killmaster N20.


Нік усміхнувся у відповідь. Торі була першокласним агентом, жінкою, з якою він виконав кілька місій. Її місцем роботи був Близький Схід, і Нік міг згадати як мінімум три рази, де її навички та досвід урятували становище. Хоча їхні стосунки ніколи не виходили за межі професійних, вони завжди були більш результатом обставин, ніж бажання.


Нік кивнув дамі, і її блискуче каштанове волосся у відповідь кивнули. Потім він обернувся до Хоука. Чоловік терпляче чекав на закінчення попередніх зустрічей. Він вказав на стілець ліворуч від столу.


«Доброго дня, N3. Сядьте. Нам є про що поговорити. Чи не могли б ви загасити цигарку? Містер Реклі попросив заборонити курити».


Нік сів у крісло і погасив рештки сигарети. Чомусь Реклі ніколи не був бажаним доповненням до слухань.


«Дякую, N3», - кивнув Хоук, а потім звернувся до кімнати. «Я впевнений, що ви всі досить знайомі один з одним. Я думаю, ми маємо продовжити те, що треба сказати. Я не хочу видатися різким, але інформація, яку нам дав пан Борчак, дещо лякає. Його масштаби. Є рішення, які необхідно ухвалити тут сьогодні, і ці рішення вплинуть на феноменальний вплив на майбутні переговори в Берні – подія, з якою ви всі достатньо знайомі, щоб зрозуміти без будь-якого додаткового введення».


Хоук повернувся до польського художника та його дружини та продовжив. «Містере Борчаку, - сказав він, відкинувшись на спинку стільця, - не могли б ви почати, будь ласка? Розкажіть решті саме те, що ви сказали агентам на допиті».


Дисидент пересів


на край дивана, його руки стиснули різьблену ручку тростини. Очі його дружини залишалися прикутими до підлоги. «Можливо, якась передісторія? Принаймні для Мерк… заради містера Картера?»


"Так", - кивнув Хоук. "Було б добре, якби всі почули".


Нік подерся на стільці, поки не зміг глянути прямо на Борчака.


«Передусім, - сказав художник, його незрячі очі залишалися нейтрально спрямованими на далеку стіну, - я маю перед вами вибачитися. Моя поведінка з тих пір, як була повідомлена втеча - якою - віддаленою, скажімо ми? мене…"


Його голос раптово зупинився, його рука торкнулася колін дружини. Вона відповіла, відірвавши погляд від статі і дивлячись на чоловіка. "Давайте будемо точними, чи не так?" він продовжив. «Моя дружина дала зрозуміти, що, можливо, я був менш ніж вдячний за те, що ви зробили, містере Картер. Моє ставлення до вас під час зворотного польоту та під час опитувань було менш сердечним. За це у вас є мої найглибші вибачення”.


Нік знизав плечима. "Прийнято, але зайве. Берлін був інцидентом, з яким нам обом довелося пережити - більше за вас, ніж я. Я ніколи не забував цього і вірю, що мені більше ніколи не доведеться робити подібний вибір. Я прошу вас пробачити те, що має бути .


Чоловік усміхнувся. «Важливіше зупинитися на тому, що принесло подію, так?»


«Я так думаю, – відповів Нік.


«Цілком згоден», - кивнув Борчак. «Тепер з того часу сталося кілька речей. Коротко, я був схоплений Дилером і засліплений. Ця подія не була довільною, і вона була надзвичайно ефективною з погляду моїх зобов'язань щодо захисту свободи Польщі. Дилер знав свою людину. Позбавлений зору я втратив будь-яке бажання боротися нізащо. Я – здався реальності».


Очі Ніка бігали по кімнаті. Здавалося, що ніхто не міг дивитися в мертві очі того, хто говорить. Він усвідомлював, що їм було незручно. Борчак, здавалося, це відчував.


«Що це означає для всіх вас, – продовжив він, – то це те, що я прийняв волю Продавця. Я вважаю, що ця людина була щедрою принаймні у своїх власних термінах. Він глянув на мене, але не вигнав мене. Натомість, він змусив мене працювати – у його власному офісі”.


Ця інформація одразу привернула загальну увагу. Торі Бахус зітхнула, і Реклі напружено нахилився вперед на своєму стільці.


Борчак усміхнувся й кивнув головою. «Я подумав, що це вас зацікавить. Дилер - дуже обережна і потайлива людина, навіть усередині своєї власної організації. Він має систему, якою потрібно захоплюватися. Він має звичка оточувати себе тими, хто бачить; його файли зберігаються на шрифті Брайля. Це система, розроблена для забезпечення максимальної безпеки. Зради бути не може. Немає документів, які можна було б сфотографувати. Є лише невелика група сліпих, що витягують записи, що записують в усних розмовах із самим Дилером”.


Борчак знову повернувся, невидиві очі схилилися до жінки ліворуч від нього, його рука торкнулася коліна поруч із ним. «Було навіть питання товариських відносин, про яке знову подбав сам Торговець. Жінкам було наказано співмешкати із сліпими чоловіками, від яких залежала безпека Торговця». Його голос став дуже низьким. «Це було не найприємніше завдання, і не всі жінки виконували свої завдання із тією самовіддачею, яку робила Хела. Для цього ніколи не може бути достатньо подяки – чи кохання».


Жінка відвела погляд від чоловіка, її очі знову впали в підлогу, її обличчя перетворилося на жорстку маску, крізь яку Нік не міг проникнути. Повага могла прочитати Нік, навіть захоплення. Але слово «кохання», здавалося, встромило погляд дами в килим.


Рука Борчак піднялася з її коліна і знову лягла на тростину. "Але це не має нічого спільного з цими розглядами. На вас впливає наступне: я прийняв свою поразку, принаймні приблизно рік тому. Саме тоді, завдяки добрим спонуканням моєї дружини, я дізнався про події в Берні. Саме завдяки її інтересу Обнадійливим результатам конференції я почав робити певні відкриття.Йшов час, і стало зрозуміло, що, в той час як Хела бачила конференцію в одному світлі, Ділер бачив її в зовсім інше. мало скидалися на обговорення, які я проводив удома».


Він замовк, у куточках його рота заграла легка посмішка. «Щойно я зміг відчути події, - продовжив він, - я виявив, що в мені спалахнула певна ворожість. Я знову виявив сильну волю. За допомогою Хели я знайшов у собі сміливість атакувати файли Дилера».


Брова Альберта Реклі підвелася. "Як же тобі вдалося це зробити?"


З грудей Борчака вирвався низький смішок. "Гарне питання, мій друже. Дилер


ЕЕЕ дуже уважна людина; його система досить складна. Він проводив із нами свої заняття на ротаційній основі. Коли треба було щось записати, нас викликали індивідуально. Усі звіти передавалися усно, кожна людина виконувала завдання через свою посаду в ротації. Таким чином, він зміг завадити кожному з нас отримати повну картину. Але це система, призначена для захисту ззовні. Дилер ніколи не очікував на активність зсередини. Зламані і засліплені люди не борються, панове, запевняю вас за досвідом”.


"То як же вам вдалося накопичити дані?" Реклі наполягав.


«Я виконував свої обов'язки, як завжди, але щоразу, коли дилер був відсутній в офісі, я витрачав більше часу на файли. Я вводив свої власні роботи, але я користувався своїм доступом, щоб читати записи в інших. Хто там був, щоб зупинити мене? Сліпий може вести сліпого, але вони ніколи не зможуть їх упіймати».


Реклі задоволено кивнув, коли Хоук напружено нахилився над своїм столом. «Отже, ви змогли зібрати дані. Що ви тоді зробили?


«Я створив свій власний файл…» – права рука Борчака підвелася, щоб поплескати себе по лобі: «… тут! І коли я відчув, що картина стала такою ж повною, якою могла б бути, я почав планувати свою втечу, використовуючи власні канали Ділера. міг би додати. Я попросив Мерк'юрі, згадавши ім'я з минулого, а решту ви всі знаєте».


У кімнаті панував загальний рух, всі перетравлювали щойно почуту інформацію. Потім Хоук знову нахилився вперед.


«Ми зібралися тут, щоб обговорити змову, розкриту паном Борчаком. Це план, складений Дилером, щоб завадити конференції у Берні».


"Але чому?" - Запитала Торі Бахус. «Вони можуть зробити це просто не з'явившись. Натомість, якщо газети вірні, вони прибудуть до Берна в натурі. Навіщо такі витончені зусилля, коли вони могли уникнути конференції та значною мірою сфальшувати її. "


Хоук знизав плечима. «Почасти це стара гра в кішки-мишки. Вони могли б цього уникнути, але в наші дні росіянам дуже не вистачає добрих зв'язків із громадськістю. Поява, особливо перед таких делікатних проблем, могла б дати їм хороший імпульс. Точніше, проте, це питання жорсткої політики - внутрішньої політики. Прем'єр-міністр новачок на найвищій посаді, і він все ще має консолідувати свою владу у Політбюро. Якщо те, що сказав нам пан Борчак, правда, то дилер придумав цей страшенно привабливий удар”.


«За прем'єра та за себе», - втрутився Борчак і повернувся у бік Ніка. "Ви пам'ятаєте свою зустріч із дилером у Берліні, містере Картер?"


"Я ледве міг це забути", - відповів Нік кам'яним голосом.


"Саме так", - кивнув Борчак. «Але в Берліні, містере Картер, він був молодий і займався скелелазінням. Після Берліна події були до нього прихильні. Завдяки вам його зусилля в Німеччині добігли кінця, але тієї ночі сталося дещо, що вплинуло на нього. Я можу приписувати це лише вам. Мерк'юрі. Ви надали йому нове ім'я. Ви назвали його Торговцем Смертю - і він, здавалося, прийняв це самовіддано. З цього моменту вбивство стало його професією. Він піднявся ієрархією КДБ. використовуючи це, як свій метод. Лідери, які стоять над ним, не могли залишатися сліпими до такої ефективності. Директор виховував Торговця Смертю, дедалі більше поважаючи результати, яких він міг досягти».


Його тростина піднялася, щоб ударити в повітря. «Тепер, зі сходженням старого наставника Дилера з голови КДБ до Прем'єра всього Радянського Союзу, Дилер бачить для себе ще світліше політичне майбутнє. Він бачить його як майбутнє з більшою владою та ще ширшими можливостями для його унікальних талантів! Зараз він присвячує більше своїх зусиль людині, яка колись її привела, ніж країні, якій, як він стверджує, служить. Але зрештою він служить Дилеру. Ніколи не забувайте про це! Ніколи! "


Хоук підвівся і вийшов з-за столу. «У нас, пані та панове, виникає дилема. Завдяки пану Борчаку та його дружині ми також маємо знання цієї дилеми. Дилер використав як свій власний, так і досвід прем'єр-міністра у розвідувальних справах, щоб створити досьє. Подробиці досьє уривчасті - це не та інформація, якою Дилер поділився зі своїми співробітниками. Але достатньо її обговорювалося чи згадувалося, щоб пан Борчак хоча б дав нам уявлення про її обсяг».


"Наскільки погано?" - Запитала Торі.


Хоук опустився на край столу і схрестив руки на грудях. «Наскільки ми можемо визначити, нічого надто обурливого. Втім, цього не повинно бути. Унікальність цієї ситуації робить презентація, а чи не зміст. По-перше, у вас є радянський прем'єр із твердим інтелектом. зв'язками за його спиною, роками контакту з подіями перших рук. Це саме по собі


велика сила


.


Він глибоко зітхнув і глянув у вікно за столом. «Окрім цього, – продовжив він, – Дилер влаштував невелике шоу, яке ще більше посилить звинувачення, які він має намір висунути. Схоже, вони впровадили серед нас крота, якому запланували. бути на конференції, і той, хто має намір втекти, як тільки росіяни оприлюднять свої звинувачення. Їхній намір у тому, щоб надати світові переконливі докази порушень прав людини у США, а потім виявити крота та підтвердити історію».


"Але це все фікція!" - прогримів Реклі, сіпнувшись на стільці. «Звичайно, це буде очевидно! Невже досьє таке руйнівне? Хіба ми не маємо власної інформації, якою можна було б усе це спростувати?»


Хоук відвернувся від вікна і підняв руку, щоб утихомирити вибух. «Досьє може бути руйнівним, а може й ні – і, так, немає жодних сумнівів у тому, що ми можемо відкинути історію. Насправді питання полягає в тому, чи можемо ми дозволити собі перетворити конференцію на перестрілку. Правда чи ні, реальність чи ні, але президент не може дозволити, щоб конференція розвалилася на словесні баталії, які відвернуть події від їхньої справжньої мети».


"Чи знаємо ми, що це за кріт?" - Запитала Торі.


Хоук зітхнув. "На жаль так. Його звуть Яцек Януславський».


"Що?" - заревів Нік, миттю встаючи з стільця. "Яцек…?"


Хоук кивнув, і голос Борчака пролунав за Ніком.


«Так, Меркьюрі. Та людина, яка перейшла через стіну тієї ночі в Берліні. Вже тоді, схоже, Торговець плів свої сітки».


"Ви впевнені в упізнанні?" - Сказав Нік, знову повертаючись до Хоука.


«Цілком вірно», - була відповідь. «Ділер добре поставив свою людину. Яцек – особистий помічник конгресмена Ганічека, головного переговорника президента на конференції. Ми всі можемо уявити собі значення такої високопоставленої людини, яка не лише дезертирує на знак протесту проти радянських викриттів, а й повторно емігрує! Якщо ви додасте до цього той факт, що конгресмен Ганічек також є членом Об'єднаного комітету Конгресу з нагляду за розвідкою, у вас буде помічник із вельми надійним доступом до тих самих звинувачень, які мають намір висунути Ради».


"Ну, зупиніть його!" - проревів Реклі. «Ви знаєте, хто він – заарештуйте його! У жодному разі не дайте йому там здатися!»


Хоук втомлено глянув на людину з різким голосом та бюрократичним тоном. «Містере Реклі, ми не хочемо цього».


За інших обставин здивування на обличчі Реклі викликало б сміх. Його рот відвис, і його щелепа невпевнено стиснулася при промові, але будь-який звук, що наближався, здавалося, губився в широко розкритих блюдце очах. «Але… але…» – пробурмотів він.


Голос Хоука став заспокійливішим і терпимішим. «Якщо ми не зіткнемося з цим зараз, – сказав він, – це завжди буде меч, що висить над нашими головами. Так, ми можемо заарештувати Януславського та не допустити його до конференції. Але тоді ми ніколи не дізнаємося, що це таке задумали Поради, що вони мають. З іншого боку, ми можемо продовжити. Ми можемо дозволити Радам думати, що вони збираються впоратися з цим. Але прийняти наші власні контрзаходи. Якщо ми зможемо переконати їх вразити нас своєю зброєю у закритому сесію, ми можемо протистояти їм, отримуючи як абсолютне знання їхньої інформації, так і вселяючи непотрібність такого підходу в майбутньому».


"Ви можете зробити це?" - Запитав Реклі. У питанні була наївність, яку Торі, ні Нік не могли ігнорувати. Перший вибух стримуваної відповіді надійшов від жінки-агента. Наслідував задихаючий зітхання, а потім старанна спроба стерти усмішку з її обличчя. Реклі просто обернувся до неї, його очі були пустельним нерозумінням.


"Так", - сказав Хоук, його власний голос приховував гумор. “Ми думаємо, що зможемо. На даний момент Дилер продав прем'єра за його схемою. Він переконав його не поступатися президентові у його прихильності до конференції, і він переконав його включити до участі кількох своїх власних суперників. Радянська делегація. Сам Дилер буде у Берні, щоб вести шоу. Прем'єр, звісно, отримає зізнання, але Дилер отримає свою власну винагороду».


"Я все ще не розумію", - сказав Реклі, щиро здивовано насупившись.


«Якщо вони виграють, – пояснив Хоук, – переговори впадуть у хаос. Прем'єр зміцнить своє становище у радянській ієрархії, а Дилер отримає владу разом із ним. Якщо вони програють, прем'єр зазнає невдачі, і ми не вітаємо будь-які такі спроби в майбутньому”. Він знизав плечима. «Це авантюра, але ми відчуваємо себе зобов'язаними її прийняти».


Які боєприпаси ми можемо використовувати проти них? - Запитав Нік.


Хоук вказав на Стефана, що сидів на дивані. "На щастя, пан Борчак залишив свою країну з більш ніж виправданими


знаннями у його володінні. Можливо, він зможе краще це пояснити».


Сліпий кивнув головою. «Як я вже згадував, я зібрав інформацію частинами і подав її. Але був один проект, який дав мені дилер. Чому я не впевнений. Можливо, він вважав мою відданість надійною. У будь-якому випадку цей конкретний проект був свого роду страховим полісом для самого Дилера. Він людина, яка дуже добре розуміється на механіці радянського життя. Він знає, що чищення – це частина російської історії, яку ніхто не ігнорує. Щоб захистити себе від такого чищення, він створив сховище особистих записів, де детально описані місії та рішення про вбивства. Він веде цей щоденник, якщо хочете, за межами Росії, з людьми, які він прийняв сам. Він недоступний для когось у КДБ, усім, хто не знає, як і де його знайти”.


"А ви знаєте?" - пробурмотів Реклі. Борчак кивнув головою. "Ну добре! Отримайте їх!"


"Ми маємо намір", - втрутився Хоук. «Ми його отримаємо. І ми запхнемо це російською в горлянку на конференції. У зручний для нас час, звісно. А поки що ми триматимемо радянського крота під наглядом і робитимемо все можливе, щоб переконати росіян, що їхній план все ще діє».


На цей раз втрутилася Торі. «Хіба росіяни не відступлять після втечі Борчака? Дилер повинен знати, які масштаби його втрат».


Борчак відповів. - «Я не зовсім впевнений, що він знає, що мене ще є»,


«Я ретельно спланував свій від'їзд. Дилер відвідав дачу прем'єра під Москвою, щоби спланувати кілька днів. Він повернеться лише сьогодні ввечері. Можливо, він шукатиме мене, але я сумніваюся, що він знає, що я перебрався до Заходу».


Настала черга Ніка перервати його. - "Він знає." - Всі погляди звернулися в його бік. Дві дюжини чеських ополченців не йдуть на еміграцію просто так. Можливо, ти керував офісом, Стефане, але в країни є дуже пильні очі, щоб охороняти її. Думаю, що Ділер знав, що ви пішли протягом години. Його зв'язки з прем'єр-міністром, можливо, завадили йому використовувати свої звичайні витонченості, щоб зупинити вас, але він наказав це ".


Борчак зітхнув, потім повільно кивнув головою. "Можливо."


Нік повернувся до Хоука. «Вся ця чеська справа турбувала мене. Тепер я знаю, чому. Дилер намагався зупинити це; він просто не міг дістатися туди, щоб запобігти йому. Нам пощастило, що він не зміг. Ми зробили це".


Хоук згідно кивнув. «Дилер може знати, що Стефан пішов, але він не знає, скільки інформації він накопичив, скільки інформації передав нам Стефан. Наскільки він розуміє, Борчак знав лише про частину проекту у Берні. І установка занадто дозріла; це надто чудова нагода для того, щоб Дилер твердо посадив Прем'єра.


«І він страшенно впевнений, що Стефан знає про це». - пробурмотів Нік як собі, так і іншим.


На губах Борчака з'явилася посмішка. Але він не знає, що я розкопав місцезнаходження його особистого щоденника. Тому я маю сумнів, що він перемістить його».


"Якщо тільки, - додав Нік, - він не думав, що ми йдемо за цим".


"І це буде більша частина нашої роботи", - сказав Хоук, встаючи і нахиляючись вперед через стіл, твердо спираючись на долоні. «Ми повинні змусити його думати, що щоденник у безпеці, доки ми не дістанемося до нього».


"Як ми це робимо?" - Запитала Торі.


"Що ж, ми придумали власний невеликий план", - сказав Хоук. «По-перше, ми запланували європейське турне п'ятьма містами для дисидентів – Борчаков та тих чотирьох осіб, які перебралися разом із ними. Ми можемо сподіватися, що Дилер розглядатиме тур як зменшення небезпеки. Борчак може розповісти нам лише уривки та фрагменти проекту у Берні. Сподіваюся, Ділер прочитає цей тур як доказ того, що ми не можемо скласти фрагменти та фрагменти всього його плану».


Нік усміхнувся. «А в одному з міст туру буде особистий щоденник Дилера».


"Вірно", - кивнув Хоук.


"Яке у нас прикриття?" - Запитала Торі.


«Amalgamated висвітлюватиме головні новини туру. Ви і N3 робитимете репортажі».


"Коли йти?" - Запитав Нік.


"Через два дні", - відповів Хоук. «Це триватиме трохи більше тижня. У містах, які нас не цікавлять, ви будете служити охоронцями та репортерами, записуючи свої історії з упором на зв'язок між заявами дисидентів та майбутніми подіями у Берні. Ви знайдете його у місті із щоденником – і потім «звільніть» його».


«Щойно ми це зробимо, - сказала Торі, - Дилер розбиратиметься у грі. Що утримає росіян від відступу?


Час і тиск, – відповів Хоук. - Якоїсь миті наприкінці туру президент відповідатиме всім піарникам.


Публічно він запропонує дисидентам своє запрошення на конференцію. В приватному порядку він запропонує Радам можливість обговорити параметри у закритому режимі. Якщо вони відмовляться від публічної заяви, це виглядатиме як боягузтво. Якщо вони відмовляться від закритого сеансу, ми зробимо протидію відкритим. Тоді Політбюро, швидше за все, усуне прем'єра за провал».


"Вони будуть там", - сказав Нік.


"Що робить тебе таким впевненим?" - Запитав Реклі.


"Торгівець не відпустить", - відповів Нік. "Я знаю його. Він триматиме м'яч і намагатиметься повернути свої архіви. Він прийде по нас, я обіцяю вам».


Хоук дозволив собі посміхнутися. «Це буде дуже сумно для нього. Чи не так? N3».


Погляд Ніка на мить перемістився на диван. «Ми зі Стефаном маємо звести невеликий рахунок».


Хоук кивнув головою і глянув на інших. «Отже, підсумовуючи, наша ситуація така. Шість дисидентів проведуть свій тур з N3 та N20 як супроводжуючі. Записи Дилера будуть отримані в належний час, а потім зібрані та розшифровані Борчаками для представлення російським, і, якщо необхідно, світ. Потім вони вирушать до Берна. А поки що ми працюватимемо над цим кротом. Ми намагатимемося розкрити природу радянської інформації та виявити її. Крім того, ми спробуємо звернути крота на нашу користь. Якщо це виявиться неможливим – ми його нейтралізуємо”.


"Ти маєш на увазі…?" Реклі здригнувся, його обличчя раптом стало дуже блідим.


«Я маю на увазі, - сказав Хоук, беручи сигару з хьюмідора на столі і подрібнюючи її обгортку, - саме те, що ви думаєте, я маю на увазі, містере Реклі. Є ще питання?"


У кімнаті було тихо.


"На цьому брифінг завершений", - сказав Хоук, запаливши сірник і зник у клубах диму. "Хай щастить."


Розділ четвертий


Яцек здавався загіпнотизованим звуком своїх кроків. Це були нерівні сходи, важкі, незграбні кроки, що плескали по тротуару і відлунювалися від коричневого каміння Джорджтауна. І на його шляху була звивиста невпевненість, безтурботність, яку він не намагався приховати. Але тоді не було причин для цього. У Джорджтауні о четвертій ранку свідків не було, тільки порожні тротуари та вуличні ліхтарі.


Яцек хотів напитися і з вдячністю переніс свій ступор. Минули роки з того часу, як він дозволяв собі розкіш алкоголю. Зрештою, шпигуни просто не дозволяють собі втратити контроль. Але сьогоднішній вечір був винятком. Він пережив свій день в офісі та намагався пережити свій вечір удома. Але опівночі прийшла і пішла, і біль не давав йому відпочити.


Тому він пішов у бар шукати втіхи у випивці.


Але жодна кількість горілки не могла стерти сморід, цей жахливий запах зради.


Він зрадив художника, свого друга, який тепер не мав очей. Він проміняв довіру Ганичека, і хоч би скільки разів він називав це боргом, це все одно пахло зрадою.


А потім, у розпал випивки, його охопило бажання зізнатися. Тремтячою рукою він написав листа на канцелярському приладді бару.


Тепер Яцек зупинився біля скриньки в кутку свого кварталу. Він дивився на краплю, його рука нервово смикала конверт у кишені.


"Мужність", - пробурмотів він. «Мужність, Яцеку! Ти відмовився від своєї чесності багато років тому. Хіба ти не зберіг хоча б свою мужність?


Яцек відійшов від ящика, його кишеня все ще була важка, і попрямував до своєї квартири, хитаючи головою. Визнання - це не те саме, коли його вимовляють інші. Ви повинні зустрітися віч-на-віч з цією людиною, дивитися в сліпі очі, вивчати агонію, яку ви написали на його обличчі. Тільки тоді допоможе у викупі.


Але цього не сталося. Ганичок ясно дав це зрозуміти. "Нікому не дозволено бачитися з ним", - сказав чоловік. «Мені дуже шкода, Яцеку. Навіть президент відмовиться від цього питання. Дисиденти всі їдуть до Європи завтра, а до того часу вони перебувають під найсуворішою охороною. Можливо, коли вони повернуться, я зможу організувати зустріч. "


Ось тоді і почався біль, і він не витримав очікування. Тож Яцек шукав, просив милостей, копав, як він це робив багато разів, і нарешті отримав маршрути та списки житла. Тепер можна було знайти Стефана та написати листа. Але відправлення, як і раніше, було надто складним завданням. Це означало б кінець. Визнання буде зроблено, і йому залишиться лише в'язниця, втеча чи смерть. Ці Яцек ще був досить сильний, щоб протистояти цьому.


Він піднявся на ганок своєї квартири, пройшов через вестибюль і піднявся на три прольоти.


у свою квартиру. Його думки жорстоко штовхали його. Сліпий був не Стефан; то був він. Навіщо всі ці роки сліпого служіння? Кому? Росії? Ні. Дилеру! А що було зроблено? Що одержав світ від його служби? Лише смерть. Спікера вбито, щоб його місце зайняв інший. Ганічек підвищився в званні, щоб Яцек міг отримати ще багатші відомості для зради.


Безумство!


Яцек втомлено увійшов до своєї квартири і дозволив двері зачинитися за ним. Він проігнорував вимикач світла, воліючи усамітнення темряви, і впав на стілець. «Божевілля, - пробурмотів він, - повне божевілля».


"І досить, досить недбало".


Яцек рвонув на стільці, одразу ж протверезівши. Голос був знайомий, холодний і твердий, як ніж. Він дивився в темний кут, з якого він з'явився, його руки стиснулися у вузлики на підлокітниках. На мить кут нічого не показав. Потім пролунав скрегіт жалюзі, що відкриваються. Вуличний ліхтар лився крізь ламелі, розтинаючи фігуру людини.


Але навіть у напівтемряві Яцек приковував очі - блискучі овали блакитного льоду.


Ці очі на мить затримали Яцека, потім повернулися до вікна. «Ви п'яні, – сказав Ділер. "Це не пристойно".


Яцек випустив напругу в короткому пирханні сміху. «Я вважаю, це так. Дуже непрофесійно, га?» Яцек відкинувся на спинку стільця. «Я буду чесний. Я не почуваюся професіоналом. Але вистачить дрібниць. Чому я завдячую цій честі?»


Очі повернулися. «Ви, безперечно, знаєте, що ваш друг художник дезертував? Що він зараз у Вашингтоні?


Ще один сміх вирвався з горла Яцека. «Звичайно, товаришу. Я наголошував на цьому факті. Зрештою, чому б і ні? Хіба не змусив вас пообіцяти пощадити його? Чи не я підставив його, щоб ви могли вирвати йому очі? І все-таки, незважаючи на мене, і незважаючи на вас, він все ще вільний. Це вимагає святкування, чи не так? Рука Яцека підняла фальшивий тост. «На здоров'я, товаришу. Людям, які не кланяються».


Дії Дилера були швидкими та смертоносними. Його тіло вилетіло з вікна, руки тримали його за лацкани. З силою, що здавалася неможливою для такого струнка чоловіка, він підняв Яцека, піднявши обличчя людини, поки воно не опинилося в дюймах від його власного.


«Я тут, щоб врятувати тебе, мерзенний дурень, і мене не наважуватимуться. Ти взяв від мене обіцянку, і я дотримався її. Сліпота може бути на заваді - може бути для деяких мукою - але вона набагато перевершує вічну темряву смерті. Тобі я зробив виняток, і тепер я плачу ціну, яку не можу собі дозволити».


Продавець послабив хватку. Яцек відкинувся на стілець, його погляд був прикутий до навислої над ним фігури.


«Від тебе смердить жалістю до себе», - прогарчав він. «Ви бачите засліплену людину і забрудніть у зневазі до себе. Зрада - не єдина сфера діяльності агентів шпигунства, мій друг. Стефан Борчак, не вагаючись, продав вашу душу».


"Що? Що ти маєш на увазі?"


Дилер нахилився над Яцеком, поклавши руки на підлокітники стільця. "Я міг засліпити хлопчика, але я також найняв його. Я змусив його працювати в моєму офісі. І коли він дезертував, він забрав ці знання з собою, знання, які включають вас, товаришу. І якщо ви думаєте, що він не поділився це знання з його рятівниками, тоді ти ще більший дурень, ніж я думав.


Яцек дивився на чоловіка, крижаний холод пробіг його тілом. "Ти брешеш", - видихнув він, але голосу не вистачало переконливості. "Він знає? Ви дали йому зрозуміти, що я його зрадив?


Торговець простяг руку, щоб схопити Яцека за руку. З невеликою м'якістю він підняв Яцека зі стільця і штовхнув його до вікна. Яцек дивився надвір.


«Дивіться, - вказав Дилер. Яцек подався за пальцем туди, куди він вів.


Внизу, у дверях через вулицю, забилася одна постать. Фігура стояла нерухомо, очі ковзали ліворуч і праворуч вулицею. Іноді спостерігався випадковий поворот голови у бік вікна Яцека.


"Трохи пізно для туристів, чи не так?"


Яцек вивчив чоловіка внизу, а потім повернувся до свого мученика. Вогні знову освітлили обличчя Дилера, одна стрічка перерізала очі з блакитного мармуру. Яцек боровся зі своїми емоціями, борючись із інстинктами виживання, відчайдушно намагаючись заглушити слова, що блукають у його голові.


"Може, пора", - прошепотів він. "Може, час уже давно минув".


Очі дилера розширилися, а потім спалахнули сильним жаром. Яцек майже це відчував. Потім прийшли руки. Торговець виставив кулаки, вдарив Яцека в груди і штовхнув його.


назад на підлогу.


«Ти, свиня, що пхикає! Ти б упокорився? І все? Ти підійдеш до них, здасишся, почнеш балакати про гріхи, які ти здійснив – і тоді будеш вільний! Це та картина, яку ти бачиш?


У стислій руці торговця раптово з'явився ніж, кінчик якого вперся в горло Яцека.


«Скажи мені, – прогарчав Торговець. «Це твої наміри? Тому що, якщо вони є, я можу позбавити тебе неприємностей».


Очі Яцека напружилися, щоб знайти кінчик, що впивається в його тіло. Декілька вдихів повітря змусили їх з'явитися на світ.


"Будь ласка Ні!" - вигукнув він, його голос був боязкий, жалюгідний і покірний. «Думка. Тільки думка».


Ніж підвівся, і дилер випростався. Рука Яцека лягла йому на шию, два пальці відійшли від нього з ледь помітним червоним струмком. Він дивився на свою кров, розсіяно позначаючи її текстуру та відтінок. Від одного виду цієї плями на кінчиках пальців його горло сповнило страх. Але страх поступився місцем замішання, коли Торговець знову заговорив.


"Чи бачиш, може Борчак передумає?"


Яцек дивився, мимохіть киваючи головою. "Але як?"


Торговець відступив, ніж зник у кишені його пальто. «У Берні. Це можна зробити так, щоб у вас був з ним час. Вам це сподобається?


Брови Яцека насупилися. «Але він не їде до Берна. Я не розумію. Що він робитиме в Берні?


"Повір мені", - пролунав голос. Він буде там. Ти втечеш? Ти дозволиш мені вивезти тебе з країни, якщо я пообіцяю тобі зустріч із художником?»


Голова Яцека хиталася вгору-вниз. "Але як? Вони за мною дивляться».


Продавець простяг руку і підняв крота на ноги. «Вони завжди дивляться, мій друже. Ось чому дурити їх так приємно. Я все влаштував. Слідуй за мною".


Яцек стояв загіпнотизований і спантеличений, коли торговець рушив до дверей.


«Підемо, – сказав він, – немає часу збирати речі. Все, що вам потрібно, буде надано на шляху. У мене є машина.


Яцек пішов за ним, його рука все ще масажувала шию, його тягар полегшувався від думки про зустріч з другом. Двоє прослизнули у двері і швидко спустилися сходами. На першому майданчику дилер обернувся, схопив Яцека за руку і повів його до чорного входу наприкінці коридору.


Біля дверей він прочинив її, його очі ковзали алеєю за нею. Потім він кивнув і увійшов у двері. Яцек пішов за ним. Вони обидва спустилися старим дерев'яним ганком. Яцек рушив до провулку, але торговець зупинив його залізною хваткою за руку.


Коли Яцек повернувся, щоб розпитати його, Торговець ковзнув пальцем по губах і жестом вказав у бік фасаду будинку. Вони рушили ліворуч, вийшовши на вузьку стежку, що відокремлює будинок Яцека від сусіднього. Коли вони пробиралися вузькою вуличкою, був лише слабкий хрускіт гравію. Приблизно за десять футів від того місця, де стежка виходила надвір, Торговець підняв руку і зупинився.


З кишені він витяг невелику коробку з динаміком та двома ручками. Він мовчки повернув червону ручку нагорі двічі. З гаража долинало ревіння двигуна, і Яцек інстинктивно повернув голову, впізнавши його. Його власна машина заводилася. Раптом із гаража вилетіла машина. Яцек мало не скрикнув. Тільки твердий, але обережний удар Дилера зупинив його ліктем.


Реальність виявилася, коли Яцек спостерігав, як машина набирає швидкість. Позаду почулися інші звуки двигунів. Спалахнули фари, заповнивши алею світлом, коли вони помчали слідом за автомобілем, що втік. Коли Яцек повернувся назад, він почув звуки кроків із передньої частини квартири. Декілька людей покинули свої пости, щоб атакувати ґанок, який мав привести їх до квартири Яцека.


Проте Торговець чекав, коли кроки стихнуть. А потім визирнула його голова, обережно оглядаючи вулицю. Потім пішов жест рухатися. Яцек швидко пішов за ним на тротуар. З-за кварталу долинав звук автомобільного двигуна, коли автомобіль з темними фарами замуркотів перед ними.


Дилер відчинив задні двері і жестом запросив Яцека до машини.


«Поспішай», - наказав він. «Ця людина сховає вас від вашого спостереження. Пізніше він надасть вам шлях до втечі. Робіть те, що він каже. На шляху будуть документи, гроші та все, що вам може знадобитися. Рухайтеся швидко. Я подивлюся на тебе знову у Берні”.


Яцек ледве встиг пробурмотіти «дякую», як його штовхнули на заднє сидіння, і двері за ним зачинилися. Коли машина рушила з місця, Яцек дивився через заднє скло на фігуру Дилера у темряві.


Він коротко помахав рукою - невмілим, але щирим жестом, коли машина завернула за ріг і зникла.


Декілька секунд Ділер дивився на місце, яке звільнила машина. Навколо нього з темряви почали з'являтися постаті. Чоловіки, які нещодавно кинулися до квартири, тепер знову з'явилися на ґанку, їхні власні очі стежили за очима Дилера. Головний шпигун підійшов і звернувся до однієї з фігур у костюмах.


"Тіла співробітників ФБР були вилучені?"


Один із чоловіків відповів ледве пошепки і монотонно. «Про все подбали, товаришу. Тіла сховані, і люди чекають на шляху до втечі. Мета не втече».


«Відмінно, – сказав Ділер. Він кинув коробку в руках людині, з якою розмовляв. «Радіо попереду. Скажіть їм, що йде установка. Потім сідайте у свою машину і слідуйте за ним. Я не хочу жодних помилок. Мені потрібне ваше власне підтвердження припинення дії. Ви знаєте, де зі мною зв'язатися».


Чоловік усміхнувся. На обличчі з запалими щоками та світлими кучерями з'явилися білі зуби. Якщо можливо, очі Ділера були навіть холоднішими, ніж його власні.


"Я служу вам", - сказав чоловік.


"Я знаю", - відповів дилер, коли ожила інша машина. "Подзвони мені." І Ділер підійшов до машини, що чекала.


* * *


В іншій частині Джорджтауна ще одна пара очей вивчала порожні вулиці. Нік стояв біля вікна спальні з сигаретою в руці, думки його кружляли. Він ні на що не дивився, просто дозволяючи погляду блукати тротуаром унизу. Він майже не усвідомлював єдину машину, яка завернула за ріг і пропливла повз.


«За обідом ви були дуже веселі. Може нам варто було залишити все як є».


Голос виходив із напівтемряви при свічках у кімнаті позаду нього. Він належав Торі.


Нік дозволив своїм очам метнутися у бік шезлонга, де нудилася Торі з келихом бренді в руці.


«Вона напрочуд гарна, - подумав Нік. Її сукня була темно-синього кольору, з поясом на дивовижно тонкій талії зі срібним поясом. Вузька талія підкреслювала повноту її стегон та грудей. Вона виглядала дуже жіночною і дуже чуттєвою, хоча Нік не бачив у її згинах безтурботної м'якості. Швидше, була плавна твердість, що обіцяла не лише красу, а й силу. Її блискуче каштанове волосся вільно падало на скульптурне обличчя.


«Вибач», - сказав він, продовжуючи дивитися на неї.


То був веселий вечір. Їжа була китайською з провінції Хунань, гострою та гарячою. Вони випили галон гарячого чаю і розповіли про свої минулі часи.


Нік справді був веселим і розслабленим. Торі була теплою та чуйною. Залишаючи ресторан, ніхто не сказав ні слова про те, куди вони прямують, ні «ваше місце чи моє». Вони просто поїхали до квартири Ніка.


Усередині він приготував бренді. Коли він вручив їй це. Торі притягла його до себе, і вони поцілувалися. Це не був поцілунок на прощання чи привітання, яким вони обмінювалися у минулому. Це був поцілунок, у якому говорилося: Я хочу тебе.


Але якось цього не сталося. Навіть з його руками, що бігли по тонкій вигнутій арці її спини, і з її повними грудьми, що пропалюють його сорочку, створюючи спустошливий жар на його грудях, цього не сталося.


Дорогою з ресторану його думки вже повернулися до Дилера.


"Нік ...?"


"Що ж."


"Ви посміхаєтесь чи посміхаєтеся?"


«Ні те, ні інше - мої очі, що дивляться і люблять».


«Бик. Твій розум за мільйон миль звідси». Як вона казала. Торі сіла, підтягнувши під себе довгі ноги. Сукня йшла з ними, оголюючи довгий простір м'якого стегна у темних колготках.


Погляд Ніка впіймав це, і його посмішка стала ширшою. "У тебе гарні стегна".


«Мені хотілося б думати, що зі мною все гаразд, але ти не про це думаєш, чи не так?»


"Я думаю що ні".


"Ділер?" Нік кивнув і знову глянув на вулицю. "Він прибив тебе раз чи два, чи не так?"


Нік кивнув. «Так, раз чи два».


"Вас турбує ідея зустрітися з ним за столом переговорів?"


«Трохи. Це не те, як ми зазвичай ставимося один до одного».


"Ти хоч знаєш, як він виглядає?"


Нік затягнувся цигаркою. «Одного разу я був з ним віч-на-віч. Було темно, і там багато всього відбувалося, але я впізнаю його, коли побачу його. Це його очі. Вони – ну, вони дивні. Дивний непрозорий синій колір. Наче ви можете бачити крізь них його череп. А коли ви це робите, то нічого немає. Як тільки ви бачите ці очі, ви ніколи їх не забудете».


Ти хочеш знати, що я гадаю? »Нік повернувся і витріщився на неї.« Мої мізки кажуть, що ти молишся, щоб він прийшов за нами. Ви сидітимете там, віч-на-віч, і не зможете доторкнутися до нього. І я думаю, це просто з'їдає тебе зсередини».


Нік кинув сигарету в найближчу попільничку і підійшов до борту шезлонгу. Він простяг руку і легко провів пальцями її пишним волоссям. «Ти яскрава та красива».


Його рука ковзнула до спокусливої темної западини між опуклостями її грудей. Кінчик пальця провів по опуклості одних грудей, а потім клацнув знайденим там прикрасою.


"Що це?"


«Подарунок від мого батька давно. Я вважаю його талісманом на успіх».


Він нахилився вперед, щоб оглянути його ближче. Це було кругле нефритове коло, яскраво відполіроване, з гримасою східного обличчя, вирізаним на темно-зеленому камені.


"Дивна штука".


Вона кивнула головою. «Предполагается, що це синтоїстський бог хорошого врожаю».


Нік посміхнувся. «Напевно був поганий рік, коли вони вирізали цей. Ти завжди його носиш?


"Навіть у ліжку", - сказала Торі, сповзаючи з шезлонгу на ноги. "Хочеш побачити?"


"Думаєш, це безпечно?"


"Хіба ми не одні?"


Нік засміявся. "Звісно. Я не це мав на увазі".


"Я знаю."


Вони обоє знали. Якщо один агент чіплявся до іншого - завжди погано. Якщо ви опинитеся надто близько один до одного в ліжку, ви можете опинитися надто близько в полі.


Близькість означає турботу. А надто велика турбота може означати неуважність – перше «не треба» у списку виживання.


Але аура, що оточувала їх тепер, зайшла надто далеко; еротична електрика, що протікала між ними, оволоділа їх розумом так само, як і тілом.


«Мені все одно, – прошепотіла вона.


"Я теж", - відповів Нік гортанним голосом.


Він підвівся і трохи відступив від неї. Боже, знову подумав він, вона гарна. Її темно-каштанове волосся було дуже довгим і зачесане до блискучого блиску. Вона була надзвичайно високою і вражаюче гладкою, її пишні груди нахабно і зухвало виступали з її стрункого тіла.


Судячи з сукні, що облягає, Нік був упевнений, що під ним не було нічого, крім колготок. Це було важко визначити, оскільки на її грудях не було жодного натяку на провисання. Вона була схожа на каштанового, блідошкірого, косоокого людожера і зачаровувала його.


Він побачив, як її очі піднялися і впіймали його погляд на ній. Щось у глибині його шлунка заворушилося. Щось глибоко всередині його тіла затято відреагувало на її вигляд. Він не міг відвести погляду. Він помітив, що її брови сильно вигнуті, а ніздрі різко роздмухуються. Вона тримала свої повні червоні губи злегка прочиненими, і вони блищали, ніби постійно вологі. Її зуби блищали, а очі дивного фіолетового відтінку, дивно бездонні та привітні.


"Спальня?" вона м'яко дихала.


"Спальня", - прогарчав Нік, і вони помчали один за одним.


Він порався з гудзиками на її сукні. За кілька секунд він розлучився. Бюстгальтера не було, а її груди були такими привабливими та ідеально круглими, як він собі уявляв.


Вона рушила навпроти нього. Нік відчув близькість її тіла, потім дотик її стегон, коли вона щільно притиснулася до нього м'якими згинами. Її очі були заплющені, а губи підібгані для його поцілунку. Вони були теплими, м'якими та привабливими. Вони відкрилися, коли він поцілував її, і її язик ковзнув у його рота.


Раптове збудження охопило його. пропалює його вени, як вогонь. Торі застогнала і вп'ялася нігтями в його спину. Її тіло тремтіло, і її стегна повільно схрещувалися з його.


Нарешті вона вирвалася і подивилася на нього палаючими очима. Її великі груди здіймалися від утрудненого дихання.


«Роздягайся, Нік - скоріше!»


Його припущення було вірним. Під сукнею вона носила тільки колготки. В одну мить вона була повністю оголена; перед ним спокусливо стоїть біла при світлі свічок постать. Він жадібно дивився на її оголену досконалість, розриваючи свій одяг.


Її груди були навіть більшими, ніж він уявляв, але ідеально сформованими. Два тверді пагорби кремової плоті з рубіновими кінчиками. Кільця були великими і темними, а тверді соски стали жорсткими і стоячими.


Вона побачила, що він дивиться на неї, і хрипко засміялася.


"Подобається те, що ви бачите?" - м'яко спитала вона.


«Боже мій, - хрипко пробурмотів він, - ти принадність».


Вона мала пишне жіночне тіло з широкими стегнами, гладким округлим животом і красиво звуженими стегнами.


Раптом вона потягла його до ліжка. Потім вони впали разом, завмерли я


у жорстоких, напружених обіймах. Його рука знайшла одну з її грудей, відчула, як вона піднімається і опускається під його лагідними пальцями. Він охопив м'який набряклий горбок і обережно стиснув.


Торі застогнала і поворухнулася під ним. «Мені це подобається, Нік, – прошепотіла вона. "Роби зі мною все, що хочеш - роби зі мною все!"


Він узяв обидві груди в руки і стиснув їх разом. Вона напружилася під ним і промуркотіла від задоволення.


"Поцілунок їх!" - хрипко благала вона.


Це був наказ, але цілуватися було те, що він хотів. Він опустився обличчям до її напружених грудей, відчув, як м'які круглі кулі стосуються його щоки, коли він переміщав рота від одного до іншого, його губи розплющилися, його язик змочував теплу пульсуючу плоть. Потім її руки вели його, поки він не знайшов гарячий, прямий сосок і почав пестити його.


«О боже, так – все!» - закричала вона крізь зуби.


Нік відчув, як все її тіло затремтіло, а потім вона звивалася під ним, притягуючи його до себе, затискаючи в колі стегон, що стискаються. Його охопило тремтіння, коли їхні тіла зіткнулися і, здавалося, злилися в обіймах, що тремтіли.


Його рука, а потім його пальці знайшли м'яку шовковисту вологу між її стегон. Тіло Торі наелектризувалося. Вона захникала і ахнула, коли її пристрасть досягла піку. Піт виступав на її губах, прилипав до голови, стікав по блискучих грудях, змащував її гладку плоть і блищав на її стегнах, що звиваються. Нік трохи відсунувся і захоплено глянув на неї. Невидимі очі витріщились і обертаються, зуби оголені в тваринній посмішці, голова дико розгойдується з боку вбік, вона дико розгойдувалася і крутилася в безпорадному нападі задоволення, конвульсіях захоплення. Спостерігаючи за її шаленими рухами і прислухаючись до її низьких, брязкітливих криків, він знав, що сам більше не може чекати.


Одним плавним рухом він ковзнув своїм тілом між її танцями. Зітхнувши, Торі простягла руку між ними та знайшла його. Вона плавно вела його, доки Нік не виявився глибоко всередині неї.


Його поява була схожа на включення вимикача в тілі Торі. Її стегна корчилися, а спина вигиналася, коли вона штовхалася йому назустріч.


"Так, так, Нік, я все - візьми все!" - Вигукнула вона, її тіло спотворилося під ним у судомах захоплення.


Раптом з її горла вирвався глибокий стогін визволення, і він відчув, як її тіло притулилося до нього і здригнулося в несподіваному екстазі.


Так само раптово крик пристрасті Ніка збігся з її криком.


Її довгі ноги зімкнулися навколо нього ще сильніше, коли останні судомні спазми визволення охопили їхні тіла одночасно. Нік наповнив її живіт своїм теплом, поки вона корчилася в кульмінації, яка залишила її кульгавою і виснажила під ним.


* * *


Яцек мало не впав за кермо і зачинив за собою двері машини. Мить він сидів, його руки ковзали по лобі. Його чоло здавалося теплим і вологим, а сніданок, який він щойно з'їв, тривожно лягав у живіт. Він опустив руки і похитав головою, намагаючись змусити очі сфокусуватися правильно.


«Я не маю більше так пити», - пробурмотів він собі під ніс.


Він потягнувся праворуч і зняв із сидіння дорожню карту. Він нахилив його до вікна, читаючи при світлі вогнів паркування. Це був ретельно прокладений маршрут, який Яцек залишив людиною, яка вигнала його з квартири.


«Слідуйте цим маршрутом», - сказав він. «Ви поїдете до Чарльстона, Західна Вірджинія. Коли приїдете, зателефонуйте за цим номером». Чоловік написав це на карті та пішов.


Яцек провів пальцями по маршруту, нарешті зупинившись біля крихітної точки, що відзначала його місце розташування. Він наказав очам сфокусуватися. Вінчестер, - говорила карта. Пройдено п'ятдесят миль, і ще забагато, щоб їхати. Він кинув карту назад на сидіння, зусилля, яке, здавалося, забрало всі його сили. Лівою рукою він погладив те місце на шиї, яке Торговець дражнив вістрям ножа.


Воно свербіло, палило і з кожним вдихом посилало пульсуючі натяки на роздратування. Яцека раптово охопив глибокий кашель, який погрожував повернути йому сніданок із подвоєною силою. Він схопився за кермо, чекаючи на приступ, бажаючи, щоб його тіло заспокоїлося. Потім так само швидко, як виник напад кашлю, він зник. Глибоко зітхнувши і знову присягнувшись у вічній тверезості, Яцек запалив машину. Востаннє похитавши головою, він виїхав із паркування і знову вийшов на дорогу. Відчинивши вікно, він дозволив прохолодному нічному повітрі Аппалачів обійняти його. На мить гірське повітря заспокоїло його.


"Поїхали, Яцеку", - пробурмотів він. «Ми їдемо до Чарльстона. Ми їдемо до Берна».


Була одна річ, яку Яцек міг сильно відчувати


Лист був надісланий поштою. Червоно-синя поштова скринька дивилася на нього з іншого боку стоянки протягом усього сніданку. Він обміркував вибір і зробив його. Він уже був у втечі, яку шкоду тепер можуть принести зізнання? І він побачить свого друга, зможе зустрітися з ним віч-на-віч. Наскільки краще, якби Стефан мав час обдумати його реакцію.


Отже, листа вийняли з кишені та кинули в коробку. Закінчена дія принесла йому полегшення, піднявши настрій, коли вогні Вінчестера згасли за його спиною. Він помацав ногою і клацнув яскравим світлом, коли гірська дорога почала звиватися перед ним. Чому його ступня важила тисячу фунтів?


Він ще раз опустив вікно, здригнувшись, коли повітря зіткнулося з його спітнілим чолом. Він увімкнув радіо, перемістив ручку шкали повз ранній звіт про ферму і зупинився на заміській станції.


«Насолоджуйся цим, Яцеку», - сказав він. "Ви не отримаєте Доллі Партон у Москві".


Він відкинувся на спинку сидіння, лише невиразно усвідомлюючи раптову появу вогнів у дзеркалі заднього виду. Він сконцентрувався на дорозі, час від часу хитаючи головою щоразу, коли центральна лінія починала переплітатися в його баченні. Він по-справжньому відчув фари лише тоді, коли вони почали набирати швидкість, що вказувало на неприємності.


Яцек боровся з почуттям страху, коли його очі стрибали з дороги на дзеркало. Чи може його шукати поліція? Чи можливо, що хтось бачив машину, де він поїхав? Чи дізнається поліція, який автомобіль зупинити?


Всі питання здавалися зайвими, тому що машина за ним ожила. Спалахнули два сині маяки, і повітря розсікла сирена. Серце Яцека забилось у нього в горлі, і його нога притулилася до педалі акселератора.


Ні! він подумав. Не зараз. Не раніше, ніж я мав шанс зі Стефаном. Ти не можеш мене взяти. Ти не будеш!


Яцек почув вереск власних шин, коли машина почала котитися поворотами гірської дороги. Позаду нього лунали верески, доки поліцейська машина зберігала дистанцію. Він не вигравав, але й не губився. Яцек сильніше натиснув на педаль, його голова сильно тремтіла, поки дорога петляла перед ним, поріз на його шиї болісно пульсував з кожним ударом серця.


Він направив машину центром дороги, уникаючи стрімкої гори, що піднімається зліва від нього, і місячної темряви обриву праворуч від нього. Незважаючи на його зусилля, його очі все ще розмивались, і була одна жахлива хвилина, коли крило зустрілося з огорожею, нудотне завивання металу, коли Яцек врізався в глибокий поворот.


А потім полегшення. На мить дорога випрямилася, довга ділянка висхідної дороги йшла вгору схилом гори. Яцек натиснув на педаль акселератора, раптово усвідомивши небезпеку в іншій формі. Через поворот, що позначав кінець ділянки, виднілася пара фар.


Він боровся своїм зором, повільно повернувши машину на праву смугу. Але фари наближалися до нього надто швидко, і хоч би скільки разів він хитав головою, одне враження не могло вщухнути. Машина, що під'їхала, цілилася прямо в нього.


Яцек грюкнув рукою по сигналу, але світло не згасло. Його очі розширилися від страху в міру того, як машина, що наближається, ставала все ближче, ближче і ближче. У цей момент щось усередині Яцека змирилося зі смертю.


Не було такого вибору, як зупинка; для нього цього просто не існувало. Було лише три реальні вибори: лівий і різкий удар гірського схилу; попереду, та руйнування зіткнення; або право, і темрява, що насувається.


У цьому не було ні драми, ні огорожі, яка могла б вирвати останній акорд, ні різкого вереску гальмівних шин позаду, ні крику.


Коли машина з'їхала з дорожнього полотна, запанувала моторошна тиша.


Життя Яцека навіть не промайнуло перед його стиснутими втомленими очима.


Був лише політ.


І спуск.


А потім ніч наповнилася нищівним звуком удару.


Усередині машини пролунав лише найкоротший звук життя, що видихається, коли рульове колесо пробивалося крізь груди Яцека.


Розділ п'ятий


АМСТЕРДАМ


Вночі у місті був майже святковий настрій. Нік і Торі мовчки ділилися відчуттями підйому, свіжим повітрям, що піднімається з каналу Прінсенграхт, вогнями, що сяють над вузькими забитими будинками з їхніми гострими дахами, далеким піднесенням вежі Вестеркер, що відбиває одинадцятигодинний карильйон. Вони двоє швидко пройшли повз паби, повз ансамблі акордеону і білалики, змішаних з розгулом, і повз ресторани, багаті на запахи риби та випічки.


Поки Торі дивилася наліво,


Нік дивився праворуч, оглядаючи ряди плавучих будинків, що вишикувалися вздовж краю каналу. Нарешті він побачив, що шукав. Потягнувши Торі за руку, вони перейшли вулицю, перестрибнули через залізні перила на насипі та ступили на довгу палубу човна.


"Хм, зі смаком", - пожартувала Торі. «Яскраво-зелений з червоною окантовкою. Як ви думаєте, всередині така сама?»


Нік посміхнувся. «Я думаю, на тебе чекає приємний сюрприз. Анатоль, можливо, і не витончений, але він кумедний. Приготуйся, моя люба, щоб тебе сміливо стильно».


Нік постукав у двері. На його стукіт відповів гуркітливий басовий голос, що струсонув стіни. «Якщо ви чоловік, йдіть! Я нічого не купую. Якщо це жінка, роздягніть і увійдіть!»


Нік передзвонив: "А що, якщо це ні те, ні інше?"


Двері різко відчинилися, і перед ними постало тіло людини з бочкоподібними грудьми. «Якщо ви один із таких, приходьте завтра. Дайте мені спочатку подивитися, як це відбувається із жінками». Гучний ревучий сміх закінчився коментарем - цим і майже повним охопленням Ніка Картера в ведмежих руках людини. "Микола!" розлютився чоловік. «Ласкаво просимо, син верблюжого горба!»


Торі здивовано дивилася на чоловіка. Він був величезний, принаймні, шість футів п'ять дюймів у ногах у сандалях, його кінцівки були товстими та міцними. Будь-які думки про тонкість були миттєво стерті чорними штанами, що обтягали, і яскраво-червоною сорочкою - відкритою до пупка, рукави обрізані до плеча - все, щоб надати жорсткому палаючому червоному волоссю, що покриває його тіло, простір, необхідний для дихання. На вершині гігантського тіла було ластовинне обличчя, висічене в камені за п'ятдесят п'ять років життя, оточене ще палаючими червоними клубками бороди. Череп був лисий, як биток.


Чоловік відпустив Ніка та посміхнувся в обличчя N3. Два передні зуби були з чистого золота і блищали. «Я чекав тебе, мій любий, любий друже». Потім його очі кинулися до Торі, не залишаючи сумнівів у вдячності, яку вони отримували від цього видовища. «Мій. Мій, мій. Мій, мій», - співав він.


Потім він рушив до неї. З того, що вона бачила в обіймах чоловіка. Торі майже оборонно відреагувала на наближення, відступивши кілька кроків. Але він зупинився поряд з нею, схопив її руку напрочуд ніжним дотиком і підніс долоню до губ. Торі тихенько хихикнула, коли борода зачепила її шкіру.


Очі велетня блиснули. "Це лоскоче, чи не так?" Його вільна рука протерла скуйовджене волосся на обличчі. «Це зводить жінок з розуму. Вони називають це «кущ Анатоля». Він може лоскотати тебе найчудовішим чином, моя люба кохана. І по голові! Рука підвелася і ляснула його по голові. «Він може робити речі, про які ви навіть не мріяли. Присягаюся!»


"Нік. Допоможіть!"


Нік підійшов і ляснув друга по широкій спині. «Анатолю, вона вражена твоєю чарівністю і захоплена твоєю красою. Але вона пообіцяла своєму старому вмираючому батькові залишитися незайманою».


"Дівниця!" велетень застогнав і з глибоким зітханням опустив руку Торі. «Ах, ну, я маю поважати клятви, дані древнім і немічний». Підморгнувши, він додав: «Після похорону, проте, відвідайте ще раз – хто знає, га? Але годі! Увійдіть, добрий друг і прекрасна незаймана. Благословіть цей скромний будинок своєю компанією!»


Анатоль обернувся і влетів назад у човен. Нік і Торі пішли за ними. Човен був довгим і вузьким, з двома кімнатами. Одна була вітальнею з маленькою кухнею в кутку, інша – спальнею.


Торі захоплювалася обстановкою. Це був захаращений музей дрібничок і барахла, від килимка зі шкіри зебри на підлозі, до стіни із кольорового скла, що розділяла кімнати, до піаніно з піднятою кришкою та папоротями, що здіймаються зсередини.


"Ваше задоволення. Ніколас? Як завжди?" - проревів Анатоль. "А для леді те саме?"


Нік кивнув, і вони з Торі влаштувалися на тому, що служило софій: невеликому корабельному човні з вирізаним бортом та заваленою подушками. Анатолій підійшов до кухонної стійки і відкинув стос брудного посуду. Він відкрив одну з верхніх дверей шафи, злегка бурчачи, коли випали дві чи три порожні пляшки. Відкинувши їх, він швидко обшукав шафу і з тріумфуючим криком витяг старовинну темну пляшку.


Він обернувся, щоб показати його своїм гостям. «Амброзія! Мій власний витвір. Немає нічого подібного на цій землі». Коли він наповнив дві склянки. Торі нахилилася, щоб прошепотіти Ніку.


«Чи насмілюся я запитати, що ми збираємося споживати?»


Нік пошепки відповів: «Я так і не зрозумів. Це лікер за власним рецептом Анатоля, але з чого він складається секрет, який не розкриє ні Анатоль, ні людське небо. Це напрочуд смачно, але приготуйтеся».


Корок вирвався з пляшки, і в склянки наповнив загадкову рідину червоно-бурштинового кольору. Нік та Торі прийняли їх, а Анатоль схопився за стілець і сів обличчям до них.


"За життя!" - проревів він, піднімаючи пляшку. "Хороше, погане або байдуже, воно страшенно найкраще!" З цими словами він зробив великий ковток із пляшки.


Торі та Нік ковтнули свої напої, Нік із захопленням спостерігав, як очі Торі потьмяніли, а потім її голос прохрипів схвально.


"Ммм, чудово", - видихнула вона.


"Амброзія!" прогримів господар.


- Справжній болиголов, - промимрив Нік, коли пляшка хлинула, щоб наповнювати їхні склянки, а потім повернулася, щоб наповнити рота Анатоля.


Пляшка знову опустилася, і чоловік провів рукою по губах. Пляшка, що супроводжувалася гучною відрижкою, вдарилася об різьблену середньовічну скриню, що служила журнальним столиком. Отриманий у результаті контакту дев'ять різних порнографічних журналів, два африканських ідолів родючості та агатова попільничка гримнули на підлогу.


" Зараз справа, так?" Анатоль посміхнувся. "Пізніше ми можемо впиватись!"


Він незграбно підвівся зі стільця, торкаючись пальцем губ, вказуючи на тишу. Перейшовши в куток кімнати, він почав запускати стародавню Віктролу. Зі столу поряд з ним він підняв платівку. Він обережно здув пилюку і поставив її на поворотний стіл. Був момент гучного дряпання, що пробурмотів прокляття, крик голки, що скребить пластик, і, нарешті, палкий, тремтячий голос Едіт Піаф.


Успішна місія, велетень повернувся у крісло і змовницьки нахилився до своїх гостей. «Просто запобіжний захід. Ніхто не слухає Анатоля – ні його жінки, ні його друзі – ні червоні ублюдки? Але в будь-якому разі, так безпечніше, га?»


Потім він підняв палець угору, даючи сигнал чекати. Він знову схопився з стільця, цього разу в інший кут, який займав величезний стіл Людовіка XIV. Стіл був завалений паперами, які починали літати то туди-сюди, то вгору-вниз, завжди під безперервне бурмотіння прокльонів. З останньою бавовною папери приземлилися на столі наполовину. На мить велетень здивовано дивився на стіл. Потім настало явне натхнення.


Зі столу підняли невелику вазу, подивилися в неї і зустріли з усмішкою. Потім у вузький отвір увійшли потужні пальці. Потім ще одне гучне прокляття. Потім пролунав звук удару вази об дерево. Від уламків підняли аркуш паперу і повернули разом із гігантом до стільця та пляшки.


Анатоль розгладив листок та подав на розгляд. "Примітки", - підморгнув він, поки Нік і Торі вивчали каракулі на папері, намагаючись розшифрувати мову.


"Італійська?" – здогадався Нік.


«Давня латинь», – поправила Торі.


Велетень похитав лисою головою. "Етруський!" він засяяв. «Давня італійська цивілізація. Мертва мова. Хто може його читати сьогодні? Я навіть не певен, що розумію його! Але я написав це, тому я можу читати, га?»


Торі кинула на Ніка дуже невпевнений погляд, коли Нік відчайдушно намагався приховати посмішку з його обличчя і повернути погляд з упевненістю. У Ніка не було сумнівів. Анатоль був ексцентричним, але блискучим і – коли того вимагали обставини – смертельно небезпечним. Це давало впевненість, яку Нік знаходив скрутною. На щастя, Торі, здавалося, сприйняла все це спокійно.


Тим часом велетень вивчив свої записи, співав разом з Піаф і, востаннє кивнувши, скомкав папір. Він засунув його в рот і випив ще одним ковтком із пляшки. Йому знадобилася секунда, щоб прочистити горло, і як тільки це сталося, розпочався діалог. З цим сталася легка, але помітна зміна у виразі обличчя чоловіка. Густі брови насупилися, а яскраві зелені очі стали сірими та холодними.


"Повідомлення від Скайларка".


Нік подумки переклав кодове ім'я у справжнє: Девід Хок.


«Спочатку він каже, що кріт відлетів. Літаків немає, – каже він. Справжня операція».


"Коли?" - Сказав Нік, звузивши очі.


«Прямо перед тим, як ви поїхали. Можливо, чотири, може, чотири тридцять. У вас були сторожові пси і вони не доповідали. Було відправлено машину. Жодних сторожових псів. Нема кроту.


Нік швидко проаналізував наслідки. То був не кріт, що біжить у паніці. Яцеку явно надали велику допомогу в його втечі - таку допомогу Ділер надав так добре.


Анатоль прочитав думки Ніка. «Вартові пси призначені для поліції та наляканих стареньких. За зрадниками не слід стежити, їх слід вбивати». Його бочкоподібна рука імітувала жест ножа, що розсікає людське тіло від паху до горла.


Торі здригнулася від очевидної жорстокості в цьому чоловікові. Нік помітив її погляд.


"Анатоль служив голландському опору під час війни", - пробурмотів він їй. «На той час, коли йому виповнилося п'ятнадцять. І війна закінчилася, він керував половиною Амстердама поодинці. Він бачив, як інформатори видавали багато друзів.


"Собаки!" Анатоль загарчав, повторюючи свій жест як знак того, як із ними вчинили.


"З того часу, - сказав Нік, - Анатоль працює в AX як фрілансер, і він настільки ж надійний, наскільки і вони".


В очах Торі з'явився новий вираз, коли вона знову оглянула масивного чоловіка, що сидить навпроти неї. Здавалося, він вловив суміш цікавості та захоплення у її погляді. На його обличчі навіть з'явився натяк на рум'янець, перш ніж знову відмахнувся від нього.


"Стій, Ніколас!" - прогримів він. "Моє обличчя нагріється, загориться, і моя борода спалить мене до смерті!"


«Добре, – посміхнувся Нік, – більше ніяких компліментів». А потім усмішка зникла з його обличчя. "Є якісь ідеї, куди стрибнув кріт?"


"Не зараз", - відповів Анатоль. «Просто, пуфе! Але Скайларк шукає. Покидьок буде знайдено. Передбачається, що Крижана Людина хоче, щоб її маленька тварина була вдома. Наскільки я розумію, паразити будуть дуже корисні росіянам у Берні».


"Мені здається, що дилер прикриває свої бази", - запропонувала Торі. «Якщо він зможе доставити Яцека до Берна, він все одно зможе розіграти свою маленьку шараду».


«Ти маєш рацію», - кивнув Нік. «І це значно ускладнило б наші плани».


«Цього разу я вимагаю від Скайларка», - сказав Анатолій тихим та холодним голосом. "Це Крижана Людина керує цим, так?"


Нік кивнув.


“Тоді я піду з тобою. Я буду гідом для польських птахів. І я буду там, коли прийде Крижана Людина. Я буду з тобою, коли він помре, га?»


Нік не відповів одразу. Він дивився на ці очі, оцінюючи наслідки цього плану. Гігант відчув невпевненість.


"Якщо я не піду з вами, тоді решта повідомлення залишиться тут". Чиясь рука ляснула його по животу. "А завтра можеш піти рити канал, щоб знайти його!"


«Це шантаж», – посміхнувся Нік.


"Абсолютно!" - загримів здоровань. "Але це ефективно?"


Торі засміялася. «Я не знаю, Ніку, він звучить серйозно. Особисто хотіла б попрацювати з ним».


Гігант розкрився в посмішці, що наповнила кімнату золотим відбитком. «Довірся діві, Ніколас. Вони ніколи не брешуть».


Нік усміхнувся і поступився спільному тиску. «Добре, я проясню це зі Скайларком. Але Торі водить тебе магазинами, а вона вибирає одяг. Згоден?»


"Але звісно!"


"А що ще послав Скайларк?"


Ще один палець ударив у повітря, а потім ще одна пауза, коли Анатоль рушив, щоб перевернути платівку. Він повернувся і, знову змахнувши пляшкою, знову наповнив склянки.


«Невелика зміна у планах. Крижана людина викликає підозри. Це не допоможе розвинути ці підозри. Тур проходитиме першими чотирма містами, як і передбачалося. Публічність буде зведена до мінімуму. Кожне місто супроводжуватиметься запрошенням до наступного місця. Чи тримає це виродок у загадках, хех? Ви будете обігравати кожну появу за розкладом, але місце наступної появи не буде оголошено, доки не закінчиться попередня.


«Потім оголосить міста п'яте і шосте: місто п'яте буде намічено на день до відкриття Берна, місто шосте буде оголошено на другий день Берна. Містом шість буде Берлін». Анатоль насупився. "Для тебе це має сенс, га?"


Нік кивнув. Берлін був містом, де зберігався таємний щоденник торговця.


"Добре. У будь-якому разі, ти не поїдеш до міста п'ять чи місто шість», - продовжив здоровань. "Ви йдете в місто чотири, тобто Мюнхен, а потім зникаєте". На мить Анатоль зупинився, його очі вп'ялися в Ніка. «Берлін важливий, правда? Адже він недалеко від Мюнхена, чи не так?»


Нік блиснув поглядом, який наказав Анатолю не ставити надто багато запитань.


"Але що я знаю?" Велетень знизав плечима. «У будь-якому випадку, ви вирушаєте до четвертого міста, а потім залишаєте тур і вирушаєте на операцію «Пошук». Як тільки це вдасться, ви повинні вирушити прямо до Берна. Дуже важливо, щоб митець поїхав із вами. Його роль конференції зросла. . "


"Він має бути протидією кроту?"


"Так", - кивнув Анатоль. «Якщо Крижана Людина виводить свої ресурси, Скайларк хоче виводити свої власні. Ви оберете свій власний притулок у Берні. Але Скайларк дуже ясно дав зрозуміти, що того дня, коли перша конференція буде критичною. Ви повинні діяти самостійно, і ви маєте принести художника - і пакет - з собою в Берн. Пакет має бути упакований та готовий до передачі. Це все зрозуміло? "


"Кристал", - відповів Нік. "Тепер є певні речі, які мені потрібно від вас зробити".


Хмара сумніву


перетнуло обличчя Анатоля. «Спочатку ти маєш прояснити це зі Скайларком. Ти не повинен говорити мені, поки це не буде зроблено, так?»


Нік посміхнувся. «Це було прояснено кілька днів тому, мій друже. Став би я переслідувати Крижану Людину, якби ти не критикував кожен крок?»


Ти маєш на увазі, ти весь час хотів, щоб я поїхав? Анатоль моргнув. "Ви просто хотіли побачити, як страждає старий?"


Нік усміхнувся і кивнув.


Велетень обернувся до Торі, його обличчя сяяло. Тобі добре бути з ним. Він гарний! Майже так само гарний, як я! Він нахилився до неї, змовницький шепіт. «Але він погано розуміється на незайманих. Уникайте його за всяку ціну. Прибережи це для похорону і мене, га?» Потім він повернувся до Ніка. "Тепер, що тобі потрібно від мене. Мій друже?"


Нік став повідомляти Анатолеві, де саме він вписується у схему операції.


* * *


Коли вони виходили з човна, музика продовжувала дрейфувати каналом вночі Амстердама. Разом з ним лунали й інші звуки, зокрема, тихий гул генератора, прикріпленого до фургону Volkswagen. Він був припаркований через канал від яскравого зеленого будинку Анатоля.


Усередині фургона пролунав ще один звук - дзижчання лазера. Його промінь був обережно спрямований у вікно плавучого будинку. Його чутливі промені приймали та записували найдрібніші реверберації людської мови при зіткненні звукових хвиль зі склом. Комп'ютер зчитував інформацію з лазера і переводив її у мова. Його круглий срібний диск повільно повертав вібрації до друкованого слова.


У задній частині фургона сиділо двоє людей, техніки. Один був фізиком-акустиком, людиною, для якого звук був просто хвилями, числами та математичними константами. Інший був музикантом, людиною, обдарованим абсолютним слухом і навченим перетворювати ноти на числові значення.


Разом вони візьмуть голос Едіт Піаф і зведуть його до скелетних наукових основ.


Музикант відзначав записане A: 220 Гц. Низький D: 196 Гц. Це тривало та тривало. поки не з'явиться друк.


Потім фізик вносив поправки, обчислюючи тембр, гучність, розмитість чи відтінки нот, зовсім ідеальні за шкалою Герца. Потім він згодовував це диву мікрочіпа комп'ютерної електроніки. Повільно. Едіт Піаф зникне. Її внесок у стрічку котився в машині, перевертався, а потім перевся.


Що залишилося, так це випадкова математика людської мови - недосконалі, флективні, афонічні стрибки звуку, які виходили з машинки чітким елітним шрифтом - щоб пройти по довжині дроту до навушників в передній частині фургона.


Попереду сиділо двоє чоловіків. Водій був у навушниках, одне вухо прикрите, щоб чути слова з дому, одне вухо відкрито, щоб чути слова людини поряд із ним. Другий чоловік мовчки споглядав події, записані на роздрукованих аркушах перед ним.


Це були безсерді люди, один блондин із гранітним обличчям, інший спокійний і врівноважений, як кобра. В обох були очі холодні й безпристрасні, як надгробки.


Людина з паперами кинула їх на приладову дошку, її увага переключилася на задню частину фургона. "Як ви оцінюєте затримку транскрипції?"


«Мінімум, гер дилер. Хвилину, можливо. Запис, який вони програють, це a capella. На щастя, тут немає приладів для розрахунку лише голос. Я вважаю, що між прийомом та остаточним роздруком є хвилина».


«Молодець», - відповів чоловік, його увага повернулася до водія. "Піаф", - пирхнув він. "Такий жалюгідний смак у музиці".


Водій знизав плечима. «Вони живуть минулим, ці герої війни. Шпигуни, які досі прикривають розмови з Піаф, також досі підсовують зілля в напої!» Його усмішка оголила рівні зуби, крижано-білі.


«Герої кам'яного віку, – додав торговець, – у світі комп'ютерного віку. Що вони зараз обговорюють?


«Щоденник. Вони здійснять тур чотирма містами, які закінчаться в Мюнхені. У розкладі буде ще два міста, але вони будуть лише прикриттям. Удару по Берліну буде завдано з Мюнхена. Голландець супроводжуватиме...»


Торговець обірвав його, поплескавши папери на панелі приладів. «Я можу читати, мій друже. Це не більше, ніж я очікував, коли прибрав їх дорогоцінного Яцека. Мені потрібні подробиці. Як, мій світловолосий друже, як вони збираються завдати удару?»


Чоловік на мить сконцентрувався на інформації, що надходить йому у вухо, потім повернувся до Дилера. «Вони хочуть уникати звичайних каналів. Вони вважають, що ви, напевно, дізнаєтеся про будь-які спроби в місті, яке ви самі вибрали з міркувань безпеки».


Торговець посміхнувся. «Справді, дуже мудро. І дуже правильно. Продовжуйте».


"Вони укладуть контракт на роботу із незалежними людьми.


Наразі обговорюються імена можливих кандидатів».


«Кандидатів ми їм обов’язково надамо. Продовжуйте».


«Почекай - здається, Мерк'юрі та дівчина йдуть».


Всі промови припинилися, коли двері плавучого будинку відчинилися, і три постаті попрощалися. Розлучення було коротким: Нік і Торі пішли в амстердамську ніч, а велетень повернувся до свого дому. Гуркіт активності за Дилером припинився. Поруч із ним розповідь тривала.


«Вони зупинилися на двох можливостях, обидва є постійними клієнтами Берліна. Було досягнуто домовленості, що голландець спробує налагодити контакти завтра. Меркьюрі та жінка залишаться у турі. Вони приєднаються один до одного у Парижі. Голландець має там бути, підрядник зустріне їх там для співбесіди. Звідти вони всі продовжать роботу відповідно до графіку”.


Торговець глухо засміявся. "Ні мій друже. Не всі. Жінка стає чимось на зразок перешкод. Думаю, настав час прибрати її зі сценарію. Періс підійде. Ви все влаштуєте. Нічого подібного до розправи, все строго під землею. шлях. Це зрозуміло? "


Водій зняв навушники та кивнув. "Зрозуміло".


"Добре. Тепер є ще два питання, які потрібно вирішити. По-перше, зв'яжіться зі своєю людиною у Вірджинії. Я думаю, що настав час знайти родимку. Між іншим, це було дуже добре опрацьовано. Ви впевнені, що вона з'явиться. як б випадково?


"Без сумніву".


«Чудово. Як тільки ви домовитеся, зв'яжіться з берлінськими підрядниками. Заохочуйте їх, щоб вони наполягали на найжорсткіших умовах. Також заохочуйте їх вказувати ваше ім'я як альтернативу. Зробіть це, щоб вони витратили, мій друже. дуже багато ".


"Ви хочете, щоб я завдав удару по архіву з щоденником?"


Торговець усміхнувся. «Naturlich, mein Herr. Не можна було б, щоб вони зазнали невдачі, чи не так?»


Світловолосий чоловік відповів невеселею посмішкою Ділеру. "А ви, я так розумію, розбиратиметеся з дисидентами?"


"Декому", - відповів Ділер, його очі впали на годинник. «Про перше вже дбають навіть зараз такими ж ретельними та компетентними руками, запевняю вас. Поет Януш звертається до спогадів». Очі повернулися до водія, усмішка лякала. «Буквально – останній раз у його житті».


* * *


Поет Януш сидів на краю свого готельного ліжка, його тіло трохи задубіло від зусиль, а спина поколювала від нагадувань про те, що довгі жіночі нігті вп'ялися в нього. Вона пішла годину тому, але еротична аура її присутності, навіть її запах, залишилися в кімнаті, щоб нагадати йому про те, що сталося між ними.


Розум Януша та його тіло оспівували епоси подяки.


Яке в неї було небесне обличчя? А її постать - створена для кохання.


Януш підвівся з ліжка і, трохи походжаючи, перетнув кімнату. Він широко відчинив двері ванної і вивчав себе в дзеркало на повний зріст, прикріплене до її спини.


Він не був людиною, яку ніхто не вважає красивою. Визнання того, що він був навіть приємним на вигляд, було б подарунком. Це було обвітрене обличчя п'ятдесяти одного року, тіло ніколи не було підтягнутим та гарним; він був непоказним. Але він мав духовні цінності. Його розум був багатим, чутливим та глибоким.


Але йому знадобилися десятиліття відмови; глузування польських дівчаток, молодих і старих, над його тендітним тілом і виснаженим обличчям, яке виглядало набагато старше за свої роки. Януш перетворив цей знущання на вірші, перевершивши світ, який був черствим і невидячим.


Його погляд ковзнув по плечах, поки він вивчав сліди на своїй спині. Для нього це було доказом, доказом того, що цей епізод не був сном, фантазією, зітканою з палітри його уяви. Сліди були там, червоні, з рубцями, лише кілька оголених плям пораненої шкіри. Вони поколювали, мало не болючи. Було навіть легке запаморочення, майже алкогольна ейфорія, яку Януш приписав перемозі чи успіху.


Він повільно повернувся до ліжка, борючись зі слабкістю в колінах.


"Занадто багато для тебе, старий?" він усміхнувся, опускаючись на ліжко. «Більше, ніж ви розраховували – набагато більше!»


Але як чудово.


Не те, щоб він не збирався дружити. Він чув, як репортер та його леді йдуть. Він спостерігав, як вони взяли таксі біля входу до готелю та поїхали. Він відчув можливість вислизнути від захисних, але пильних очей двох агентів.


"Не для цього я покинув залізну завісу", - пробурмотів він.


А потім він вислизнув зі своєї кімнати. Взяв карту вулиць на стійці реєстрації готелю


Він блукав вулицями, що ведуть до кварталу червоних ліхтарів. Там він одержав пропозиції; він чув крики, що обіцяли задоволення, але поет у ньому не приймав їх. Він відчував себе огидним, дешевим, зрадником досвідів, які народжували вірші величезного розмаху та емоцій. Він хотів піднесення, а не стусанів. Він хотів розуміння, а не сексу. Так що він продовжив іти і, нарешті, повернувся до межі готелю.


З вестибюля він вирушив у бар, щоб знайти свої насолоди в келиху вина; один, не більше! Алкоголь отруїть дух.


Натомість він знайшов її.


Вона була гарною, майже дівчинкою, але чуттєво чуттєвою. І, диво з чудес, вона сіла поряд із ним. Вона заговорила з ним. І вона не була повією. Вона була жінкою, незадоволеною своїм життям, своїм чоловіком, собою.


Януш випив друге вино, третє і, нарешті, втіху її руки, коли він піднімався поверхами до своєї кімнати.


А згодом небо. Для них обох! Хіба це не доводять сліди, залишені нігтями на його спині в момент кульмінації?


«Широка посмішка щастя висвітлила обвітрене обличчя поета.


І тут раптово його вразило натхнення. Він виліз із ліжка і на тремтячих ногах підійшов до столу в кутку кімнати. Був папір та олівець.


Він напише. Він отримував свою радість і викладав її на папері охайними плавними віршами. Він би навіть присвятив це! Його перший вірш як вільної людини, присвячений загиблому Олекові, поетові, який приєднався до нього в його втечі, але так і не пройшов повз чехи на кордоні.


Але спочатку ванна кімната. Хвилювання всього цього було для нього надто сильним. Його спина тепер хворіла, а шлунок повставав проти вина та інших занять. Він поплентався до крихітної кімнати, двері якої раптово перестали стояти на місці. Він плився, його коліно ламалося об стілець за столом. Його ноги були безжально важкими. Його вирве, він випустить отруту, а потім створить - свій шедевр.


Було ще два кроки, а потім нічого не було.


Просто вмираючий старий, його тіло виснажене, його обличчя лежить упираючись у килим.


Розділ шостий


ПАРИЖ


Нік стояв біля воріт прильоту на Орлі Філд. Його тіло було стомлене, його розум стомлений, а його настрій впав. Два дні він залишався в Амстердамі, тоді як тур продовжувався в умілих руках Торі та Анатоля. Нік залишився з поетом, чекаючи і спостерігаючи, доки життя не просочиться з тіла Януша. Лікарі просто зробили свій висновок. Витягли трубки, вимкнули апарати і засмикнули фіранки на лікарняному ліжку.


Такий був кінець життя старого.


«Це ідіопатія», - сказав один із лікарів. «Це вірусне захворювання з високим рівнем патогенних мутацій та серйозними ятрогенними ускладненнями».


"Скажи прямо", - зажадав Нік.


Лікар знизав плечима. "Ми не знаємо. Нічого подібного ми ніколи не бачили. Ця людина з Польщі, правда?»


Нік кивнув.


«Тоді це може бути щось докорінне для країн Східного блоку. Якщо воно буде локалізовано там, поради не обов'язково ділитимуться з нами знаннями. Вони не вихваляються своїми проблемами, а лише своїми рішеннями».


"Це заразно?" - Запитав Нік. "Чи є небезпека для інших?"


Лікар знову знизав плечима. "Є тільки один спосіб дізнатися".


"Важкий шлях, правда?"


Ківок був сумним та покірним. «Ми, звичайно, помістимо до карантину, принаймні, до…»


Але на цьому розмова зупинилася: Нік висував вимоги, телефонував, а Хоук і президент виявляли свою тонку силу, щоб переконати голландський уряд. Коротше кажучи, це приховування, коли розлючена медична команда заспокоювала лише обіцянку американської дослідницької групи допомогти у вивченні вірусу. Команда прибула, і Нік вирушив до Парижа.


Але хоча голландський уряд міг прийняти події, Нік не міг. Можливість захворювання не входила до рівняння. Це заплутало картину і перетворило тур на гру очікування. Хтось ще укласти контракт? Він зачекає та побачить, і він збереже знання при собі. Але якийсь час він хвилюватиметься. І будь-яке занепокоєння було бідою місії.


Він струснув почуття, коли орендована машина зупинилася перед ним. Він заліз на сидіння і відповів ніжним поцілунком Торі Бахус.


"Грубий?" — спитала вона.


"Начебто", - відповів він. “Просто старий, у якого не витримало серце. Як це сприйняли інші?


"Нещасний, але ми тримаємо їх досить зайнятими, щоб вони не зациклювалися на цьому". вона відповіла, маневруючи машиною в потоці руху


протікати. Потім вона посміхнулася. «Почекай, доки не побачиш Анатоля. Ти його не впізнаєш. Він був блискучим вибором, Нік. Він їх усіх зачарував!


«Вважаю, він тримав лапи подалі від дружини Борчака?»


Її брови трохи насупилися. "Вона дивна. Нік. Анатоль одразу це зрозумів. Він подзвонив їй, не чіпаючи». «Остерігайся безперешкодної дружини, – сказав він мені. «Дуже пристрасно, але дуже відчайдушно. »


Нік посміхнувся тому враженню, яке вона справила цього оптимістичного голландця. "Він правий?"


«Ну, я начебто почав дивитися, і так, я думаю, він має рацію. Анатоль – цирк із трьома кільцями, але він знає жінок».


У голові Ніка раптово промайнули образи жіночих очей, що твердо впираються в килим під час брифінгу в офісі Хока.


"А що вам підказує ваша жіноча інтуїція?" він запитав.


Торі посміхнулася. "Обґрунтоване припущення було б те, що вона ревнує".


"Що?"


«Серйозно! Подумайте про це. Повернувшись до Польщі, вона була мотиватором - вона змусила його встати та битися. Вона була його силою.


"І зараз?"


"Це ми. Ти, я, і Анатоль, і Сокира. Тепер ми контролюємо це. Стефан – герой, і ми – сили, що штовхають його до Берна. Борчак та інші чоловіки сидять на подіумах та розповідають свої історії, поки вона сидить за лаштунками”.


"Ви б не стали феміністкою стосовно мене, чи не так?"


«Це не критика, це просто факт. Я думаю, що вона почувається трохи забутою. Ви бачили, як Борчак кидається у цю справу. Ця людина захоплена пошуком Дилера. Можу посперечатися, що він несе це із собою до спальні. . "


«Добре, – сказав Нік. "Припустимо, ви маєте рацію, як ми з цим впораємося?"


«Що ж, – відповіла Торі, – можливо, трохи більше уваги. Від нас усіх. Можливо, просто трохи більше зусиль, щоб включити її до подій».


Нік задумався на мить, а потім клацнув пальцями, коли його осяяло. «Чому б тобі не написати про неї оповідання? Ми маємо бути репортерами. Чому б тобі не викласти особливу жіночу думку на Хелу. Жінка, яка стоїть за чоловіком».


Дзвінкий сміх Торі заповнив машину. "Я вже почав це".


"О... ну, я знав, що це блискуча ідея", - посміхнувся Нік.


"Я так і думав."


"Є якісь новини від Хока?"


Посмішка Торі зникла, і справа взялася до справи. «Справді, є. Ми знайшли кріт».


Голова Ніка повернулася у її бік. "Де як?"


«Він мертвий, Нік. Його машина з'їхала з дороги, всього за кілька миль на захід від містечка Вінчестер у Вірджинії».


Хто його знайшов? Поліція?


“Ні. Якийсь турист зупинився, щоб відпочити. Він помітив металеве відображення на бампері у чагарниках дерев і зателефонував до Державного патруля. Типовий громадянин, Нік. Він був у поїздці між штатами і не хотів втручатися – просто зателефонував і поїхав”.


"І що?"


«Державний патруль провів розслідування, отримав ID, повідомив про це радіо, і комп'ютер відключив пріоритет безпеки, який ми поставили перед Яцеком. Хлопчики з Вірджинії негайно вмили руки і відправили його до нашої слідчої групи».


"При успіху?"


«Цього разу так. Салон машини був чистим, без вказівки того, куди, чорт забирай, він утік. Але багажник був золотою жилою. Чоловік зібрав дві валізи. В одному був одяг та предмети першої необхідності, а в іншому – містив збірку документів та мікрофільмів”.


Очі Ніка звузилися. «Документи у валізі? Хіба це не здається вам трохи недбалим?


Торі знизала плечима. "Не зовсім. Хок припускає, що інформація призначалася для шоу у Берні. Резервний матеріал або, якщо нам справді пощастило, сам доказ, запис того, що росіяни думають, що вони збираються зробити кинути в нас».


"У валізі?" - прогарчав Нік.


"Чому б і ні? Якби Борчак не з'явився на місці події, хто б знав? Поїздка до Берна носить строго дипломатичний характер. Жодної митниці, жодних обшуків, тільки червоні килими та ікра».


«Сподіваюся, ти маєш рацію», - сказав Нік, все ще сумніваючись у голосі. "Наскільки хороша інформація?"


«Яструб не уточнив, але це явно соковито. Настільки соковиті, що відбулася невелика зміна планів. Ганічека виключили із делегації. Не публічно, принаймні поки що, але зміна була зроблена».


"Навіщо?"


«По-перше, якщо це те, з чим збираються виступити поради, на ньому скрізь написано ім'я Ганичека. Яцек вилив із нього кров, Нік. Не було нічого, що проходило через цей офіс – Міністерство закордонних справ чи нагляд за розвідкою – Нічого такого, що не було б на папері. Його б розіп'яли, Нік. Він витрачав би весь свій час, відповідаючи на звинувачення і пережовуючи власне горе. Що це означає для переговорів? "


«Трохи», - погодився Нік. "Як він сприйняв новини?"


«Він гарчав, як лев. Він живе та дихає цією конференцією вже майже рік. Він не збирається легко здаватися».


"Але він здався".


«І Хоук, і президент висловили це прямо – тактовно, але прямо. Весь його офіс скомпрометовано. Борчак може бути ефективнішим на конференції, як нещодавній уродженець та співробітник розвідки. Крім того, Ганічек буде набагато ціннішим. вдома."


"То хто займе його місце?"


"Віце-президент!"


"Що?" - Вигукнув Нік.


"Хіба тобі це не подобається?" Торі посміхнулася, її ентузіазм був очевидним. "Це власна ідея президента. Ми йдемо на них око за око – чи краще. Вони втратили крота, але у нас все ще є Борчак. Вони розголосили свою інформацію, але ми все одно Вони йдуть із Дилером та Прем'єром, двома колишніми розвідниками, так що ми запрошуємо віце-президента, який має багаторічний досвід роботи як у розвідці ВМФ, так і у ФБР!


З губ Ніка зірвався довгий тихий свист. «Тож це по-справжньому віч-на-віч», - видихнув він. «Має бути дуже цікаво. Вони зайняли протилежні столи, а тепер протилежні офіси. Прем'єр не може викинути нічого такого, що віце-президент не міг би повернути назад. І коли ми заходимо із записами Дилера Віце-президент зможе судити про інформацію з перших рук».


"Цілком вірно", - кивнула Торі, а потім помітила похмурий вираз на обличчі Ніка. "Що трапилося?"


"Я не знаю напевно", - відповів він, хитаючи головою. "Це просто багато, щоб проковтнути за один присід. Це страшенно вдало, і це завжди змушує мене трохи нервувати. Це страшенно велика удача тільки тому, що один сучий син засинає за кермом."


«Можливо», - знизала плечима Торі. Крім того, він не просто заснув. Він був хворий. Він біг і просто зісковзнув із дороги».


У голові у Ніка задзвенів сигнал тривоги, коли він обернувся на сидіння. «Хворий? Як? Що в нього було?


«Схоже, ніхто не знає. Тіло було добряче підкорене. Але розтин показав якийсь вірус. Але що це було – ніхто не каже, або ніхто не знає».


Рука Ніка торкнулася його чола. «Боже мій», - промимрив він.


"Що це - щось не так, Нік?"


"Я не знаю", - відповів він. "Я ще не впевнений." Він відкинувся на спинку сидіння і втупився у вікно, його мозок кружляв, намагаючись скласти шматочки цієї мозаїки разом.


Автомобіль зупинився перед готелем le Colbert, шестиповерховим будинком архітектури вісімнадцятого століття, тихо захованим в одному з вузьких провулків Лівого берега. Разом вони вийшли з машини та увійшли до вестибюлю.


"Ніколас, ти сволота!"


«О, Боже, – здригнулася Торі, – голландський Голіаф. Вибач мені, Нік, але я думаю, що я просто підійду до столу та перевірю повідомлення. Ти маєш справу з возз'єднанням!»


«Курча», - посміхнувся Нік і повернувся, щоб прийняти гігантські руки.


Натомість він отримав видовище, до якого, як він думав, ніколи не доживе. Анатоль стояв, розкинувши руки, його обличчя чекало на вирок друга.


Він плакав. - "Дівниця, у неї є смак, чи не так?"


Нік дивився на акуратно відпрасований костюм-трійку, який насилу утримувало тіло всередині. Борода була підстрижена, тонка чубчик звуженого волосся надавав голландцю королівського вигляду. Анатоль помітив блиск захоплення на обличчі Ніка і підморгнув.


«Не хвилюйся», - сказав він, грюкнувши рукою по грудях. «Усередині? Той самий старий собака. Обіцяю».


"У цьому я не сумнівався", - засміявся Нік, ляснувши чоловіка по руці. «Ви виглядаєте приголомшливо. Я попереджаю вас зараз. У Парижі немає жінки, яка зможе протистояти вам».


Велетень відмахнувся від цієї думки. «Ах! Жінки? Париж, Амстердам, Тімбукту – вони всі однакові! Зніми одяг і скочуйся з ліжка, і залишається тільки одна річ, яка викличе усмішку на їхніх обличчях, хех? Це, мій друже, не було адаптовано! "


«Я чув це», - засміялася Торі, що наближається.


Анатолій нахилився до Ніка. "Для незайманої дівчини у неї великі вуха!" він посміхнувся. «Але ходімо, мій друже. У нас у барі компанія. Людина з Берліну. Ви хочете зустрітися з ним зараз?


Нік зрадів цій новині. "Так просто зараз."


- Втрутилася Торі. - Нік, перш ніж ти це зробиш, глянь на це! Вона вручила йому конверт. «Анатолій і я думали, що найкраще, якщо лист прийде, спочатку він пройде через нас».


Нік дивився на конверт. Він був адресований Стефану Борчаку; зворотним адресою був невеликий бар у Джорджтауні – Гранада. Ім'я було знайоме. Це була таверна всього у трьох чи чотирьох кварталах


від дому Ніка.


Торі вказала. - "Погляньте на штемпель!"


Слабо розмазану синю позначку було важко прочитати, але вона була досить чіткою. Вінчестер, Вірджинія.


"Яцек", - видихнув він.


"Хто ще?" - сказала Торі поруч із ним. "Здати чи перевірити самі?"


Нік якийсь час розмірковував, щиро розмірковуючи про концепцію втікачів від комунізму, які раптово виявляють, що їхню пошту відкривають та перевіряють. Це може мати неприємні наслідки. Нік вирішив піти на компроміс. Він повернув лист Торі.


«Стефан сліпий, а Хела може не розуміти тонких аспектів англійської. Чому б вам не простягнути їм руку і не прочитати їм. Тоді ми дізнаємося, про що він говорить».


«Але це могло бути будь-що, Нік. Яцек був кротом. Це могло бути брехнею. Це могло бути небезпечним. Воно могло вибухнути».


"Я знаю", - кивнув він, сунувши лист їй у руку. "І це також може дати нам ключ, який ми шукаємо".


Торі знизала плечима і нарешті взяла його.


Нік дивився, як вона рухається до ліфта. Щось було в її ході, у нахилі голови, у нахилі плечей.


Чи віднесе вона лист Стефану чи ні?


Він збирався покликати її, коли до його думки увірвався гучний голос Анатоля.


«Ми йдемо, га? Чоловік чекає. І, Нік…?»


"Що ж?"


«Послухайте цю людину. Відчуйте його. Його дуже рекомендують, але є дещо – я не знаю, що це. Він більше схожий на людину, яку ми шукаємо, ніж на саму людину. Ви судите - скажіть мені, якщо старий уявляє, га? "


Нік поплескав по масивному плечу. «Я уважно його засуджуватиму. Повірте мені".


Анатоль кивнув, і вони попрямували до бару.


За високою аркою була довга кімната з ґратами вздовж одного боку. Стеля була висока, з відкритими дубовими балками, потемнілими від багаторічного диму.


Вони зупинилися на кілька секунд, щоб очі звикли до напівтемряви, а потім Анатоль вказав на стіл у дальньому кутку.


Нік кивнув, і за мить вони сіли навпроти людини, яку збиралися опитати.


Для непрофесіонала він оцінив би трохи більше, ніж погляд. Але для Ніка ця людина виглядала тим, ким він був – убивцею. Це було в легкому сутулому тілі, внутрішньо напруженому, зовні невимушеному. Це було в непохитних темно-сірих очах, що дивилися на Ніка з твердого точеного обличчя.


Фактично, єдиною легкістю в цьому чоловіку була грива світлих волосся. Він майже мерехтів навіть у тьмяному світлі бару.


Він усміхнувся. Його зуби були ідеальними, рівними та блищали білими.


З якоїсь причини ця посмішка викликала у свідомості Ніка почуття огиди.


Вона відштовхнула його. Особиста ворожість була чинником судження у разі. Злочинний світ був населений ізгоями, садистами та незахищеними. Ви звикли мати справу з ними, навіть якщо вони зачепили чиюсь чутливість.


Нік кивнув у знак вітання, коли Анатоль відкрив захід.


"Людина, про яку я говорив", - сказав він, вказуючи на Ніка. «Ви назвете його Альфою. Це все, що вам потрібно знати про це. Альфа, це гер Шварц».


Нік із посмішкою відзначив псевдонім. Шварц був німецькою для чорного. З погляду шпигунства, еквівалент містера Сміта. У майбутньому, якщо інтерв'ю виявиться продуктивним, гера Шварца покинуть і забудуть. Світловолосий чоловік буде просто Омегою.


"Повноваження?" – відрізав Нік.


"Репутація", - крижаним тоном відповів блондин. "І історія".


Нік чекав, але нічого іншого не було. Його очі звузилися. «У мене є п'ятдесят тисяч марок, гере Шварц, - сказав він спокійно. «Якщо хочеш, я міг би погратись з тобою. Але я не знаю твоєї репутації, і я занадто зайнятий читати історії. Ми можемо грати у ігри, якщо хочеш. Ми можемо грати у шахи або ми можемо грати у монополію. . Вибір ваш.


Погляд вбивці, як і раніше, був спрямований на Ніка, потім він знизав плечима. «Шістнадцять контрактів, сім убивств, п'ять викрадень, чотири шпигунства. Все успішно, все дуже дорого.


"В'язниця?" - прогарчав Нік.


«Ніколи», - була відповідь. «І… щоб заощадити час нам обом. Мораль: ні. Залучення: ні. Обмеження: небагато, якщо взагалі є. Навчання: вулиці, наймана служба та терористичне підпілля. Чи є інші питання?»


"Ціна?" – сказав Нік.


"Сімдесят п'ять тисяч марок підлягають виплаті безпосередньо на рахунок у Швейцарії".


"Надійність?"


«Безпомилково», - була відповідь.


Нік подивився на Анатоля. Його відповіддю було просто знизування плечима, яке натякало на «ваш вибір». Нік знову зосередився на блондині-вбивці.


"Ви знайомі з людиною на ім'я


Дилер? »- Запитав він.


На короткі миті очі, здавалося, здригнулися, і гранітні риси обличчя трохи зламалися. Але голос, коли він пролунав, був крижаним і рівним.


«Я чув це ім'я. Я ціную задіяні навички. Ця людина геній».


Нік чекав. "І?"


"Це було б досить складно".


"Ви справитеся з цим викликом?" - Запитав Нік, уважно читаючи відповідь.


Світловолосий чоловік нахилився вперед, руки лежали на поверхні столу, його пальці гралися з келихом перед ним. Склянка раптово розлетілася на уламки, вино розтеклося по столу - все через силу рук чоловіка. А потім він поклав руки долонями на стіл.


І Нік, і Анатоль дивилися на долоні. Вони були вкриті червоним, але в жодному разі не через те, що в келиху було бургундське вино.


Розколотий кристал, і жодного порізу розірваної плоті.


"Це відповідь на ваше запитання?" - Сказав блондин, і на його обличчі з'явилася повільна посмішка.


Нік перевів погляд зі столу на сіро-сірі очі, що дивляться на нього. "Сімдесят п'ять тисяч марок тобі підійдуть?"


Посмішка стала ширшою. “Плюс витрати. Дилер – особлива проблема. Прийде ретельно дослідити. Виконання, стан мистецтва. Згодні?»


Нік обурювався зарозумілістю, впевненістю та важелем впливу. Але він бачив точку опори. Ця людина була каменем, залізним автоматом смерті та ефективності. Але в той момент, коли Торговця вперше було згадано, ця людина дозволила людським частинам взяти на себе відповідальність. Він вагався. Це виявило повагу, а це має на увазі обережність. Ця людина могла зробити цю роботу, і Нік відчув, що ціна - невелика перешкода, яку треба подолати.


"Скільки?"


"Сто тисяч".


«Це остаточна цифра чи у майбутньому будуть коригування?»


"Сто тисяч. Альфа. період. Навіть якщо ти побачиш, що я стою вдвічі більше. Чи є в нас угода?


Відповідь Ніка була короткою і більш ніж рятуючою. Склянка перед ним піднявся і розбився, скотч, що залишився, приєднався до бургундського на столі. Його долоня піднялася, представилася, а потім дугою попрямувала до сторони столу світловолосого чоловіка.


"У нас угода", - сказав Нік.


Чоловік міцно стиснув простягнуту руку, в посмішці неохоче захоплення відбилися його білі рівні зуби.


«Нас чекає багато роботи», - прогарчав Нік.


Блондин кивнув головою. "Дайте мені загальний план, який ви маєте на увазі".


«Стисло ситуація така. Це операція за методом «наїзд та втеча». Дилер – це козел. Ми рухаємось швидко, а потім ідемо. Ви можете обговорити деталі з моїм рудобородим другом тут. А поки що нам потрібно, щоб ви його встановили. Ми з'явимося на день дії і зникнемо відразу після цього. Є сумніви? "


«Ні», - була відповідь.


"Тоді вибачте мене", - сказав Нік, встаючи з-за столу. Чоловік не потрудився підвестися, і Нік не очікував, що він це зробить. "У вас буде чотири дні".


"Шкода, що ти не можеш залишитися довше", - посміхнувся блондин. «Берлін прекрасний у цей час року».


"Можливо, наступного разу", - відповів Нік. "Аuf Wiedersehen, Omega".


Розділ сьомий


ПАРИЖ


Нік вийшов з ліфта на килимову доріжку, яка бігла коридором третього поверху. Він був задоволений інтерв'ю Омеги. На даний момент він дозволив ліфту у своєму настрої стерти будь-які думки про хворобу та смерть.


Він рушив коридором, роздивляючись номери кімнат, і нарешті підійшов до дверей з міткою три двадцять два. Він зупинився на мить, готуючи свою вступну фразу. Коли ідея спала на думку, його обличчя розпливлося в усмішці, і він підняв руку, щоб повернути металеву ручку дверного дзвінка.


Потім він завмер.


Зсередини долинав звук, грубий звук, ядуха людини. На секунду Нік подумав, що у Торі є компанія, але ця думка зникла так само швидко, як і з'явилася. Знову звук, хрипкий хрип, майже крик.


Його рука влетіла в пальто, витягаючи Вільгельміну, коли його тіло робило два кроки назад у холі. Потім він розвернувся і кинувся до дверей, вдаривши ногою по дереву. Пролунав стогін, коли старий замок важко утримувався, і двері потріскалися, утворюючи смуги сирих дощок. Другий удар, зроблений швидко, знищив те, що залишилося. Двері відчинилися, невеликі фрагменти дерева та заліза розсипалися по килиму в номері.


Нік пішов за дверима, ударившись об неї спиною, Вільгельміна попрямувала до маленької кабіни ванною. Вона виявилася порожньою,


принаймні з того, що було видно Ніку.


Він упав навпочіпки і направив Вільгельміну дугою, вказуючи на неї у вузький коридор. Вітальня теж здавалася порожньою. Нік рушив. Він побіг коридором, підстрибуючи, наближаючись до виходу до кімнати. Він полетів, ударився об килим і перекотився навпочіпки.


Його погляд упав на другий дверний отвір, що веде до спальні. Темна постать у шкіряній літній куртці рухалася до виходу, його рука намагалася зачинити двері. Навіть коли він направив Вільгельміну на ціль, у голові Ніка клацнув опис: Північноафриканець, Араб: Марокканець, зважаючи на все.


Не те щоб це мало таке велике значення. Нік був готовий натиснути на курок цілячись у будь-кого, крім Торі. Палець напружився, коли двері почали зачинятися. Але раптом поряд з ним почувся рух. Величезне крісло з підголівником праворуч від нього різко сіпнулося, і спинка обрушилася на нього якраз у той момент, коли вибухнув пістолет.


Його постріл змістився вліво, прожувавши дірку в самісіньких дверях, але залишивши за нею чорний піджак чистим від будь-яких пошкоджень. Нік перекотився зі стільцем, дозволяючи йому опуститися на нього. закручуючи ноги вгору і повертаючись спиною до підлоги. Він порахував два швидкі удари, а потім прострілив ногу.


Стілець полетів угору. Зверху Нік міг розгледіти ще одне темне марокканське обличчя. Потім стілець врізався чоловікові в груди. Збоку від нього здалося блискуче лезо ножа. Чоловік, крекчучи, прийняв удар, а потім помахом руки відсунув стілець убік. Інша його рука піднялася, готова кинути гостру ракету, але битва «була програна з самого початку. Ви просто не намагаєтесь обігнати кулю Люгера.


Вільгельміна прогавкала тільки один раз, і груди марокканця вибухнули червоною квіткою. Він відлетів назад, ударившись об куток кімнати, спиною зісковзнувши по стіні. Нік перекотився, схопився на ноги і одним сильним ударом ногою вибрав двері спальні.


Знову постать у чорній куртці була видна, цього разу наполовину всередині, наполовину з відкритого вікна спальні. За ним, уже в безпеці на балконі, був ще один чоловік. Позаду нього, його тіло, що ковзало по поруччях балкона, було третім. Нік знову прицілився, його погляд зупинився на чоловікові, який ось-ось упаде з балкона. Він вистрілив, але знову постріл далекий від курсу.


Цього разу його відкинули не меблі; це був удар добре натренованої ноги об його витягнуті руки. Він ішов праворуч.


Господи, ще один? – подумав Нік. Ціла армія!


Цей притиснувся до стіни, і його єдина функція – дати співвітчизникам час піти.


Нога твердо приземлилася, піднявши руки Ніка нагору і вирвавши Вільгельміну з його рук. Нік чув, як пістолет відлетів від стіни і впав на килим.


Але найбільше його уваги привернув другий удар по нозі людини. З блискавичною швидкістю нога відірвалася від першого контакту, відскочила і вилетіла назад, щоб упіймати Ніка під ребра. Удар вбив Ніка у двері. Тільки швидке спортивне обертання його тулуба врятувало його від того, щоб зламати плече об одвірок. Натомість він повернувся і прийняв удар по ширині спини, нейтралізуючи удар.


Погляд Ніка здійнявся, щоб оцінити ситуацію. Ця людина була величезною для північноафриканця. Не високий, але неймовірно широкий та міцний. Не було ні пістолета, ні ножа, тільки твердий блиск очей і жорстка усмішка, що говорила про те, що ця людина впевнена в собі і здатна керуватися одними руками. Чоловік рушив до Ніка, його вкрите шрамами обличчя було живим свідченням того, скільки інших впало від його навичок.


Нік зробив крок убік, симулював удар ногою чоловікові в пах і вигнув руку різко вгору. Твердий край його руки зі звірячою силою перерізав чоловікові горло. Голова відкинулася, очі заскліли, зіниці закотилися в його череп.


Але якимось чином він залишився у вертикальному положенні і знову рушив уперед, розмахуючи величезними руками.


Нік був готовий.


Він швидко нахилився і знову став під одну з рук, що розгойдуються, схожих на колоду. Цим самим рухом він підняв коліно. На цей раз це не було підробкою. Кістка з хрускотом зустрілася зі статевими органами.


Пролунав булькаючий крик болю, і чоловік звалився на Ніка. Він утримав задихану фігуру, прицілився і повторив удар, що рубає, по шиї людини.


Цього разу він чудово поєднався з дихальним горлом. Коліна чоловіка повільно зігнулися, і він упав обличчям униз. Швидко нахилившись, Нік підібрав Вільгельміну і кинувся до вікна.


Швидкий погляд на нього дав йому картину. Номер один був на балконі ліворуч від нього. Двоє мчали пожежними сходами, щоб приєднатися до трьох, що вже були в провулку.


Поява Ніка біля вікна викликала два швидкі постріли від номера один на балконі.


Їхній план був очевидний. Той, що на балконі, стримуватиме Ніка, доки два його приятелі не знайдуть укриття у провулку. Тоді вони зроблять те саме для нього.


Нік підійшов до трупа. Сунувши ліву руку під пальто чоловіка до шиї, він підняв тіло перед собою. Не вагаючись ні секунди, Нік кинувся у вікно, використовуючи тіло як таран та щит.


Коли вони з'явилися, в повітрі розкололася стрілянина. Нік відчував, як кулі збоку і знизу врізаються в його щит. Коли він відчув, як підвіконня вдарилося об його стегна, він проштовхнув тіло і перекотився за ним. Він ударився об бок, перекотився і вистрілив.


Перша куля Вільгельміни влучила хлопцеві в ліву мертву крапку в грудях. Друга куля відірвала йому частину обличчя, але це мало значення. Він уже був мертвий і падав по ідеальній спіралі в провулок унизу.


Куля заскулила біля вуха Ніка і потрапила в цеглу за ним. Друга вдарилася об сталеву решітку біля його ніг і полетіла у повітря.


Нік рухався, як синхронна блискавка, пожежними сходами. Підлогу поверху він ковзав на п'ятах та дупі. Для іншого він котився. Щоб ще більше зіпсувати їм мету, він схрестив свої рухи, фактично подолавши всю ділянку залізних сходів одним стрибком.


Двічі Нік відкривав вогонь у відповідь під час спуску. Він не був певен, але подумав, що підстрелив одного з них у ногу. Це підтвердилося, коли він ударився об цемент провулку і перекотився на коліно.


Один допомагав іншому, чия безвільна нога волочилася за ним. В обох було достатньо сил, і вони тікали з місця події так швидко, як могли.


Коли той, хто мав гарні ноги, побачив, що Нік піднімає Вільгельміну, його товариські стосунки зникли. Він покинув свого приятеля і відлетів. Нік прицілився у ліве стегно чоловіка та вистрілив. У той момент, коли він вистрілив, ноги людини вдарилися об бетон провулку у щось слизьке.


Куля Ніка потрапила в нього на шляху вниз - у мертву точку на підставі його хребта. Нік знав, що ця людина мертва ще до того, як упала на землю.


«Принаймні, один залишився живим», - подумав Нік, мчачись до стогнущої фігури через провулок.


На подив Ніка, у цієї людини залишилося більше життя, ніж він думав.


Тільки-но Нік добрався до нього, як його здорова нога вдарила вчасно. Черевики на шпильці ідеально вдарили по зап'ястю Ніка, змушуючи Вільгельміну відлетіти з його руки. У той же час чоловік схопив Ніка за кісточку та скрутив.


Чоловік був поранений, але все ще працював швидко. Спина Ніка ледве торкалася бетону, коли чоловік був над ним. У його руці блиснув кинджал.


"Легко", - подумав Нік, дивлячись, як рука занадто високо згинається перед тим, як хитнутися вниз. Нічого подібного.


Вірний його думки, Нік легко спіймав зап'ястя чоловіка своїм лівим кулаком. Він збирався вкласти його спати правою, коли провулок вибухнув.


Результатом вибуху стала дуже велика дірка у грудях чоловіка. Нік відкотив його і піднявся на ноги, його голова сіпнулася у бік вибуху.


За двадцять футів від нього стояв високий блондин із «Вальтером» у руці, із загадковою зубастою усмішкою на обличчі.


«Ублюдок, – подумав Нік. Тупий виродок!


Нік подивився на тіло, випустивши останній зітхання біля його ніг, потім повернувся і рушив по провулку. Його очі горіли, коли він наближався до блондин-вбивці. Чоловік холоднокровно витяг обойму зі свого «Вальтера», підняв її і вважав снаряди, що залишилися.


Рука Ніка схопила Омегу за зап'ястя, стискаючи його з візуальним тиском, ривком опускаючи руку вниз і скручуючи обличчя чоловіка у власне.


"Навіщо?" він плюнув. "Він міг би говорити".


«Це було твоє чи його життя», - знизав плечима високий блондин. «У нього був кинджал».


- Нісенітниця собача, - прошипів у відповідь Нік. "Я майже обеззброїв його, і ти це знаєш".


Омега вирвав своє зап'ястя із хватки Ніка. Він заговорив, забираючи вальтер у кишеню.


«Два роки, ось чому. Два роки найманої роботи в іспанській Сахарі. Два роки спостереження за Полісарієм, убитим марокканською нечистю. Є ще питання. Альфа?


«Самий час звести старі рахунки», - прошипів Нік, потім помітив рудобороде обличчя Анатоля, що виходить із задньої частини готелю.


"Чорт забирай!" - Закричав чоловік, побачивши бійню в провулку.


Щойно він зірвав ці слова, як довколишні вулиці наповнилися монотонним звуком французьких поліцейських машин.


Настав час рухатися та рухатися швидше.


"Нік прослизнув повз блондин і ступив прямо до Анатоля.


"Позбутися його." Нік загарчав, пригнічуючи гнів у собі. «Я не хочу знову бачити його обличчя до Берліна. Підготуйте його та відправте швидко».


«Підійде», - сказав Анатоль, вказуючи на блондина, який уже рухався по провулку у протилежному від сирен напрямі.


Нік піднявся по пожежних сходах по п'ять за раз, болісний страх перед тим, що він виявить у кімнаті Торі.


З ліжка він пройшов тонким слідом крові у ванну. Вона була у ванні. що пояснювало, чому він її не побачив, коли вперше швидко перевірив кімнату.


Її сукня була частково розірвана. Одні груди оголено блищали. Зверху на грудях була єдина колото-різана рана. Судячи з розміру, рана, ймовірно, була завдана стилетом. Отвепстіе було маленьким, акуратним, і кровотечі було дуже мало, а це означало, що вона швидко померла.


"Слава богу, - подумав Нік, - хоча б за це".


Її руки все ще були пов'язані, стиснуті на животі. На одній стислій долоні Нік помітив дві стрічки обірваного золотого ланцюжка.


Нік розтиснув пальці і висмикнув із них залишки золотого ланцюжка. Він очікував, що нефритовий амулет все ще буде з'єднаний з ланцюгом і затиснутий у стислому кулаку Торі.


Це було так.


Він трохи похитав ланцюгом між великим і вказівним пальцями. Повільно укол болю вдарив його в живіт, і жаль спотворило його риси.


Це часто траплялося. Так завжди і завжди буде. Смерть прийшла разом із місцем. Але кишки Ніка кипіли від того факту, що це сталося з Торі.


Його погляд ковзав від неживого тіла у ванні до ланцюга і назад.


Слова випливли з його пам'яті. «Мій батько дав мені його давно. Я вважаю його своїм талісманом на удачу. Я ношу його весь час».


Раптом його важкі брови насупилися, і на лобі з'явилися лінії напруженої концентрації. Він знову глянув на безмовне біле обличчя, тепер запитуючи про пріоритети вмираючих. Чому Торі зняла амулет незадовго до смерті? І чому така остання смертельна хватка за залишки розірваного ланцюга? Невже вона так поспішала зняти його, що навіть не знайшла часу, щоб розстебнути застібку?


Нік одразу ж побіг кімнатами номера. Він розірвав її сумочку та валізи. Потім він почав шукати очевидні укриття, на які більшість не звертала уваги.


Нічого.


Потім він пройшов місцями, куди щось просто ліниво кидали, ніби це належало цьому місцю.


Він знайшов його в ящику ящика, кинутим у купу мереживної спідньої білизни. Затамувавши подих, він відкрив різьблену тикову кришку.


Амулет був усередині, а просто під ним був лист Яцека з поштовим штемпелем Вінчестера, штат Вірджинія.


Він залишив амулет, але забрав листа. Повернувши його в руці, він уважно вивчив його, відзначивши задню кришку. Лист був розкритий. Спалах зустрічі у вестибюлі між ним і Торі промайнули в його голові.


Вона кинула йому виклик. Вона явно вийшла з вестибюля до своєї кімнати, розірвала листа та прочитала його. Потім, перш ніж вона спромоглася знову запечатати його і піти до Борчака і Хеле, її вбили.


Якби вона взагалі хотіла передати це польській парі.


Вона цього не зробила. Вона знала, що в неї бувають тільки моменти, тому вона сховала це, а потім тримала зламаний ланцюг у руці, щоб сказати Ніку, дати йому зрозуміти, що лист був важливим і досі в номері.


Він збирався витягти забруднений аркуш з конверта, коли його перервали голосні голоси з провулка.


Поліція. Скоро вони зрозуміють, що бійня почалася в тій кімнаті, де він зараз стояв.


Він швидко оглянув усі речі Торі. Як у добрій шпигунці, в ній не було нічого, що могло б визнати її агентом. Зробивши це, він прослизнув у хол і піднявся сходами на свій поверх по три щаблі за раз.


Весь час лист пропалював дірку в його долоні.


Розділ восьмий


Оскільки це було міжсезоння, великий Boeing 747 мав лише третину заброньованих квитків, коли він злетів із злітно-посадкової смуги на Орлі Філд. Після крутого крен літак повернув на захід і почав підніматися крізь хмари. Через кілька хвилин він досяг крейсерської висоти і вирівнявся, прямуючи до Англії та аеропорту Хітроу.


Нік закурив сигарету і дозволив диму глибоко проникнути у легені, перш ніж видихнути. Через кілька місць перед ним, у секції для некурців, він міг бачити потилицю Стефана Борчака та ідеальну зачіску його дружини на сусідньому сидінні. Прямо через прохід сиділи двоє інших дисидентів, один киваючи, а другий поглинув газета.


Місце поруч із Ніком було порожнім. Він так улаштував перед посадкою. Йому потрібна усамітнення, час подумати. Ніяка загадка, чи варто було атакувати від початку, мала швидке чи просте рішення. Але в цій було більше невідповідних частин, ніж Нік будь-коли бачив.


І лист Яцека не допоміг.


З дуже гучним зітханням він поліз у внутрішню кишеню пальта, щоб узяти листа для наступного читання.


"Щось трапилося, мосьє?"


Нік підвів очі. У проході біля його крісла стояв дуже високий, дуже світловолосий бортпровідник. На її обличчі був звичайний професійний занепокоєння за такою ж професійною усмішкою.


"Нічого такого, що не можна вирішити випивкою", - посміхнувся Нік, зупиняючи рух руки.


"Коктейль?"


"Та ні. Кампарі, будь ласка, із одним кубиком».


"Oui, monsieur."


Коли вона відійшла, Нік вивчав ритмічний рух її стрункої дупи і ковзаючу ходу її довгих ніг. Торі була високою, з ногами, які змушували її тіло так рухатися.


Вилаявшись собі під ніс, він перестав витягувати конверт із кишені. Лист паперу всередині був у кількох місцях забруднений водою, а один кут виглядав так, ніби його постійно турбували нервові пальці, доки його писали.


Мій дорогий друже Стефан,


Називайте цей лист як хочете – сповідь, вибачення, відтворення моїх гріхів у письмовій формі – але знайте, що це потрібно було написати.


Я зрадив тебе. З самого початку, дуже багато років тому, я зрадив тебе. Задовго до того, як я навіть дізнався про вас, перед тим, як ми полетіли в Берліні, мене готували до того, що мало статися. Моя втеча на Захід була лише хитрощами, щоб поставити мене в положення стеження на користь КДБ і Дилера. Я став так званим кротом.


Своє життя останніми роками я вважав своїм обов'язком. Я був стурбований тим, що з вами трапилося, але я зміг залишатися задоволеним і виконувати ту роботу, яку мене вчили.


Поки що ти не емігрував і мене не змусили вбивати. Я визнаю, що я не сильна людина. Я клерк, не більше того, навчений користуватися на власні очі, вуха і шифрування, щоб повідомляти про те, що я бачу і чую. Вони ніколи не говорили мені, що я мушу вбити; але вони змусили мене це зробити.


Навіть коли я підклав їхній підлий інструмент смерті, я почав сумніватися. Моє зростання в званні, що дозволило розширити обсяг послуг для Росії та Дилера, більше не було виправданням.


Я не можу піти далі із цим обманом. Я планував здатися. Через це я, мабуть, не зможу будь-коли побачити тебе, навіть якщо вони заважають мені зараз.


Я не прошу твого вибачення, любий Стефане, за той біль, який тобі завдала моя зрада. Торговець пообіцяв, що тієї ночі вас пощадять. Я по дурниці йому довіряв. Так, вам пощадили ваше життя, але вам відмовили у вашій свободі, і у вас відібрали зір.


У цьому я звинувачую себе і прошу вас зрозуміти.


Яцек


Основна ідея листа була написана каракулями, що намотуються, начебто автор спав, або п'яний, або приймав наркотики. Під підписом стояла приписка, написана набагато рівнішим і точнішим почерком.


Бачив Ділера, і пояснив. Він сказав мені, що ви були проінформовані про мої обов'язки щодо його великого плану. Я не звинувачую тебе, мій друже, за те, що ти скажеш про мене. На щастя, все, що я сказав вище, тепер можна докладно пояснити. Дилер погодився вивезти мене із країни. Ви не повірите, друже мій, але ми таки зустрінемося знову. Побачимося у Берні. Доти…


Але йому так і не вдалося дістатися Берна, подумав Нік. Він навіть не виїхав із країни. І якщо він це зробив, що Яцек збирався робити зі своєю валізою, повною компромату?


Якщо справді валіза була його.


"Ваш напій, мосьє".


Що? О так. Дякую".


Вона поставила напій на піднос перед Ніком, а потім відійшла убік, пропускаючи когось. Це був Паршев, молодший із двох чоловіків-дисидентів.


Паршев трохи кивнув Ніку, коли той пройшов до задньої частини літака і в туалет. Нік сьорбнув і знову глянув на листа.


Крім основного тексту та приписки, на полях були позначки олівцем. Нік бачив досить маленьку надруковану руку Торі, щоб знати, що це її.


Це були записи мертвої жінки, які зробили букву такою загадкою.


Кожне посилання на «вбити» було наголошено. "Підвищення в ранзі" було обведено гуртком, а поруч з ним Торі написала "куди" і "з ким". Над "Берліном" вона накидала Ніка Кіллмайстра


N3 і знак питання. Декілька рядків обведено «встановити інструмент», а поряд олівцем: «Що? Бомба? Пістолет? Як вбити? Порадьтеся з Ніком!


На звороті сторінки Торі накидала олівцем кілька запитань. Очевидно, її розум полетів після того, як вона переварила листа, і це були її записи, які, мабуть, хотіли передати йому пізніше. «Кого вбив Яцек? Спікера? Чому? «Ганичок спікеру? Можливо, відповіддю підвищення у званні - можливо!» «Перша частина Яцек збирається здатися. Бачить Ділера, тікає. Чому? Просто щоб побачити Борчака у Берні?» "Якщо Дилер у Вашингтоні, щоб побачити Яцека, де Ділер зараз?" «Звідки Яцек дізнався про Борчака у Берні? Штемпель до остаточного рішення про дату та місце. Також до випуску новин!


Для Ніка було очевидно, що Ділер сказав Яцеку, що Стефан буде у Берні. І хоча це було неочевидно, Нік вирішив, що Торговець вмовив Яцека втекти, а потім убив його.


Але на Яцеку не залишилося й сліду, окрім синців від аварії. Чи він? На тілі були сліди хвороби, вірусу.


Увага Ніка привернув рух, що наближається до проходу. То була Хела. Він швидко склав листа вдвічі і засунув у бокову кишеню піджака.


"Можу я посидіти тут трохи, містере Картер?"


"Звичайно", - кивнув Нік. «І після всіх днів разом, я думаю, ми зможемо це зробити, Нік… Хела».


"Дякую."


Нік подивився на жінку, коли вона граційно ковзнула на сидіння поруч із ним. Сукня була тьмяною, коричневого кольору, щільно облягала стегна, але затягувалася на талії, так що верх лущився, стаючи майже мішкуватим.


На її обличчі було трохи макіяжу, лише трохи блиску для губ та трохи рум'ян на щоках. Очі були оголені, в їхньому природному стані, і тепер вони метнулися з передньої частини літака до Ніка, до її колін.


Очі, коли вони зустрілися з Ніком, були майже холодні. Здавалося, вони дивляться, та не бачать. Вони глянули на Ніка, але з визнали його існування.


Інстинктивна реакція Ніка зараз, як і кілька разів раніше, коли він був так близько з Хелою Борчак, полягала в тому, що струнка постать під одягом була зроблена з чистого льоду.


Або, можливо, вона була саме так до нього. Ні, Анатоль відчував щось схоже на почуття Ніка до жінки.


"Можна мені сигарету, будь ласка?"


"Я не думав, що ти куриш".


«Я не знаю, лише зрідка. Це… це мене заспокоює».


Нік був майже впевнений, що ця жінка завжди була спокійна. Тим не менш, він відкрив свій портсигар, а потім прикурив сигарету, яку вона вийняла з нього.


"Ой, вони сильні, чи не так?"


«Не вдихай, – знизав плечима Нік.


Тиша.


«Мені шкода, що Торі не змогла поїхати з нами до Лондона. Я сумую за нею".


Нік просто кивнув. Хлопці з AX у Парижі постаралися приховати ім'я Торі від преси. Вона була просто жертвою жіночої статі. Нік пояснив Борчаку, Хеле та двом іншим, що вона приєднається до них пізніше.


«Я буду радий, коли це закінчиться – усьому цьому». Вона перервала свої слова хмарою диму.


«Ми обоє будемо. Або, я сказав би, все будемо».


"Можливо, тоді Стефан повернеться до мене".


Нік не відповів. Він згадав слова Торі про нав'язливу думку Стефана про те, що Ділер вторгся до спальні. Він знову глянув на Хелу. Він знову майже відчув її холод. Можливо, він таки не знав жінок, але йому здавалося, що Хеле наплювати, якщо Стефан залишить її одну.


Наче опираючись думкам Ніка, її рука ковзнула вгору, щоб накрити його руку на підлокітнику між ними.


«Я відчуваю, що моя єдина мета в житті – бути собакою-поводирем для фанатика, який прагне помсти».


Її слова були підкреслені стисненням руки. Майже непомітно її голос перетворився на цілу октаву на хрипкий шепіт.


«До того ж дуже самотній собака-поводир», - додала вона.


«Господи, вона може рухатися, як лісова пожежа, що роздмухується сильним вітром», - подумав Нік. Але далеко за тліючим поглядом, що з'явився в її очах, він все ще міг уловити мармурову холодність.


Він саме збирався знайти адекватну відповідь, а також хитрий спосіб вивільнити руку, коли вона була йому надана.


З кількох сидінь попереду пролунав приглушений крик, за яким пішов хрипкий кашель.


Нік підвів очі якраз вчасно, щоб побачити, як Мазелик, четвертий чоловік-дисидент, іде у прохід, схопившись обома руками за горло. Обличчя чоловіка було яскравим, яскраво-червоним, і в його очах, що закочувалися, можна було розрізнити тільки білки.


"Боже мій, що з ним!" - Вигукнула Хела.


Нік не знайшов часу, щоби відповісти. Він поклав руки на спинку кожного сидіння, підібгав ноги і


перестрибнув через Хелу у прохід.


За кілька секунд він проминув решту задиханих, наляканих пасажирів і тримав Мазеліка на руках. Чоловік не міг дихати, і кожен болісний хрип був для нього останнім.


Нік швидко розгорнув його і якомога ніжніше витяг у проході. Потрібна була вся сила, яку він міг зібрати в обох руках, щоб змусити щелепу розкритися. Як тільки це було зроблено, Нік перевірив мову.


Мазелік ще не проковтнув. Щоб переконатися, що він цього не зробив, Нік почав тягтись до ручки. Загорнута в хустку, він стане замінником депресора для мови.


"Ось!"


Нік підвів очі. Це була довгонога стюардеса, і в руці вона тримала справжню річ.


"Гарна дівчинка".


Нік приклав його боком до рота Мазеліка, а потім розірвав сорочку чоловіка. Хрипи переросли в те, що скидалося на передсмертний хрип. Нік стиснув руки в єдиний, схожий на булаву кулак і почав сильно, але рівномірно натискати на груди Мазеліка в серці.


Вгору! Вниз! Вгору! Вниз! Вгору! Вниз!


Вгору! Вниз!


Смердюче повітря заповнило ніздрі Ніка, коли Мазелик видихнув, але не зробив нового вдиху.


Нік зупинив рух і притиснув вухо до грудей чоловіка. Через секунду він відкотився навпочіпки.


«Він…» – запитала стюардеса.


«Він біса впевнений», - прогарчав Нік крізь стиснуті зуби. А потім він згадав. «Паршев – гівно!»


Нік схопився на ноги. Розмахуючи руками, він збивав із шляху цікавих пасажирів. Як розчарований і розгніваний бик, він рвонувся до хвостової частини літака.


Опинившись там, він глянув на двері чотирьох туалетів. Тільки один був зайнятий.


"Паршів!" - вигукнув він, стукаючи кулаками по дверях.


Відповіді не було.


Нік нічого не очікував.


Притулившись до перебирання за ним і використовуючи ручки на двох інших дверях туалету, Нік підняв ноги в повітря. Його ноги метнулися вперед, і підошви його черевиків видали нудотний хрускіт, коли дверний замок зламався під час удару.


Двері відчинилися всього на кілька дюймів. Але це було досить далеко, щоб побачити тіло дисидента, який розкинув голову в мушлі.


Нік штовхнув двері ще на кілька дюймів, досить далеко, щоб проникнути всередину.


«Ісус Христос», - прошепотів він собі під ніс. Бідолашний ублюдок навіть не встиг натягнути штани”.


* * *


Руки Ніка заплющили очі, поки вони дивилися на тиснену табличку з ім'ям на столі перед ним: ДЕВІДСОН ХАРКОРТ-ВІТТ. Неквапом Нік подумав, чи був Девідсон Харкорт-Вітте Кембриджем чи Оксфордом. Звісно, він був Ітоном. Ітон був майже такою самою передумовою для МІ-5, як Кембридж чи Оксфорд, тобто у вищих ешелонах.


Поруч із меморіальною дошкою сидів його власник, червонолиця і киплячий.


"Боже правий, Картер, тобі доводилося дзвонити по радіо в Хітроу і оголосити карантин для всього літака?"


«Було два тіла…»


Його проігнорували. "І тобі доведеться домовитися з Жабами про те, щоб взяти на себе командування французьким авіалайнером".


"Я показав їм належну владу", - відповів Нік, намагаючись не чути нудьгу в голосі. Занепокоєння Харкорта-Витте з приводу британського етикету та французької бюрократії заважало йому зосередитись на важливих речах.


Ця людина все ще марила розгніваними пасажирами, поміщеними на карантин, і скаргами французьких пілотів, коли увійшов помічник, поклав звіт на стіл і побіг геть. Помічник ледь ударив двері, коли Нік проткнув документ.


"Сукін син, Картер, у тебе немає манер?"


"Ні", - відповів Нік, крокуючи, поки він швидко читав.


"Звіт про розтин: двоє чоловіків; описи; спосіб смерті: серцевий напад, але сліди вірусу виявлені в крові; спеціальний звіт; комп'ютерна кореляція; вірус збігається з виявленим у болгарського перебіжчика; вказані дати; також той же вірус виявлений у двох чеських перебіжчиків убитих у Лондоні… - Нік тихо свиснув: "Чорт!"


Лайка відправила Харкорта-Вітте назад у крісло. Його голос, коли він заговорив цього разу, був набагато лагіднішим. "Що?"


«Вашингтон регулярно замовляв аналіз крові нашого дисидента Януша, який помер у Амстердамі, переглядав ваші файли. Чому його не взяли раніше? Нік кинув звіт на стіл і вказав на значні абзаци.


«Ах, так, вбивства парасолькою». Нік застогнав. «Я справді не знаю, старовина. Знаєш, на ці речі потрібен час».


"Майже стільки ж часу, скільки потрібно на виявлення кроту в МІ-5".


«Дивись тут зараз…»


"Вставай!"


Він


це зробив, і Нік зайняв своє місце за столом. "Це безпечна лінія?"


"Так."


Нік потягнувся до нього і зупинився, невинно посміхаючись до іншого чоловіка. "Можу я?


"Ну, я вважаю. Це діловий дзвінок, чи не так?"


"Господи", - прогарчав Нік і подзвонив Дюпон Серкл.


Тепер багато набуло сенсу. Наприклад, Нік був майже впевнений, що тепер означає "зброю смерті" у листі Яцека. Стало ясно й інше, вже помічене Торі.


«Яструб тут».


"N3, Лондон".


"Давай. Тебе знімають на плівку"


Нік повідомив своєму начальнику про лист та останні нещасні випадки.


Чи можете ви повторити розтин Яцека і зробити кілька проб крові для МІ-5 для уточнення?


«Не повинно бути проблем», - була відповідь.


"І я не думаю, що інсульт, перенесений спікером палати, насправді був інсультом".


"Як так?"


У своєму листі кріт згадав про підвищення у званні. Після смерті спікера. Наступним у черзі був не лише офіс, а й величезна інформація, доступна цьому офісу. Це означало б, що якби Ганичек мав інформацію, наш кріт, Яцек, отримає до нього доступ. Думаю, саме це він мав на увазі, говорячи про «підвищення звання».


"Якщо все це правда, - сказав Хоук, - як ти хочеш, щоб я це довів?"


«Ексгумація тіла спікера».


Грім з іншого кінця дроту був оглушливим і закінчився гарчанням: «Ви цокнуті. У жодному разі – сім'я ніколи не погодиться».


«Добре, добре, – простогнав Нік. Чи можете ви отримати доступ до особистих речей спікера в момент його смерті або приблизно в момент його смерті? Наприклад, особисті речі з його столу – як удома, так і в його офісі. Будь-які особисті речі із ящиків його одягу».


"Іншими словами, все, чим володів хлопець?" - сказав Хоук із роздратуванням у голосі.


"Ти зрозумів", - відповів Нік. «Принаймні все, що стосувалося його тіла. І особливо все, що могло проткнути його шкіру. Якщо ви виявите щось подібне, негайно проаналізуйте його і надішліть цей аналіз відразу ж разом із рештою МІ-5».


"Я думаю, ти вже уявляєш, що ми знайдемо".


"Можливо", - відповів Нік. «Можливо, якийсь серцевий препарат, про який західні лікарі ще не знають».


"Це все?"


"Це все. Як скоро?"


"Дуже скоро."


Вони зателефонували, і Нік зі зітханням відкинувся на спинку крісла з подушками. Тепер він знав, що вірус не був чумою чи чимось схожим на нього. Чумою був сам продавець смертю. Він сам стежив за командою дисидентів чи через своїх поплічників та систематично вбивав їх по одному.


Але чому по одному? Чому не одразу?


А потім клацнув.


«Якщо у вас немає чуми, найкраще справити враження чуми!»


"Чума, старовина?" пробурмотів Харкорт-Вітте. "Про що взагалі ти говориш?"


"Прибери своїх хлопчиків із дупи, - сказав Нік, кидаючись до дверей, - і ти дізнаєшся, коли я це зроблю".


Розділ дев'ятий


Нік постукав у двері і почав чекати. У ній відкрилася щілина, а потім зачинилася.


"Стефана тут немає".


"Я знаю", - відповів Нік. "Він у барі готелю випиває післяобідній напій з Анатолем".


Хела кивнула, і потім у її очах загорілося слабке світло. Це викликало усмішку на її трохи почервонілих губах. Тому ви зайшли до мене.


"Вірно", - сказав Нік, дозволяючи очам закривати все її обличчя під частково прикритими віками.


Як і в літаку, більша частина її холодної поведінки зникла з посмішкою. Не всі, але більшість. Більше, ніж будь-коли раніше, вона здавалася жіночною. Нік подумав, що то був халат. Це була блакитна, шовковиста сукня, яка лягала піхвами на її високе модельне тіло. На відміну від суконь, які вона носила, халат щільно прилягав до неї. Він струмував по її грудях, поділяючи і підкреслюючи їх.


«Ви дуже милі цього вечора, місіс Борчак».


Посмішка зростала. "Це комплімент чи твердження Ніка Картера про факт?"


"Трохи того й іншого".


"Якщо це спеціальний дзвінок, я думаю ..."


«Це не так», - сказав Нік, проходячи повз неї в номер. «Буй, я вип'ю, поки ми гратимемо у двадцять питань. Я питаю, ти відповідаєш».


Краєм ока Нік спостерігав, як усмішка зникає з губ Хели, а в її очі повертається холод. Він також помітив прорізи з боків халата, коли вона знизала плечима і повернулася, щоб зачинити двері. Вони пройшли весь шлях до м'яко закруглених підгинів


її сідниці.


"Що це буде? Як ви кажете в Америці».


"Скотч, чистий".


Коли вона приготувала напої і пішла назад до місця, де Нік сидів на підлокітнику дивана, він отримав ще одну дозу адреналіну від того, що в його розумі називав її новим або іншим поглядом.


Простий пояс на мантії був туго затягнутий довкола її тонкої талії. Він творив дива з широкими вигинами її стегон та грудей. Вона засунула напій у руку Ніка, а потім опустилася на диван поблизу. Вона приземлилася, піднявши одну ногу, так що халат відчинився, і низ упав. Погляд Ніка легко простежив за величезним кремовим стегном і ледве помітним натяком на чорні, як смоль кучері на лобку.


"Це запрошення?" - спитав він, потягуючи віскі.


"Це одне з двадцяти питань?"


"Туше", - сказав він. "Ні."


"Тоді це зручний спосіб сидіти".


Говорячи це, вона тримала свою склянку перед очима, вивчаючи її поверх краю склянки. Це мало додати загадковості і спекотності її погляду. Як і поза відпочинку, вона була надто вивчена. Нік подумав, чи це було природним чи завченим.


Він здогадався про останнє.


"Ви любите свого чоловіка, місіс Борчак?"


На кілька секунд її очі затуманилися, кісточки пальців навколо скла стали трохи білішими, а вигнута нога зробила легкий рух, щоб зімкнутися і перетнути свого партнера.


"Чому ви питаєте?"


«Я питаю, пам'ятаєш? Ти відповідаєш».


«Ми не коханці, якщо ти це маєш на увазі. Принаймні більше немає. Тепер ми більше схожі на товаришів.


"Але ви одружені?"


Її голова обернулася до нього. Тепер очі були подібні до шматків нефритового льоду. Губи були скріплені тонкою червоною смугою над твердим підборіддям. На подив Ніка, її відповідь, коли вона нарешті заговорила, була правдивою.


«Ні, ми не одружені. Принаймні не в звичайному розумінні. Ми обмінялися клятвами між собою, і я взяла прізвище Стефана. Це звичайна справа у країнах Східного блоку, де церква не керує нероздільно.


«Чи включали ви клятви, якими обмінялися між собою, клятву вірності?» Погляд не здригнувся, але губи повернулися до замкнутої тиші. «Добре, ще один. Коли ви обмінялися цими клятвами зі Стефаном?


«Шість років тому цього місяця». Ні моргання, ні тремтіння, ні секундного коливання.


"Який день?"


"Вісімнадцятий".


"Куди?"


"Варшава".


"Чи був Стефан тоді сліпим?"


"Звичайно. Де…?"


Нік усно рвонув уперед, намагаючись не дати їй час подумати, хоч знав, що в цьому немає потреби. "Яке у вас було дівоче прізвище?"


"Обровські".


"Ви народилися в Східному Берліні".


«Я народилася у Кракові».


"Який район?"


«Ділянка Бакслаквіа на півдні».


"Ви колись були в США раніше?"


"Ні."


«Ваша англійська ідеальна, навіть сленг».


«Я здобула дуже хорошу освіту».


"Де? Росія?"


Тільки невелика пауза, перш ніж сказала: «Частково».


Тепер Нік зробив паузу, потягуючи віскі і даючи йому повністю прогоріти, перш ніж знову заговорити. «Коли вас взяли на навчання у Верхонському Будинку кохання у Росії?»


«Прокляття, - подумав Нік, - вона в порядку». Очі продовжували холодно оцінювати, а губи навіть зуміли скривитися в досить злій усмішці.


"Як ви дізналися?"


Настала черга Ніка посміхнутися. «Я цього не робив. Це було обґрунтоване припущення. Бувають випадки, коли під час перегляду іншим агентом ваше навчання виділяється, як дзвінок у грі про пікап».


"Дзвінок?"


"Ви повинні знати американський вислів".


Хела поклала обидві руки на скло і, нарешті, відвела погляд від очей Ніка. Перш ніж заговорити, вона кілька секунд дивилася у бурштинову рідину. Коли вона все-таки заговорила, у її голосі було тільки натяк – саме правильне – тремтіння.


«Ти знаєш про Верхонськ? Що там діється? Навчання, яке дають молодим дівчатам, щоб стати горобцями?»


"Так", - відповів Нік, намагаючись охопити кожну її частинку відразу. Він не хотів упустити жодної підказки, і було неможливо зрозуміти, звідки вона зійде.


«Мені було тринадцять, і я була незайманою. Я осиротіла і оселилася в державному будинку, коли мені було десятеро. У мене був талант піаністки. Я думала, що це той талант, який збирався вивчити, коли мене вибрали для поїздки до Москви».


Нік глянув на пальці Хели. Пальці були довгими, загостреними, тонкими, але з очевидною силою. Але очі приковували нігті. Вони теж були довгими та майже загостреними. там


на їхній поверхні був легкий блиск від прозорого лаку.


"Ти граєш зараз?" - ліниво спитав він.


«Рідко, якщо взагалі». Не зважаючи на Ніка, Хела відпила свій напій і продовжила. «Спочатку, коли Ділер зібрав мене і Стефана, я відчував себе твариною, шматком м'яса, яке треба відгодувати та використати. Але потім ми зі Стефаном покохали одне одного. Я побачив ядро ненависті, яке поглинуло його. і вирішив повстати проти мого навчання та указів дилера".


«Отже, замість того, щоб бути сторожовим псом Ділера над одним із його шпигунів, ви стаєте його совістю?»


"Не зовсім. Я сама хотіла піти. Через Стефана я побачив вихід. Тепер твоя черга пити?


Вона підняла порожню склянку. Поверх цього Нік побачив смуток у її очах. Але він також міг бачити крижані глибини, які нікуди не поділися.


Він подумав, що Хела або вихлюпнула душу, або вона найкраща актриса з часів Сари Бернар.


Він узяв склянку та підійшов до бару.


"Стефан і я погодилися, що якщо ви дізнаєтеся про моє минуле в КДБ, хоч би яким незначним воно було, мені ніколи не дозволять втекти разом з ним. Крім того, ваша сторона не зможе прийняти допомогу, яку Стефан хотів надати вам у знищенні Дилера ".


Нік стояв прямо над нею, вклавши напій у її руку. Він відчував запах її парфумів, мускусний запах тепла її тіла, всієї її сутності. Він міг дивитися вниз на відверто задрапіровану вершину мантії і бачити ніжний здуття її розділених грудей. Почуття стиснення охопило його живіт і поперек.


Торі була відверто чуттєвою. Ця жінка була класично еротичною.


Взявши напій, вона вказала очима на місце біля неї на дивані. Нік сів і, відчувши, що вона наближається до нього, знову заговорив.


"Хто такий Дилер?"


Вона знизала плечима. «Чоловік. Це все, що я можу вам сказати – все, що вам можуть розповісти про нього, окрім, можливо, його начальства. І, мабуть, дуже мало хто з них знає про нього багато».


Нік покрутив рідину у своїй склянці, переводячи погляд із неї на неї і назад. "Я не знаю його обличчя", - пробурмотів він. «Я бачив його лише один раз – темною ніччю в Берліні, біля стіни. Але я бачив його очі, і ті, які ніколи не забуду. Я знатиму його по цих очах, але було б корисно, якби у мене були якісь описи понад те”.


"Я ніколи його не бачила".


Що? Але це неможливо!"


Вона похитала головою. "Це не так. Єдині люди, з якими він працював, які точно знали, що людина, з якою вони розмовляли, була Дилером, були сліпими».


"Ви маєте на увазі, що ніколи не бачили його обличчя?" – недовірливо запитав Нік.


"Ніколи."


Нік підвівся на ноги і підійшов до вікна. Крізь лондонський туман він бачив людей, що рухаються вулицями Мейфера. Чи був Дилер зараз унизу, дивився на нього знизу вгору і чекав на нього?


Він міг би бути.


Ця людина була чортова фантомом.


Нік заговорив, не повертаючись. «Хіба вас зі Стефаном не турбує цей вірус, ця чума, яка, здається, поширюється через перебіжчиків?»


«Звичайно, ми хвилюємось. Я в жаху".


"Ти повинна. Ви залишилися лише двоє».


«Щось у твоєму голосі», - сказала вона. "Чому б тобі не висловити це словами?"


Нік повернувся. Вона перетнула кімнату і стала так близько, що її груди майже торкалися його грудей. Її запах був сильнішим, ніж будь-коли, а темні глибини її очей були майже гіпнотичними.


"Я взагалі не думаю, що це хвороба", - повільно сказав Нік. "Я думаю, що це унікальний вид отрути, яка діє як обмежувач серця. Я думаю, що вірус потрапляє в кровотік разом з отрутою, яка діє на дихальну систему. , хто надає його.


"Тоді ми такі?"


"Можливо. Можливо, ні. Можливо, Дилер хоче зберегти в живих двох із вас - або лише одного з вас. Я не знаю. Можливо, Дилер хоче справити враження чуми, і подальше враження, що всі чи більшість із вас заразився перед тим, як залишити східну сторону”.


"Але чому? У чому може бути його мета?"


Нік знизав плечима. "Я не впевнений."


"Ви не довіряєте мені, чи не так?" - сказала Хела, підходячи ближче, так що м'які подушки її грудей без бюстгальтера під мантією почали розтікатися на його грудях.


«Чи маю я довіряти? Спочатку Дилер помістив вас поряд зі Стефаном. Ця людина, як і решта, планує на великий час. Ви все ще можете бути в його кишені, чекаючи, коли вас використовують, коли настане час».


"Я могла б, але я не така".


"Але ж немає ніякого способу довести це, чи не так?"


Рожевий кінчик її язика ковзнув уперед і злегка торкнувся нижньої губи. Вона мала широку, повну.


– подумав Нік, – таких, які часто можна побачити на конкурсах краси. Її нижня губа, тепер блискуча від слини, була чуттєво сповнена. Це був привабливий для поцілунків рота, але Нік не забував, що він міг кусати не гірше, ніж цілувати.


«Я думаю, Хела, було б розумно, якби ти поїхала зі мною до Берліна, а Стефан поїде до Мюнхена з Анатолем та іншими».


Ви думаєте, що я інструмент смерті Ділера? Ви думаєте, що коли настане час, я вб'ю Стефана?»


«Я не знаю, що й думати. Але щодо страховки, мені було б краще, якби Анатоль міг зараз турбуватися лише про Стефана. Ти поїдеш?"


Її очі свердлили його. Він майже відчував, як у її голові крутяться думки, коли вона зважувала його пропозицію.


"Я поїду", - сказала вона. "З радістю".


"Так?"


Вона кивнула головою. «Так. Тому що, поки я буду з тобою наодинці в Берліні, я доведу тобі, що тобі нема чого боятися мене».


Її тіло розслабилося, тануло навпроти нього. Вона провокувала його, притискаючи свої стегна до нього та викручуючи стегна. Він спробував вибратися, але вона схопила його за талію та притягла ближче. Тепер її груди поширилися по його грудях, і їхнє тепло наповнило все його тіло.


Її рот був як магніт, що притягує його. Він поцілував її, їхні губи ледве стикалися, перш ніж її язик глибоко поринув у його рот.


Поцілунок був довгим та глибоким. Все було виконано ідеально, все, що Нік думав, що це буде. Незадовго до того, як він підняв голову, він відчув, як ці довгі, ідеально доглянуті нігті лоскочуть шкіру, а коротке волосся на потилиці.


"Нам не треба чекати Берліна", - пробурмотіла вона низьким і хрипким голосом. "Я можу прослизнути у ваш номер, як тільки Стефан засне..."


Він відчував спокусу з кількох причин, коли дивився на неї згори донизу. Її очі були заплющені, груди здіймалися. Її губи були відкриті, м'які, язик ковзав між ними. Вона застогнала, коли притулилася до нього своїм тілом.


"Скажи так."


"Ні. у Берліні - можливо".


Він залишив її такою, стоячи біля вікна. До того часу, як він дістався свого номера, долоні його рук були в поті.


Він не був упевнений, чи це викликано бажанням або відтінком страху.


Червоне світло миготіло на його телефоні.


Картер, п'ять тринадцять. Моє червоне світло горить».


«Так, містере Картер, у вас є два повідомлення. Одне було просто «Зателефонуйте додому. Не було номера».


"Він у мене є", - відповів він. "Та інші?" Вона дала йому номер, у якому Нік дізнався особисту лінію Харкорт Вітте. "Не могли б ви набрати це для мене, будь ласка?"


"Безумовно."


За кілька секунд у вусі Ніка відгукнувся різкий акцент людини із МІ-5.


«Ви, хлопці, швидкі. Завдяки комп'ютерам наші теж. Роздруківка всього, що ви хотіли, буде у мене на столі за двадцять хвилин».


«Я буду там за десять», - швидко сказав Нік і подзвонив.


* * *


Нік сів за стіл Харкорт Вітте. Перед ним було розкладено стоси комп'ютерних роздруківок. Було трохи більше десяти, і Нік розмірковував над ними майже три години.


Вони були схожі на книгу, в якій пропущено кілька ключових розділів, але вони малювали загальну картину.


"Більше кави?"


Нік підвів очі. Харкорт-Вітте стояв у розсіяному світлі настільної лампи і тримав у руці чайник. "Так дякую." Він налив. "Хіба це не чайник?"


Харкорт Вітте кивнув головою. «Я наказав їм зварити каву. Думаю, чай, навіть наш, тобі не підійде.


Нік усміхнувся. "Ви мені дуже допомогли. Вибач, я був таким їдким днями».


"Не звертайте уваги. Просто ви, хлопці, не так багато стежите за книгою, як ми. Припустимо, це прикордонні речі - незалежність, ковбої, індіанці, гангстери - все таке».


Нік посміхнувся і відсалютував англійцю чашкою, коли один із багатьох телефонів на столі зчинив галас.


"Ваш дзвінок з Вашингтона", - сказав Харкорт-Вітте, передаючи Ніку трубку і беззвучно виходячи з кімнати.


"Картер тут".


Голос Хоука пробурмотів, а потім почав гарчати. «Твій здогад щодо спікера вірний - той самий вірус».


"Я знаю", - сказав Нік, закурюючи цигарку. «Переді мною роздруківки. А що щодо іншого?


«Було дуже багато часу, щоб отримати дозвіл сім'ї, але ми нарешті змогли ексгумувати тіло».


"І?"


«Малі прокол у великому пальці. Це була така дрібниця, яку вони пропустили раніше».


"У великому пальці?" - Сказав Нік і закашлявся від занадто великої кількості сигарет, що затяглися. "Скоріш за все, тоді це був укол".


Це те, що ми зрозуміли. Яструб зупинився, і Нік закусив губу, щоб не вмовити чоловіка


«Ми нарешті знайшли вашу зброю смерті» у речах його офісного столу. Це була запальничка – звичайна марка, зроблена в Японії».


«Чорт, - сказав Нік, - страшенно найважче відстежити».


«Вірно, і, ймовірно, після покупки все одно підробили – що зробило б його відстеження неважливим. Але нам пощастило».


Тіло Ніка напружилося, вуха ожили, а ніздрі роздулися, як у тварини, що тільки-но вловила запах. "Що ж?"


"Помічник в офісі спікера згадав, що запальничка була подарунком".


"Від кого?"


"Помічник не міг згадати, але секретар пам'ятав, що його доставив Яцек".


"А Яцек працював в офісі Ганічека", - прошепотів Нік.


Обидва чоловіки мовчали, статика довгої лінії була єдиним звуком між ними. Але Нік був упевнений, що розум його начальника рухається тими ж шляхами, що і його власний.


Політична кар'єра Ганичека стрімко розвивалася. Він завжди добре фінансувався, і його виборці були значною мірою слов'янськими, переважно польсько-американськими. Його вважали борцем за свободу, народженим в Америці, за права тих, хто живе у старій країні. Після війни він провів багато часу у Польщі, намагаючись зупинити захоплення Росією країни його спадщини.


Але чи це було реальною причиною його тривалого перебування в Польщі?


"Це трохи приголомшує, чи не так?"


"Це так", - відповів Нік. «Я вважаю - як би складно та незручно - ви почали спостереження за новим спікером?»


«Хвилина за хвилиною, цілодобово. Я також надсилав до Відня найвищі пріоритетні надсекретні запити. Вони будуть передані до Будапешта, Праги і, зрозуміло, Варшави. Необхідно повністю переоцінити біографію Ганічека та діяльність протягом доби”.


"Мені він знадобиться негайно в Берліні", - сказав Нік.


"Ви отримаєте це".


Розум Ніка, яким би стомленим він не був, тепер швидко спрацював. Ганічек був популярною людиною. Він мав бути голосом США у Берні. Тепер його обов'язки спікера не дозволяли йому з'являтись там. Його місце займе віце-президент. Це не сильно зашкодило б переговорам, бо Стефан Борчак говорив про Польщу та Східний Берлін ще свіжішим та авторитетнішим голосом.


"І, Нік ..." - сказав Хоук, його голос увірвався в думки Ніка, як гострий ніж, - "... є дещо ще".


"На Ганичека?"


«Ні, на Дилера. Ми знайшли старий файл. Він проглядався кілька разів, але я виявив його випадково через цей вірус і чуму».


«Прочитайте мені, це того варте».


Нік викурив половину пачки цигарок, багато кашляв і стиснув зуби протягом наступних тридцяти хвилин, слухаючи, як хрипкий голос Хоука читає папку.


Нарешті він закінчив, і Нік відчув, як піт тече річкою його спиною.


«До того часу, як я дістануся Берліна, мені знадобиться його повна копія, аж до ваших власних записів».


«В тебе буде це. І, N3…»


"Що ж?"


«Скоротіть куріння або перейдіть на сигари. Ці сигарети вб'ють вас».


"Я знаю", - прогарчав Нік. «Але, принаймні, потрібен час, щоб піти цим шляхом. Нашим друзям-дисидентам не так пощастило».


* * *


Нік увійшов у кімнату і, не звертаючи уваги на світло у вітальні, пройшов через напівтемряву до спальні.


Він був за крок від дверей, коли щось відчув; дихання, легкий шурхіт руху з боку ліжка, ледве вловимий звук, що говорить йому, що він не один.


Інстинктивно потягнувся до Вільгельміни, але потім передумав. У Парижі було достатньо пекла, влаштованого перестрілками. Не мало сенсу повторювати це в Лондоні і примушувати ще одне приховування.


Він тихенько зняв туфлі і напружив м'язи на правому передпліччі. Хьюго, його стилет завтовшки з олівець, ковзнув у долоню Ніка із замшевих піхов. Він присів і, пригнувши, переступив поріг, а потім, затамувавши подих, прислухався до чужого.


Він йшов рівно і рівно з ліжка.


Він напружив м'язи стегон, уперся лівою рукою в килим, перевернув Х'юго, щоб приготуватися до поштовху вниз, і перекотився на шкарпетки для випаду.


"Нік, це ти?"


Голос доносився з ліжка так само, як розсіяне світло ліжка розносилося по кімнаті. Нік був на півдорозі до краю ліжка, а Хьюго піднявся, щоб завдати удару. Йому важко вдалося зупинити свій поступальний рух


голкоподібного клинка, коли він впізнав господаря голосу і людину, що сидить на ліжку.


Хела ахнула, і її очі розширилися, коли вона побачила, як стилет опускається по дузі, зупиняючись за кілька дюймів від її оголених лівих грудей.


«Очікування в темній кімнаті – дуже добрий спосіб убити себе, леді».


«Я… мені дуже шкода. Я задрімала, і в моїх очах світився...»


"Чому ти не спала у власному номері?"


«Я хотів сказати вам, що про все говорила Стефанові. Він думає, що я маю зробити все, щоб розвіяти ваші побоювання. Він погодився, що я маю супроводжувати вас до Берліна».


"Ти могла б сказати мені це вранці", - сказав Нік, скочуючи з ліжка на ноги.


"Я знаю."


У шоці, побачивши Х'юго, що наближається до неї, Хела натягла простирадло до шиї. Тепер Нік дивився, як її довгі, загострені пальці з довгими вигнутими нігтями повільно котять її вниз. Здавалося, минула ціла вічність, поки простирадло не обернулося навколо її кісточок, але вигляд того вартував.


Раніше в мантії, що частково відкривається, вона дражнила. Тепер, повністю оголена, вона вселяла благоговіння. Її не зовсім біле тіло, здавалося, розцвітало вгору від зовсім білого простирадла, прагнучи розширення і зростання через вогонь, який її нагота пробудив у його очах. Її груди важкі та повні піднімалися над її тілом. Вигин її стегон і пухлина на стегнах були чистими та ідеальними.


«Так, я міг би сказати тобі вранці. Це могло зачекати. Але це не дочекається Берліна».


Нік знав, що він приваблює жінок, але також знав, що перед ним не можна встояти. Він збирався сказати їй, щоб вона повернулася до свого номера до Стефана, коли вона простягла руки. Її пальці викривлялися туди й сюди до нього в привабливому русі. Чистий лак на довгих нігтях відбивав світло, стаючи маленькими маяками, що тягли його вперед.


"Все це частина роботи", - подумав він, розстібаючи сорочку, - і не зовсім неприємно!


На той час, як він приєднався до неї, він теж був оголений. Потім вони зустрілися, тіло до оголеної плоті в ліжку. Її стегна і груди впиралися в нього у відпрацьованому, скреготому русі. Справді, кожен її рух, кожен прикус її зубів, подряпина нігтями були покликані підняти рівень його пристрасті ще п'ять градусів.


Він поранив її зубами, руками та губами. А потім він забрав її, роблячи все, що міг, щоб завдати їй болю. Але вона тільки верещала від захоплення і відповідала його поштовховим ритмам.


Час не впливав на їхній рух. Здавалося, вони продовжуються вічно. А потім, біля його вуха, її зітхання стали важкими, а губи склалися одним словом: «Зараз!»


Вона вигнулась угору, притискаючись до його наполегливої мужності. Нік відчув, як її нігті глибоко вп'ялися в його спину, а потім злетіли вгору, коли вона вила у своїй кульмінації.


Нік не звертав уваги на біль у спині від її кусаючих нігтів, коли він замкнувся проти неї і приєднався до неї в задоволенні.


Повільно, з рідкісними спазмами, вони сіли пліч-о-пліч на матраці.


Шум пристрасті ледь затих, коли Хела розплющила очі і дозволила масці бажання зникнути з її обличчя.


"Це не було пристрастю- вірно, чи не так?"


«Це був секс», – глухо відповів Нік. «Іноді це все, що має бути».


"Важко не... ну, не бути професіоналом в умі, навіть коли тіло кричить інакше".


"Я знаю. У нас одна річ, пам'ятаєш?»


"Були – у тому ж бізнесі", - відповіла вона. "У Берліні буде краще, я вам обіцяю".


"Я впевнений, що так і буде", - пробурмотів Нік, підносячи руку до її грудей і заплющуючи очі.


Розділ десятий


Берлін


Нік кинув німецьку марку в руку офіціанта та відмахнувся від нього. Він легко провів рукою по келиху з Ріслінгом, а потім стиснув його в кулаку.


Він і Хела Борчак прибули до Берліна рано вранці рейсом Lufthansa з Хітроу. Вони оселилися в невеликому пансіоні поблизу Банхофштрассе. Великий розкішний континентальний готель був би на шкоду тому короткому часу, коли вони його використовуватимуть. Крім того, Ніку і призначеній їм місцевій сокирі буде легше стежити за пересуваннями та місцезнаходженням Хели.


Хоук дотримався свого слова. Дослідження Ганічека та файл, який він прочитав Ніку з Вашингтона, було виявлено на шифрувальній машині посольства о третій годині дня. Нік пройшов через це за допомогою тонкого гребінця, а потім із переплетеною копією файлу в руці повернувся до пансіонату.


Високий блондин-вбивця, якого Нік позначив як Омега, вийшов на зв'язок рівно о шостій.


"План готовий.


Оголошення було розміщено у власному кабінеті Berliner Zeitung».


Тепер Нік сів і почав чекати.


Його рука відслизнула від Ріслінга, і він відкинувся на спинку стільця, максимально розслабившись у незручному кріслі. На даний момент він був задоволений своїм оточенням і пильнуванням, яке вів протягом двох годин. І вперше відколи все шоу почалося, він був певною мірою задоволений тим, як розгортається сценарій.


Він примружив очі, дозволяючи зняти напругу зі свого тіла, поки він зіставляв інформацію, накопичену протягом останніх трьох днів.


Цей лист був початком, листом, який, як він був певен, у самій глибині душі, про який Торговець нічого не знав. Потім, звичайно, були коментарі Торі, написані олівцем.


Нік підкріпив пам'ять Ріслінгом.


Потім з'явився МІ-5. Потрібно було трохи простягнути руку, але це окупилося. Коли їх підштовхнули, англійська служба використовувала блискучі уми у своєму розпорядженні.


Нік був приємно здивований тим, що одним із цих блискучих розумів був Харкорт-Вітте, коли виникла така можливість. Ніка надихнула його марна згадка про вбивства в Лондоні, вбивства, які офіційно називалися або серцевими нападами, або смертю від невідомого вірусу. Коли Хоук надіслав матеріал із Вашингтона, Харкорт-Вітте схопився за нього.


Потім усе клацнуло, коли лондонські медики сказали: «Добре, хлопці, та сама хвороба».


Хвороба? Нізащо! То було розраховане вбивство самим майстром: Торговцем Смертю.


Але реальним вирішальним аргументом був маловідомий файл, виявлений Хоуком у файлах AXE.


То справді був тонкий файл, запис катастрофи AX. Ймовірно, тому він взагалі не був відзначений якимсь другорядним клерком. Жодне агентство не хоче вказувати на свої кричущі невдачі, навіть самому собі.


Але це була папка із вбивством. Через це комп'ютери бюро викинули його. І, благослови його хитрий розум і пильне око, Хоук вибрав його.


Він був позначений жовтим, а не червоним, що означало лише для довідки. Його висновок був невпевненим. На ідентифікаційній смузі було кілька імен - переважно псевдоніми та шифри.


Один із них був Дилером.


Це був турецький капер за участю двох перебіжчиків, які перейшли на захід. Обидва успішно пройшли допит та вважалися безпечними.


Один не був. Він був шпигуном та вбивцею, хоча це тільки передбачалося, але так і не було доведено.


У будь-якому разі два інженерні мозку НАТО померли від дивного вірусу, а AX, як їхні сторожові пси, опинився з конфузом на обличчі.


Не було можливості ексгумувати тіла двох учених, але Нік був майже впевнений, що якби вони змогли, вони б виявили, що їхній «вірус» надто точно відповідав смертельним випадкам, які щойно пережив Нік зі своєю власною дисидентською групою – «a» вірус », який виявився корінним для людей, важливих для Заходу.


Справжнім відкриттям був другий перебіжчик. Він підхопив той самий вірус через місяць після того, як вчені померли.


Інший перебіжчик, який нібито мав ключ до радянських планів вторгнення до Туреччини у разі війни, зник.


Нік готовий посперечатися, що дезертир, який зник, залишивши по собі так багато заражених тіл, був Дилером.


Рух через вулицю порушив його концентрацію. Очі широко розплющилися, коли його стілець хитнувся вперед. У магазину був покупець.


Нік потягував Ріслінг і дивився - і чекав. Обмін, але не той.


Нік зітхнув і легенько оглянув обидва кінці вулиці. Околиці були не особливо чим похвалитися. То справді був непоказний район Берліна, зовсім та атмосфера, яку шукали туристи. Це був старий квартал, заповнений застарілими фасадами будівель та безбарвними жителями. Навіть бар, де він сидів, був сумним. Кілька столів з гнилого дерева, барна стійка зі стільцями, так набиті разом, що доводилося протискатися ліктями, і довгі лави з боків стіни, одна чи дві були зайняті п'яними, надто приголомшеними, щоб йти.


Але в нього був вигляд через затінене, заляпане жиром вікно, що дозволяло Ніку визирнути зі свого сідала і вивчити вулицю.


І знову його погляд оминув убогість і зупинився на одному конкретному магазині. Це був місцевий магазин, створений з урахуванням місцевих потреб: трохи галантерейних товарів, простий одяг, невелика побутова техніка і за розумною ціною трохи задоволення від пухкої дами, яка ним керувала.


Але Ніка це не цікавило. Що його справді цікавило, то це стіна за прилавком, стіна, видима на його погляд, стіна, на якій стояли древні дерев'яні літери.


За дві години що


я спостерігав за цими ящиками першу годину з надією, другу – з упевненістю. З моменту свого прибуття він залишався за своїм столом, пив розведене водою вино, платячи за привілей великими чайовими, які гарантували йому одноосібну присутність.


З іншого боку вулиці покупець пішов, і Нік знову вмостився дивитися.


Очі знову примружилися в задумі.


Президент та його кабінет були категоричними антипорадниками, як і Ганічек. Усі вони були високо оцінені Берном. Час прийшов. Підніміть Ганичека, і ви піднімете крота, підсадженого в його офісі.


Принаймні так це виглядало. Крот - Яцек - був лише знаряддям, яке можна було використовувати на самоті, коли настав час. Коли настане цей час, він загадковим чином помре, взявши він всю відповідальність за провину.


Нік тепер знав – чи мав досить гарне припущення – ким був цей хтось ще.


Приблизно в той час, коли все буде готове, кріт загине. Він буде вбитий, але разом із ним буде підкинуто інформацію, дуже шкідливу для радянської справи.


Підсаджена Дилером? Напевно. Але чому?


Тому що Дилер хоче, щоб облажалися з обох боків. Це відповідає його стилю. Він хоче, щоб влада за троном належала йому. Це по російські.


Нехай AX отримає інформацію з валізи Яцека плюс щоденники, і російські лідери будуть скомпрометовані в Берні.


Але як він скомпрометує російську сторону і залишиться владою за троном?


Нік усміхнувся про себе.


Нейтралізуючи американців та маючи належну палицю над своїми російськими колегами, щоб контролювати їх.


Торговець був безжальним убивцею і за фахом, і за задумом. Він був людиною, яка пішла на компроміс із цінними активами, інформацією чи людьми для досягнення своєї кінцевої мети.


Навчався у майстра, начальника КДБ. І тепер його господарем став прем'єр Росії. Що, якби він міг опанувати свого пана і одночасно поставити американців на коліна?


Абсолютна сила.


Влада через страх, маніпуляції та вбивства.


Сполучені Штати прибувають на конференцію, готові до словесної битви. На перший день заплановано особисту зустріч, дуже акуратно організовану у закритому режимі, і що відбувається? Звинувачення висуваються і відкидаються, гріхи порівнюються, порушення зважуються, досягається взаєморозуміння і укладаються угоди, якими обидві сторони вирішують відмовитися від цього і продовжити конференцію, як джентльмени і вчені.


Куди підходило вбивство?


Нік усміхнувся про себе, але це був невеселий звук. Уся ця схема була надто громіздкою, надто обурливою та злою, щоб у ній було хоч трохи гумору.


Зваживши все, що він дізнався, Нік дійшов одного висновку. Торговець був убивцею за фахом. Усі його перевороти в минулому ґрунтувалися на вбивствах. Це була точка опори, на якій розгорнулася вся його кар'єра, його сила та його репутація з того часу, як він уперше з'явився багато років тому.


Дослідження Ганичека легко отримати, якщо знати, що шукати. дав ключ до решти схеми.


Ганічек, розумний юнак, народився у Сполучених Штатах, але його батько-соціаліст у дитинстві відвіз до Польщі. Через роки він привітав у Варшаві з Америки свого молодшого брата – свого молодшого брата, який приїхав до Польщі, щоб боротися із комунізмом. Але замість того, щоб знайти спосіб боротися з комунізмом, молодший Ганічек знайшов могилу, а старший Ганічек замість себе повернувся до Америки.


В Америці старший Ганічек старанно працював у двох напрямках. По-перше, здобуття політичного престижу та влади. По-друге, вичікувати, доки його справжня мета - мета його господаря, Ділера - не буде досягнута.


Коли він подумав про це, по всьому тілу пробіг холодок.


Дилер буде в Берні, щоб зробити те, що він вміє найкраще – вбивати.


Та кого?


Ще один озноб і цього разу ковток вина, щоб заспокоїти його.


Дилер планував вбити президента та віце-президента США.


Як?


Смерть із природних причин. Нічого іншого не прийнятно. Безперечно, якийсь вірус. Ким? За якого іншого сценарію ви коли-небудь помістили президента США і російського торговця смертю разом в одній кімнаті?


А хто буде наступним у черзі після президента та віце-президента?


Спікер палати.


Ганічек відійшов від конференції у Берні. З'явився віце-президент; і хтось ще


І через два дні, якщо Дилер досягне успіху


, Ганічек підійде на посаду президента Як і хтось інший.


Якщо змова буде успішною, баланс відносин між двома наддержавами стабілізується. І прем'єр візьме на себе цю заслугу. Його противники по Політбюро, які супроводжували його на конференцію, будуть вилучені або змушені замовкнути.


А Дилер стоятиме за прем'єром, із залізним кулаком світової громадської думки у нього за спиною.


В умі Ніка залишилася лише половина єдиного питання. Як Дилер збирався здобути повну владу над своїм колишнім босом, який тепер був прем'єр-міністром Росії?


Це було якось пов'язане із щоденниками – щоденниками, які збирався отримати Нік.


Ще один рух через вулицю привернув увагу Ніка.


До крамниці ввалилася жінка років п'ятдесяти, товста. Не менш приємний власник магазину вийшов їй назустріч. Вони обмінялися люб'язностями, а потім кісточки Ніка побіліли навколо келиха з Рислінгом.


Рука продавщиці піднялася до задньої стіни, прорізів, синього конверта. Конверт ковзнув по прилавку і зник у великій сумці для покупок.


Гроші були обмінені, і новий власник конверта вийшов із магазину.


"Нульовий час", - подумав Нік, встаючи.


* * *


Нік тримався позаду повільнішої жінки. У всіх сенсах і цілях вона була на вечірній прогулянці, що, мабуть, було правдою. Іноді вона зупинялася біля вітрини і дивилася. Двічі вона входила і робила невеликі покупки.


З кожним кварталом вони просувалися все далі у бідні райони Берліна. Вдома виглядали старшими. Багато хто не був повністю відновлений після руйнівних дій війни. На вулицях потемніли обличчя та волосся турецьких домробітниць та робітників.


Майже кожні два квартали Омега вибирав слід, а Нік об'їжджав квартал тільки для того, щоб знову його замінити. Вчиняючи таким чином, людина, яка здійснювала об'їзд, могла перевірити, чи не переслідується вона шпиками.


Їх не було, і Нік задумався, чи ясно Стефан дав їм зрозуміти, що він пов'язаний. Він сказав, що минуло два роки з того часу, як дилер розіслав щоденники і був встановлений зв'язок для їх отримання.


Рухаючись, Нік уважно вивчав кожну особу, кожен рух.


Все звичайно. Але тоді, якби його здогад був вірний, вся ця каверза виявилася б дуже звичайною.


Нік не витримав. Шаркаючі кроки жінки припинилися. Він примружився, його очі ковзали по погано освітленій вулиці, поки він не помітив її. Вона стояла на ганку вузького двоповерхового будинку. Єдина різниця між ним та його сусідами полягала в тому, що на віконницях та інших дерев'яних виробах було трохи більше фарби.


З-під не по сезону великого пальта, яке вона носила, вилетів ключ. Тяжкі інкрустовані двері відчинилися, і вони ввійшли всередину.


Майже в той же момент світловолоса голова Омеги з'явилася біля Ніканого плеча: «Я думав, стара товста карга добирається сюди цілу вічність».


«Дивно, чи не так – стара полька, яка живе в схудлом турецькому районі».


Омега тільки знизав плечима.


У темряві Нік усміхнувся.


«Перевірте, чи немає шляху всередину. Я зачекаю тут».


Чоловік безшумно зник. За кілька хвилин він повернувся. «Ззаду є провулок – доступ через вікно. Я вже його відкрив».


«Добре, – сказав Нік. Я відведу її вперед. Як тільки ви увійдете, залишайтеся на місці! Ми не хочемо, щоб щось згоріло або було знищено, перш ніж ми дістанемося до цього, і ми не знаємо, хто ще там».


Він кивнув і знову зник. Нік повільно порахував до ста і пішов далі вулицею. Біля дверей він зупинився, шукаючи табличку з ім'ям. Нарешті він помітив це, невелику латунну пластинку над молдингом дверей, що дуже потребує полірування: ГАНС ГРУБНЕР.


Він постукав.


"Джа?" Вона все ще була у пальті.


"Sprechen sie Deutsch?"


"Джа."


"Ist Herr Frommel zu Hause?"


«Nein. Herr Frommel ist nicht hier…»


Тільки-но вона вимовила останнє слово, як Нік увійшов у двері, зачинивши її за собою. Якомога ніжніше він притис її плечі до стіни і нахилився обличчям до неї.


«Співробітничай, стара, і тобі не буде боляче. Де чоловік?


"Який чоловік? Я не…» Її обличчя побіліло від страху, але в її підборідді та блискучих очах була рішучість.


«Ви берете такі речі, як конверти, стара, і віднесете їх до того, кому вони адресовані. Ім'я на конверті у вашій кишені - Доглядач. Де Оглядач?»


"Я не знаю…"


Нік припустив, що


стара жінка була лише домробітницею і дуже мало знала про те, що відбувається. Якби він, Нік Картер, знав всю історію, він міг би дозволити собі бути трохи м'якшим і витратити трохи більше часу.


Це було неможливо.


Він зігнув руку, і тут же вістря його стилету виявилося навпроти горла жінки.


"Де, стара!"


Вона показала на сходи, коли Омега з'явився в холі. "Він один?" - гаркнув Нік.


Вона кивнула, і Нік повернувся до блондина. "Зв'яжіть її. Але це все, зрозуміло?"


Він кивнув, і з Вільгельмін у руці Нік попрямував до сходів. Через плече він помітив Омегу, який уже зв'язав жінку ременем від її власного пальта.


Нагорі був довгий вузький хол. Світло виходило тільки з-під однієї з чотирьох дверей уздовж неї.


"Ольга, це ти?"


Нік не вагався. Він повернув ручку. Двері відчинилися, і він кинувся всередину, Вільгельміна була напоготові і звела курок.


Обережно було мало потреби. У гойдалці поруч із невисоким запаленим багаттям сидів дуже старий сивий чоловік. На кінчику носа красувалися старомодні окуляри в дротяній оправі, а на колінах був накинутий халат. На його колінах між двома дешевими обкладинками лежала товста пачка паперів. Все було туго перев'язане мотузкою.


"Герр Грубнер?"


Старий кивнув і постукав по пакунку собі на колінах. Пістолет не потрібен. Це те, навіщо ви прийшли. Я не маю засобів захистити його. Просто розкажи мені про мого сина”.


Брови Ніка насупилися. "Твій син…?"


Чоловік кивнув головою. «Я дуже прошу вас, від Стефана ви чи ні, просто скажіть мені, чи здоровий він, чи він живий. Коли з'явилося оголошення, я сподівався…»


"Стефан Борчак – ваш син?" Нік зашипів, частини стали на свої місця.


"Да я…"


Це було останнє, що сказав чоловік. Через відчинені двері поряд з Ніком пролунав тріск револьвера з глушником. У центрі голови старого з'явилася невелика, дуже акуратна дірочка. Була лише одна крапля крові, і він не рушив з місця.


Нік не став чекати своєї черги. Він ступив далі вбік і щосили розчинив двері. Вона спочатку потрапила у довге дуло револьвера, а потім врізалося в обличчя Омезі.


Пістолет вилетів з його руки, і його тіло з хрускотом вдарилося об одвірок.


Але великий блондин був далеко не вимкнений. Його руки притулилися до обличчя, і він підійшов до Ніку, як пантера, що згорнулася кільцем. Хлопець був швидким і знав, що робив. Він також мав більше сміливості, ніж мізків. Нік міг би впустити його одним натисканням на спусковий гачок Вільгельміни, але це його не зупинило.


Нік уникнув першого удару, що рубає, перекотившись на стіну. Другий порізав йому вухо, але залишив не більше ушкоджень, ніж дзвони Святої Марії у його голові. Стіна поруч із його головою теж не працювала. Руб'яча рука Омеги пройшла крізь штукатурку і пройшла, як через олію.


Коли Нік побачив пошкодження стіни та швидкість відновлення після удару, він зрозумів, що не зможе довше уникати великого білявого вбивці.


Коли Омега відсахнувся і знову почав замах, Нік вирівняв Вільгельміну і вистрілив.


Куля потрапила йому точно у праве плече. Вона розгорнула його, і перш ніж він зміг прийти до тями, Нік обійняв його правою рукою за шию. Він стискав, поки підборіддя Омеги не пригорнулося до його ліктя. Потім, використовуючи свій лівий лікоть як точку опори для правої руки, він поклав ліву долоню вперед на потилицю блондина.


"Ти людина Дилера", - прошипів Нік йому на вухо. «Я знав це майже із самого початку. Занадто багато хороших людей відмовлялося від надто високооплачуваного контракту, і всі вони рекомендували вас».


Омега тільки хмикнув і щосили намагався звільнитися. Нік має віддати йому належне. Біль повинен був бути болісним, і він спливав кров'ю, як зарізана свиня, але він не здавався. Нік стиснув руку і поставив коліно у центр спини.


Тиша, хоча б кілька секунд, а потім стогне від болю.


«Це також стало очевидним, коли ви застрелили цього марокканця у Парижі. Я бачив вираз його обличчя незадовго до того, як ви його вбили. Мене це вразило лише пізніше, але це був вираз зізнання».


Більше боротьби, але нема слів.


«Який був сценарій сьогоднішньої ночі? Чи передбачалося, що старий помре, чи це була імпровізація в останню хвилину? Чи маю я теж його купити, чи старий стане ще однією жертвою, як марокканець?»


«Та пішов ти на хуй», - пролунала приглушена відповідь.


«Ні, кровожерливий виродок, пішов ти на хуй».


Нік напружив спину в коліні, підняв його і скрутив голову між двома сильними руками.


Він почув клацання, відчув, як тіло обм'якло, і впустив його.


Він швидко переступив через Омегу до старого.


«Чорт забирай, - подумав Нік, піднімаючи переплетену пачку паперів з колін старого, - єдине, про що я навіть не мріяв. Стефан відправив особисті папери торговця смертю своєму батькові на зберігання!


Внизу Нік знайшов стару в туалеті в холі. Омега зв'язав її, добре. Він також перерізав їй горло.


"І це ще не кінець", - подумав Нік. Але, сподіваюся, буде лише один.


Розділ одинадцятий


Нік прослизнув через задні двері пансіону. Вузькі сходи слабо освітлювалися п'ятиватною лампочкою. Піднімаючись, він відчував, як напруга і втома просочуються крізь його кістки.


Але він не міг заспокоїтися – поки що.


Його та Хела кімнати знаходилися на п'ятому поверсі. Нік зупинився на третьому. На носі та на кормі було лише чотири кімнати. Він натиснув на 3-А.


"Так?"


"Це я, Картер".


Двері швидко відчинилися, і молодий енергійний чоловік з яскраво-блакитними очима і тілом захисника відступив, щоб впустити Ніка.


Його звали Ерік Хоун. Він був прикріплений до Ніка за спеціальним дорученням Федеральної розвідувальної служби Німеччини - Бундеснахtendienst, або, простіше кажучи, BND. Зараз він був у поношених джинсах та синій робочій сорочці. Якщо хтось придивиться, все, що вони побачать, це охайного хлопця, який, мабуть, працював десь на заводі чи в гаражі.


Насправді, Ерік був добре навчений американським ЦРУ і був більш ніж здатний упоратися з усім, що Нік кинув у нього. Досі це було лише спостереження.


Нік сподівався, що це буде лише спостереження.


«Випив – що завгодно».


Хоун вказав на порожній круглий стіл, освітлений єдиним джерелом світла в кімнаті. «Просто шнапс – вибач».


"Добре. Що в тебе є?"


Поки чоловік відкрив невелику записну книжку і дуже ефективно говорив коротким, уривчастим тоном, Нік налив чарку прозорої рідини, проковтнув її і швидко налив другу.


"Як ви і сказали, тема ..."


"Жінка."


«Жінка пройшла через вашу кімнату одразу після того, як ви пішли. Судячи з того часу, який їй знадобився, я сказав би, що вона зробила це дуже ретельно».


Нік кивнув після того, як допив другу склянку. "Їй потрібен час, щоб знайти файл", - подумав він, наливаючи третю порцію гладкого зілля. Він добре сховав файл. Він припускав, що навіть комусь із досвідом Хели потрібно не менше півгодини, щоб його знайти.


«Давай, – сказав він.


«Вона підійшла до пункту справляння плати на розі і зробила два дзвінки – жоден з них не був достатньо довгим, щоб відстежити. Приблизно через годину вона послала за сином шинкаря. Сказала старому, що хоче, щоб хлопчик виконав її доручення. "


«І…» - сказав Нік, плюхаючись на один із двох стільців столу.


«Вона дала хлопчику десять німецьких марок, щоб той доставив посилку до офісу в Europa-Center. То був офіс Komendiest Imports. Ми знаємо його як прикриття для діяльності у Східній Німеччині».


Нік кивнув. Цифри. Ви можете відстежити це звідти?


Хоун кивнув головою. «На щастя, у нас усередині є чоловік – точніше, жінка. Він вирушив прямо та експресом до Lufthansa Air Freight в аеропорту Тегель».


"Пункт призначення?"


"Мюнхен".


Нік знову кивнув і уперся великими пальцями в палаючі очі. "Будь-яка подальша діяльність?"


«Джа… я маю на увазі, так. Вона тричі просила біля столу повідомлення».


"Вона б", - прогарчав Нік, думаючи про обличчя Омеги, гротескно спотвореному смертю біля його ніг.


"От і все", - сказав Ерік, закривши блокнот.


"Не зовсім." Нік кинув йому пакунок. «Нехай ваші хлопчики надряпають купу дивних шифрів приблизно на такій кількості сторінок, щоб новий пакет став майже таким же товстим. Потім знову скріпіть його обгорткою. Це займе багато часу?"


Ні. Вони внизу у вантажівці».


"Добре", - сказав Нік. «А по дорозі назад порадьтеся зі своєю медичною бригадою і дізнайтеся, чи прибула гіпоглікемія з Лондона».


"Не обов'язково", - відповів Хоун, дістаючи з сумки невеликий шкіряний футляр. "Це вже тут".


Нік відкрив кришку валізи, щоб побачити голку для підшкірних ін'єкцій, шприц та дві ампули з тим, що, як він сподівався, було вірним протиотрутом від чуми.


З новим пакунком у руці Нік зупинився перед її дверима і прислухався. Він чув слабкий рух, схожий на ходу, за дверима.


Він двічі постукав однією рукою, зупинився і знову постукав. Він знав, що це лише його уява, але


він був певен, що почув, як крізь тонку дерев'яну панель просочився подих здивування.


"Нік ...?"


"Ви чекаєте на когось ще?"


Настала хвилинна пауза. «Досить довго, – подумав Нік, – щоб вона заспокоїлася.


Ланцюг затремтів, замок повернувся, і двері широко відчинилися.


Вона стояла спокійно, холоднокровно і стримано в дорожньому костюмі з якогось твідового матеріалу. Під піджаком біла шовкова блузка з воланами доходила до шиї і приховувала дивовижні контури грудей.


На даний момент Хела була далекою від ідеалу.


«Нік – слава богу».


Вона увійшла до його обіймів, обвивши навколо його шиї. Її запах наповнив його ніздрі, а її тіло було м'яким та теплим. Через її плече він побачив дві її сумки, що акуратно стояли в центрі кімнати.


"Ви ефективні".


"Що?" В її голосі не було тривоги, і тільки легкий тик у куточку ока, коли вона відступила до нього обличчям.


Нік кивнув у бік багажу. "Ви упаковані, ви одягнені, ви готові до роботи".


"О так." Вона не спіткнулася, але пауза багато сказала. «Я знаю, що у нас не було запланованого від'їзду до Берна до ранку, але я думала, що буду готова сьогодні ввечері на випадок, якщо твої плани зміняться».


"Мої плани?"


Вона знизала плечима, коли він пройшов повз неї до кімнати. «Я подумав, якщо все піде добре, можливо, ти захочеш піти раніше».


«Так, ти маєш рацію - я міг би». Він стомлено звалився на м'який стілець і кинув обтягнуту мотузкою пачку паперів на кавовий столик поруч із собою. "Але зараз, коли я розбитий, все, про що я можу думати, це сон".


Їй була потрібна вся сила волі, щоб не дивитися на папери. Насправді вона двічі дозволяла їм глянути, і Нік міг відчути, як важко їй знову глянути на нього.


"У тому, що…?"


Нік кивнув. "Те саме; знамениті щоденники торговця, і вони страшенно важливі».


"Що?"


Старий, у якого вони були, його хатня робітниця і хлопець, якого я найняв, щоб влаштувати вбивство - всі мертві».


"Ти…?"


«Лише одного з них. Хлопець, якого я найняв. Він виявився двійником, людиною Дилера. Я застрелив його, а потім зламав йому шию»


Вона сказала. - "Він мертвий?"


"Дуже навіть." У цей момент її реакція була напруженою. Тепер, хоч це було ледь помітно, Нік бачив її спокій. "Є щось випити в сумці?"


"Ні."


Нік кинув їй ключ від номера. «У моїй кімнаті на комоді стоїть пінта скотчу у шкіряному футлярі – не заперечуєте?»


"Звичайно, ні."


Вона увійшла у двері. Нік відстежив її руху по звуку, коли запалив останню сигарету в пачці. Дим глибоко горів у його легенях, біль на мить зняв утому в його тілі.


Хела повернулася з фляжкою та двома вже налитими склянками. Їхні руки ненадовго стикалися, коли вона простягла йому одну зі склянок. Нік легко провів одним пальцем її пальцем до нігтя. Він наголосив на чистому поліролі і кінчиком пальця намацав майже заточений край.


"Як тобі вдається так довго грати з нігтями на піаніно?" - ліниво спитав він.


Вона тихенько засміялася. "Я ж сказав тобі, що я вже рідко граю".


Так, ти це сказала. Я забув".


Вона сіла навпроти нього, і Нік потягував віскі. Він вивчав її через край склянки, як колись вона вивчала її.


"Думаю, тепер усе скінчено, - сказала вона, - крім Берна".


«Так, тепер я досить добре в усьому розібрався. Ким би не був Дилер, ми повинні зуміти припинити його побудову імперії у зародку».


"Будівництво імперії?"


Нік відкинувся на спинку стільця. Масажуючи віскі вільною рукою, він примружив очі і дозволив своєму голосу перетворитися на монотонний сомнамбулічний звук.


«Торгівець – людина з футуристичним мисленням. Я припускаю, що кожен сюжет, який він створив, кожне життя, яке він забрав, кожна ідея, яку він вигадав із самого початку своєї кар'єри, мали одну єдину мету».


"Який було?"


«Він хотів знайти спосіб контролювати уряди обох наддержав».


Її сміх був гортаним. "Це неможливо. Таке немислимо!


«Можливо, для нормального розуму. Але розум Дилера ненормальний, яке амбіції астрономічні».


Нік говорив низьким рівним голосом, розповідаючи їй те, що, як він підозрював, вона вже знала.


Він розповів їй про крота Яцека, який працював на Ганічека, але не знав, що сам Ганічек був кротом, що працює на Дилера, посадженим за багато років до того, щоб стати президентом Сполучених Штатів.


Хела видала доречне зітхання і швидко знову наповнила їхні келихи.


"Єдина чистота пози Яцека


полягала в тому, щоб убити спікера палати та підняти Ганичека на цю посаду. Одна річ у плані Дилера пішла навперейми. У Яцека з'явилося сумління. Його все одно мали намір вбити, але графік довелося прискорити. Але Ділер навіть використав це у своїх інтересах. Він убив Яцека, а потім підклав докази скоєння правопорушень росіян у валізу в машині цієї людини».


«Але чому Дилер – російський – видав радянські секрети?»


«Бо на конференції в Берні він хотів глухої ситуації між двома країнами, що дорівнює владі в кожному кулаку. Розумієш, Хела, дилер збирається вбити президента та віце-президента у Берні. Зазвичай це може спричинити багато ускладнень. Але ні, якби вони були вбиті дивною невиліковною хворобою, яка вже вбила кількох людей».


"Наші люди…"


«Вірно. Людина дилера, Ганічек, вступає на посаду президента. Управляється одна наддержава!»


"І інша?"


Нік поклав руку на переплетені папери. «Дилер контролюватиме прем'єр-міністра за їх допомогою. Це могло б висадити в повітря кришку радянських злочинів, аж до Сталіна. Опублікувати це і весь світ повстане проти матінки Росії».


«Але що толку від такої сили? Що Дилер сподівається отримати?


Нік знизав плечима. «Більше влади. Як би безглуздо це звучало, я думаю, що его Дилера таке, що його єдине прагнення - стати наймогутнішою людиною на землі. Це не так і рідко - Гітлер, Карл Великий, Наполеон - у всіх було одне і те ж его».


"Це чудово."


"Так, це так", - сказав Нік, піднімаючись на ноги. "Але тепер, коли ми знаємо, хто такий Ганічек насправді, і той факт, що у нас є щоденники, не повинно бути надто складно зупинити його в Берні".


"Ні, - сказала Хела, її очі ковзнули по зав'язаному вузлу, коли Нік підняв його, - не повинно".


«Я збираюся прийняти душ і трохи відпочити. Ми поїдемо вранці. Нині немає поспіху».


Нік залишив її зі склянкою в руці, дивлячись на кавовий столик, на те місце, де раніше лежали папери.


Майже півгодини Нік простояв під димними струменями душа, розслабляючись і намилюючи себе. Коли він нарешті вийшов, витираючись великим пухнастим європейським рушником, вона лежала впоперек ліжка.


"Оскільки ми не їдемо до ранку, - сказала вона, відкидаючи волосся з чола, - я подумала, що ми могли б використовувати ніч".


Вона звела очі. Вона була спокійна, кожен дюйм хтивої сирени, коли її темні очі дивилися йому в очі, кидаючи виклик своєму власному.


Нік усміхнувся, і вона посміхнулася у відповідь. "Я не знаю, чи готовий я до цього", - сказав він.


"Всі чоловіки, Нік, готові до цього з правильною провокацією". Вона рухалася лише злегка, але цього було достатньо, щоб її оголені груди танцювали, її стегна та стегна пробуджували бажання.


Нік впустив рушник і ліг на ліжко. Вона рухалася до нього, вся тепло, вся гаряча жінка, весь Чеширський кіт із усмішкою на чуттєвих губах.


Ти чудовий коханець, Нік. Зроби з мене жінку, яка може приймати кохання. Я ж казала тобі, що у Берліні буде краще».


"Так ви зробили."


Він поцілував її, дозволивши своїй мові пройтися її губами, а потім поринув у її чекаючий, теплий рот. Її груди були теплими в його руці, пружними і в той же час м'якими. Її стегна захопили одну з його ніг, і вона почала рухатися проти нього.


Його губи ковзнули по її вусі і вниз по горлі до плеча. Він відчув, як її рука ковзнула по його боці, її нігті лоскотали його тіло.


«Люби мене, Нік, зроби мені боляче! Не надто сильно, просто небагато – ось так».


Він відчув, як нігті почали впиватися в його сідниці. Як можна недбало Нік схопив руку перш, ніж її смертоносні пазурі змогли зламати плоть.


Він знав, що не зможе пройти весь цей шлях, щоб зайнятися нею любов'ю. Але йому вдалося достатньо прелюдії, щоб зробити її переконливою.


"Для мене це буде справжня егоїстична подорож", - прогарчав він, підносячи її руку до своїх губ. "Перемога над Дилером, спостереження за його смертю".


«Забудь про дилера, Нік, хоча б на якийсь час. Нас залишилося лише двоє».


Нік поцілував її руку і дозволив своїм губам ковзнути на її пальцях. Його погляд перемістився до її нігтів.


Вона переробила їх перед тим, як прийти до його кімнати.


Раніше полірування на них було прозорим. Тепер він був криваво-червоним.


"Ви переробили нігті".


«Звичайно», - відповіла вона, намагаючись прибрати свою руку з його рук якомога недбаліше. «Я хотіла бути гарною для тебе. Я причесалася і завдала духів». Вона не могла приховати нервовий звук у сміху, який пішов за її словами.


"Яцек був убитий колотим пораненням. Спікер від


уколу шпилькою, коли він запалив запальничку. Двоє в літаку заразилися своїм «вірусом» від крихітного уколу у зап'ястя, настільки маленького, що не були виявлені при першому розтині».


"Що ви отримуєте у результаті?" Голос Хели був тепер холодний, всі сліди хтивого бажання погашені стрімкими думками.


"Поет - Януш ..."


"Що щодо нього?"


Ніку не треба було відчувати напруження в її тілі. Він це відчував. Жіночі, але атлетично скам'янілі м'язи її рук та ніг почали стискатися. Шнури на її шиї почали підніматися, і все її тіло почало звиватися.


"На спині Януша були подряпини вгору і вниз по всій довжині, включаючи його сідниці. Це були подряпини, зроблені жінкою в агонії пристрасті - такі подряпини, які чоловік вітав би, якби йому сказали, що він задовольняє потреби жінки. Це були глибокі. подряпини від нігтів, дуже схожих на ці..."


Нік потягнувся до її зап'ястя, але він не міг їх захопити.


Миттю вона була на ньому, дряпаючись, як кішка. Довгі смертоносні кігті її нігтів торкалися його очей, його плоті, де б вони не торкалися і втикалися. У той же час вона розвернулася, щоб піднести своє коліно до його паху.


Нік заблокував її коліно стегном і нарешті зумів схопити її за зап'ястя.


«Все закінчено, Хела, шарада закінчена. Я знаю, хто такий торговець, і я знаю, хто ти. Я збираюся вбити його. Не примушуй мене вбивати і тебе».


Єдиною її відповіддю був майже маніакальний сміх.


Хела боролася, як чортова кішка, з більшою силою та енергією, ніж він міг подумати. Їй вдалося звільнити одну руку, і вона хльоснула вперед, її рука була схожа на кіготь. Цвяхи потрапили просто у вічі. Їй не вистачало його очей, але Нік відчув біль, а потім теплу кров, коли вона розсікла його по лобі. Ще один удар, швидкий, як змія, і всі п'ять смертоносних пазурів відкрили йому щоку.


Він змахнув своєю вільною рукою по широкій дузі і завдав сильного удару у бік її голови. Вона розтяглася, лаючись, з ліжка по підлозі.


Удар такої сили повалив би більшість людей, але не Хелу. Коли Нік підійшов до неї, вона була навколішки. Йому вдалося повернути її зап'ястя, але як тільки він це зробив, вона обернулася, поваливши їх обох на підлогу.


Разом вони каталися, Нік тепер важко дихав і тримався щосили, Хела використовувала все - зуби, ступні, коліна - але найбільше намагалася звільнити свої зап'ястя і повернути ці пазурі в гру.


Її обличчя наблизилося до нього, коли Нік підвівся на ноги і потяг її за собою. Її очі були яскравими, але холодно порожніми. Ні гніву, ні кохання, ні ненависті, ні емоцій ні в її очах, ні в її рисах не було.


Вона, як і сам Нік, була лише машиною.


І тут розпочалося. Пальці, що стискали її зап'ястя, почали німіти. Легкий туман почав формуватись над його очима, і він відчув скорочення грудей.


"Ти вмираєш, Картер", - прошипіла Хела йому на вухо. Ти вмираєш на ногах. Продовжуй боротися – це змушує кров текти швидше, стріляє просто тобі у серце».


Як і її очі та її риси обличчя, у її голосі не було жодних емоцій.


Нік захитався навпроти неї. Його ноги раптово перестали працювати. Він відчув, як з його пір сочиться холодний піт, а його груди немов опинилися між двома язиками лещат.


Він навіть не усвідомив, що впустив її зап'ястя. Але вони, її руки танцюють перед його очима. Один із них нахабно вдарив його по обличчю, змусивши його розтягнутися на ліжку на спині.


Вона була на ньому вмить, руки піднялися над ним, стиснувшись у пазурі. А потім вона вдарила і всі десять нігтів знайшли м'яку частину його живота. Пальці зігнулися і встромили криваво-червоні шипи якомога глибше в живіт.


Задоволена вона відійшла від нього. Декілька хвилин вона стояла, як статуя, дивлячись на нього зверху вниз. Вона дивилася, як його обличчя червоніє, і уважно слухала, як болісний кашель перетворився на хрипку хрипку.


Коли він був смертельно нерухомий, вона пішла у ванну. Нік лежав, дивлячись на неї примруженими очима. Наче він плив, спостерігаючи за нею в уповільненому русі, поки вона мила руки і методично розчісувала волосся. Як сон, вона завдала свіжого макіяжу і повернулася до спальні, щоб одягнутися.


Нік не рушив з місця. Він не міг. Його розум був все ще живий, але його тіло здавалося онімілим і мертвим.


Повністю одягнена, з пачкою паперів під пахвою, Хела зупинилася в дверях і подивилася на нього.


«Дивно,— подумав він,— тепер вона посміхається.


А потім вона пішла.


«Іди, дитинко, – подумав Нік, – біжи до нього». Візьміть його дорогоцінні криваві щоденники Борчака і скажіть йому, що все гаразд.


Скажи йому, що Картер мертвий. Скажи йому, що дорога для його кривавої угоди є вільною. Змусіть його думати, що ніхто нічого не знає!


Хвилини тяглися. Нік подумки рахував. Через годину руху все ще не було. Ще півгодини, і він почав потіти.


Господи, подумав він, швидше відчуваючи, ніж відчуваючи, як з нього ллється піт, гіпоглікемія марна - протиотрута не спрацює!


А потім, трохи більше двох годин, він почав відчувати, що оніміння проходить.


Невдовзі після цього він відчув свій перший рух; його губи скривилися в посмішці.


Розділ дванадцятий


Сигара Яструба вилетіла через подих задоволення. Його погляд метнувся із заваленого паперами столу на те місце, де Нік сидів, сутулячись у м'якому кріслі.


"Це динаміт".


«Я вважав, що так і буде. Справжній Стефан Борчак жив ненавистю. То була його форма помсти».


Хоук усміхнувся. "І все це могло спрацювати".


«Можливо, це спрацювало б, у будь-якому разі, досить довго, якби Омега вбив старого до того, як він визнав, що він був батьком Стефана. Або якби Омега зміг убити мене, як він мав, і передати справжні щоденники Дилеру”.


«Президент уже провів дві дуже особисті та дуже секретні зустрічі з прем'єр-міністром сьогодні вдень».


"І…?" - Запитав Нік.


"Російські хочуть співпрацювати по всьому шляху", - відповів Хоук і провів рукою по паперах. «Вони хочуть, щоби все це було тихо. Вони зроблять все можливе, щоб повернути все це назад і зам'яти».


Нік відчув, як по його спині пробігає напруга. "Ви маєте на увазі, що ми б повернули його їм?"


Хоук знизав плечима, це частина гри, Нік, ти це знаєш. Вони дають нам те, що хочемо, ми повертаємо йому життя. Крім того, ми ніколи не зможемо випустити цей матеріал і вони це знають. Якби ми це зробили, це було б схоже на ядерний удар. І перш ніж виникнуть наслідки, вони будуть змушені відповісти».


Нік застогнав, але кивнув. Він дуже добре знав, що це була частина гри. "Що щодо Дилера?"


Хоук зупинився, дозволяючи собі відволіктися від погляду Картера. "Російські хочуть його повернути".


"Навіщо?"


"Напевно, щоб дізнатися, які ще маленькі бомби він заклав у всьому світі".


"І ми хочемо залишити його з тієї ж причини", - з огидою сказав Нік.


Хоук підняв своє велике тіло зі стільця за столом і підійшов до високого аркового вікна, що виходив на Альпи. Декілька миттєвостей він стояв у мовчанні, його руки були закладені за спину, а голова була огорнута хмарою диму. "Не обов'язково", - сказав він нарешті. «Дилер так само незручний у наших руках, як і в них. Президент не сказав прем'єр-міністру всього, але достатньо, щоб старий спітнів».


"Де він тепер?"


"Ділер?"


Нік відповів - "Хто ж ще?" .


«Там, нагорі, – вказав Хоук на гори, – у шалі. Ваш друг Анатоль та п'ятеро наших найкращих охороняють його».


"І він не знає, що все скінчено?"


"Ні поки що ні. Але завтра, коли конференція розпочнеться, її там не буде».


Нік дозволив своєму розуму працювати, намагаючись інтерпретувати думки Хоука, а також його слова. «Отже, коли він справді дізнається, що ми знаємо, і що ми маємо справжні щоденники, він міг якимось чином розповісти про це і все одно влаштувати пекло».


Хоук кивнув головою. «Ось чому ваш обман із Хелою був шедевром. Вона доставила імітацію пакету, який ви надали. Дилер вважає, що вони справжні, тож він промовчав».


"А жінка?"


«Він сказав їй зникнути, доки все не закінчиться. На місці події вона може бути небезпечною, якщо ми запідозримо її у вбивстві. Ви ж мертві, чи знаєте, наскільки він стурбований».


"Це була ідея", - сказав Нік, перетинаючи кімнату і встаючи поряд з Хоуком. "Тепер, як нам використати цю перевагу?"


Ми зупинили жінку до того, як вона покинула Відень, щоб перейти річку в Угорщину. Вона зробила собі ін'єкцію, перш ніж ми змогли зупинити її. Я думаю, коли ми вийдемо на Ганичека, він зробить те саме».


"Сподіваюся", - пробурмотів Нік.


Хоук ледь помітно кивнув і повторив слово: "Сподіваюся".


«Отже, є тільки сам Дилер», - наспіваючи сказав Нік. «Поки він живий, навіть ув'язнений, тут чи там, він все ще має зв'язки по всьому світу, відомі тільки йому і вірні тільки йому».


"Вірно", - сказав Хоук, ще одна хмара диму приховала його риси. «Поки що він живий…»


Слова замовкли. Ні Хоук, ні Нік не повернули голови. Обидва чоловіки дивилися прямо перед собою, на вогні шале на далекій горі.


Нарешті Нік знову заговорив. "Ви повідомте Анатолю


що він може все підготувати? "


"Я повідомлю."


У шалі можна було легко потрапити з тильного боку по величезному каменю в снігу. Для Ніка він був легко доступний спереду, але Дилер наполягав на тому, щоб зайняти передню кімнату. Звідти міг стежити за кожним, хто приходив і йшов.


Нік поки що не хотів оголошувати про своє прибуття.


Один за одним він переступав через каміння, поки не досяг низької балюстради в романському стилі, що оперізує задній двір шале. Він легко перестрибнув через балюстраду і потім недбало пройшов через подвір'я.


Перед ним відкрилася одна з високих багатоскляних французьких дверей і вийшов Анатоль.


"Добрий вечір мій друг."


"Анатоль". Разом вони увійшли до кімнати з високою стелею. "Де він?"


"В своїй кімнаті. Він був там цілий вечір».


"Він нічого не підозрює?"


“Наскільки я можу судити, нічого. І він не намагався спілкуватися із зовнішнім світом».


Нік кивнув. "Ти самотній?"


Інші пішли півгодини тому. У сірому «Бентлі» перед вашим від'їздом є ключ».


"Слуги?"


«Я відпустив їх, як тільки надійшла звістка від Хоука».


Нік простягнув руку. "До побачення мій друг. Повертайся до свого човна і забудь про все це».


«Чи згадував я колись всі інші часи, га?


"До наступного разу".


Анатоль зітхнув. «Для мене, гадаю, наступного разу не буде. На цей раз мій вік починає позначатися на мені. Все, що потрібно, вже посаджено. Все, що вам потрібно зробити, це підключити два незакріплені дроти в електричній скриньці біля вхідних дверей. . "


Нік кивнув, і, не сказавши більше жодного слова, Анатоль перетнув двір. Нік дивився, поки його постать не поринула у темряву, а потім повернувся і піднявся широкими сходами на другий поверх.


«Зачекайте, будь ласка», - була відповідь на стукіт Ніка.


Нік не став чекати. Він штовхнув двері й увійшов до кімнати. Стефан Борчак відвернувся від нього, його руки працювали на його обличчі.


"У цьому немає необхідності", - сказав Нік. "Все скінчено. Ви можете залишити їх осторонь».


Чоловік напружився, його плечі стиснулися. Після хвилинного вагання він повернувся. Його руки впали на груди. В одній з них були сіра непрозора лінза, з тих, що використовуються кіноакторами, щоб надати ауру сліпоти своїм очам при зйомці крупним планом, коли вони зображують сліпу людину. Його партнерка перебувала у лівому оці чоловіка. Його праве око було блакитним, яскраво-синім і сяяло на Ніку.


Нік легко згадав, де він раніше бачив це сяюче око і його супутницю. Насправді, якби в кімнаті було трохи темніше, він міг би уявити їх обох у Берліні, біля стіни, ці очі дивилися на нього з тіні, створеної полями опущеного капелюха.


«Твій народ знайшов протиотруту».


Нік кивнув. "Це було досить просто, коли ми розбили вірус на компоненти".


«А як ви дізналися, що я та Стефан Борчак були одним цілим?»


"Це клацнуло, коли старий у Берліні назвав мені своє справжнє ім'я".


«Шкода, що Герхард не зміг змусити його замовкнути, перш ніж він заговорив, і, звичайно, шкода, що він не зміг змусити замовкнути і тебе. Я хвалю тебе, Картер. Герхард, той, кого ти назвав Омегою, був найкращим».


«Не такий гарний, як ми з тобою», - сказав Нік, дозволяючи посмішці, що обеззброює, заграти по його обличчю.


"Це правда - очевидно"


Він упустив окуляри, які тримав, на стіл перед ним. Потім він перемістив руки в обличчя і прибрав іншу. Коли він знову підняв очі, Нік відчув, як його тіло вкриває холодний піт.


В очах цієї людини було чисте зло, ще більше посилене тим, що Нік вважав домішкою безумства.


"Ти вбив справжнього Стефана?" - Запитав Нік.


«Так, коли я дізнався, що він робить. Я все одно вбив би його. Його особистість завжди була тією, яку я планував використати, щоби прийти».


"Ви кремували тіло?"


"Звісно."


"А потім вам знадобилося чотири роки, щоб дізнатися, куди Стефан відправив інформацію, яку він накопичив".


Дилер кивнув головою. «Я знав, що його батько емігрував багато років тому, і Стефан мав приєднатися до нього. Я помилково припускав, що Стефан зв'яжеться зі своїм старим другом Яцеком і розповість йому, де є щоденники. Я давав йому всі здібності».


"Але він цього не зробив".


"Ні. Так що я мав знайти їх сам".


Нік витяг з кишені спеціально сконструйований пістолет із вузьким циліндром і перевірив заряд, поки говорив. "Чому ти просто не доручив Омезі отримати їх самостійно?"


«Безпека. На випадок, коли старий зробив копію. Я


знав, із вашими повноваженнями, він вам скаже». Дилер зробив паузу і, взявши тростину, підійшов до столу, де він, очевидно, працював. «Я вважаю, що це підробка сьогодення».


"Це так", - відповів Нік.


"Я так і думав. Шифрування дитяче і безглузде - набагато нижче від того, що я очікував від Стефана».


"Ви справді думали, що вам це зійде з рук?" - прогарчав Нік.


Торговець обернувся і почав повільно йти через кімнату до Ніка. "Абсолютно вірно. До речі, як ти збираєшся усунути мене?


«З цим, – сказав Нік.


Він підняв пістолет і вистрілив. Дротик завтовшки зі шпильку потрапив Дилеру у праве стегно. Він пронизав стегновий м'яз приблизно на три дюйми, залишивши два дюйми тонкої сталі, що стирчить з ноги чоловіка.


Продавець зупинився і без тіні емоцій подивився на свою ногу. Потім він знову глянув на Ніка.


"Вірус?" Нік кивнув. "Дивно. Я не думав, що ти зможеш розробити формулу так швидко. Але якщо ти це зробив, ти можеш приєднатися до мене».


Миттю кульгавість зникла, коли чоловік полетів до Ніка. Коли він зробив випад, тростина перекинулася в його руці, і золота голова полетіла прямо до грудей Ніка.


Нік був готовий. В останню мить він упав на коліна і взяв тростину обома руками. У той же час він підставив плече чоловікові під живіт із усім упором у ногах.


Кинувши тростину за спину, Нік двічі вдарив Ділера ззаду по шиї. Він упав, слабкий, але не здався.


Незалежно від цього.


Нік швидко закріпив ноги власним ременем, а потім руки кушаком, який він зірвав із фіранки. Потім він узяв тростину і нахилився над Торговцем, перекочуючи людину на спину.


"Про вірус?"


"Так."


«Ви маєте рацію, ми не могли так швидко зруйнувати формулу. Принаймні замало, щоб відтворити її».


Нік легко знайшов голку в золотій голівці тростини. Дилер справді посміхнувся, коли Нік притиснув її до його м'ясистої частини стегна.


Через шістдесят секунд Нік упустив тростину і відкинувся навпочіпки, щоб запалити сигарету.


"Скільки?" - спитав він, простягаючи цигарку чоловікові.


"Ні, я її ніколи не використовував".


"Ага, - прошипів Нік, - вони уб'ють тебе з часом".


"Говорячи про час, це займає від трьох до п'яти хвилин".


"Я знаю", - видихнув Нік. "Пам'ятаєш?"


"О так." Пауза. "Хела?"


Мертва. Вона зробила собі ін'єкцію.


Торговець знову посміхнувся. "Гарна дівчинка".


Нік сидів і курив, дивлячись, як починається піт.


"Хто ти, якщо ти був насправді?" - спитав він нарешті.


"Було б це дійсно важливо, якби ви знали?" - відповів хрипкий голос.


"Ні не зовсім."


Через п'ять хвилин усе було скінчено. Нік двічі перевірив пульс, щоб переконатись, а потім спустився вниз до розподільної коробки. Він підключив дроти і поїхав до Бентлі.


Відразу завівся потужний двигун. Нік увімкнув передачу і в'їхав у ворота маєтку. Він повернув до дороги до гори. Він досяг височини над замком, коли перший вибух вразив мирну швейцарську сільську місцевість. До того часу, як він зупинив машину, ще четверо вразили повітря, і шале прямо під ним охопило полум'я.


Він почекав, поки не залишиться нічого, крім величезної вогняної кулі, що означає, що ніщо всередині ніколи не буде ідентифіковано, а потім почав спускатися з гори на холостому ходу.


Відразу після цього він витяг з кишені нову пачку цигарок і розгорнув її.


Він зупинився, коли запальничка була на півдорозі до кінчика, але тільки на мить.


Коли різкий турецький дим заповнив його легені, він подумав, що принаймні це була повільна смерть.


Стамбульське рішення


Нік Картер


Стамбульське рішення


Присвячується співробітникам таємних служб Сполучених Штатів Америки.


Пролог


Доктор Гаррі Бічемп пішов порожнім коридором до кінцевих дверей, де стояли двоє вартових з гвинтівками в руках.


«Доброго ранку, хлопчики».


«Доброго ранку, сер», - відповів один із вартових.


"Як пацієнт?"


«Те саме», - сказав молодик, жестом показуючи Бічемпу підняти руки. Лікар зітхнув.


"Можна подумати, що деякі з нас можуть бути звільнені від цього постійного обшуку".


«Ви знаєте накази, сер. Ніхто не увійде до цих дверей без ретельного обшуку. Ніхто». Він провів руками по одягу лікаря, скінчив на манжетах штанів. Потім, вийнявши невеликий портативний металошукач, він повторив процес остаточно.


«Просто все це стає трохи стомлюючим. Як Берніс тримається?


«Лейтенант Грін, здається, гаразд, сер», - сказав молодий чоловік, складаючи детектор і сунувши його назад у кишеню. "Хоча з таким спітфайром було нелегко". Він простяг руку і відчинив двері.


Кімната була мізерно обставлена; лікарняне ліжко, тумбочка, комод для одягу – все у білому. Біла ковдра на ліжку, білі фіранки, єдиною плямою кольору де-небудь було синювато-чорне волосся молодої жінки, яка сиділа в інвалідному візку обличчям до вікна, спиною до дверей.


Поруч із нею сиділа медсестра морської дозору, теж у білому, з пригніченим обличчям, позбавленим емоцій. Коли Бічемп увійшов, вона підвелася і вийшла вперед. "Можу я поговорити з вами хвилинку, лікарю?" — спитала вона. "Наодинці?" Це останнє слово було додано із приміткою про терміновість.


«Звичайно, лейтенанте, але я хотів би спочатку побачити свого пацієнта, якщо ви не заперечуєте».


"О, так", - сказала медсестра, відступаючи. "Вибачте мене, лікарю". Вона зробила крок у бік дальньої стіни, тривожно працюючи руками перед собою.


Бічемп підійшов до інвалідного візка і вмостився на підвіконні, щоб дивитися прямо на молоду жінку. Він відчув, як у нього перехопило подих. Її дивовижна краса завжди дивувала його. "Як самопочуття сьогодні?" – м'яко спитав він.


Її темні очі дивилися на нього.


"Боляче?"


Вона не відповіла.


«Я уявляю, – продовжив він.


Знову тиша. Вона вп'ялася в нього поглядом, її очі були такими ж злісними і чужими, як погляд змії.


Він відкрив свій блокнот, ніби десь надрукував секрет того, як змусити її поговорити з ним. Вгорі аркуша з'явилися слова ТЕТЯНА КОБЕЛЬОВА. Національність росіянка; Посилання від: ЗАКРИТО; Тривалість перебування: КЛАСИФІКУВАНО; Особиста історія: ЗАКРИТО; Анамнез хвороби: Хороше самопочуття, крім травми хребта.


Він закрив кришку і розсіяно постукав по ній олівцем, все ще дивлячись на неї. Скаттлбатт сказав, що це була дівчина, яка стріляла в президента і вбила агента секретної служби, а потім сама була поранена у бійці. Преса була спантеличена. Їм сказали, що її вбили. На її місці поховано іншу дівчину; було «виявлено» щоденник, що показує психічну історію нестабільності. Потім, коли громадськість задовольнилася, Кобелєву доправили сюди, до військового шпиталю Кемп Пірі, під найсуворішою охороною.


Але все це були домисли, млин чуток. Жоден поважаючий себе офіцер не зрозуміє суті, повторюючи таку нісенітницю. Тим не менш, він не міг не поставити питання, чи не є жорстке ставлення дівчини результатом страху бути розстріляним у будь-який момент.


«Я тут не для того, щоб судити», - сказав він їй, м'яко торкаючись її руки. "Я лікар. Ти мій пацієнт. Для мене немає значення, що ти зробив».


Вона повернулась і похмуро подивилася у вікно.


Він нахилився до неї ближче. Він кілька років вивчав російську мову в коледжі, думаючи, що колись зможе прочитати Толстого в оригіналі, але відмовився від цього, коли він мав надто багато часу на його долікарські заняття. Тепер він міг згадати лише небагато з цього. «Я хочу бути твоїм другом», - сказав він запинаючись її рідною мовою.


Вона знову глянула на нього очима, ненависть виходила через темні зіниці.


Він нахилився ще ближче, тепер досить близько, щоб відчути її подих. "Повір мені, Тетяно, мені все одно, що ти наробив", - сказав він англійською. "Я християнин. Я вірю, що ми є рівними перед Богом».


Її губи зморщилися, і вона плюнула.


Відразу медсестра, яка стояла в іншому кінці кімнати, кинулася вперед. "О, доктор Бічемп! Мені дуже шкода!" - Вигукнула вона, витягаючи зім'яту серветку з кишені своєї форми і витираючи слину з його обличчя. «Вона зла дівчина. Абсолютно зла».


«Все гаразд», - неуважно пробурмотів лікар. "Будь ласка." Він узяв серветку і витер очі та ніс. Це моя вина. Вони сказали мені, чого чекати.


Я відмовився їм вірити, і все. Я більше не зроблю цієї помилки, можу вас запевнити, - додав він, випрямляючись.


Медсестра затягла його в куток біля ванної кімнати. "Чи можливо, - прошепотіла вона, - що ця дівчина прикидається, що не може ходити?"


Лікар випростався. «Абсолютно абсурдно! Звичайно, ні. Ви бачили її карти, лейтенанте. Ви знаєте рівень нервового пошкодження, яке вона отримала. Як ви взагалі можете розважатися...»


«Днями вона сказала, що хоче помочитися. Я пішла по чистий таз, коли мене викликав у коридор санітар, у якого в іншій палаті виникла надзвичайна ситуація. Енсін Поулсен. Я гадаю, ви знаєте, про що я».


«Випадковий вибух гранати. Сліпий, чи не так? Я розумію, що він досить тяжко переживає».


«Він був в істериці, сер. Він дістав звідкись скальпель і схопив одну з медсестер за горло. Нам усім знадобилося більше години, щоб заспокоїти його. У всякому разі, я зовсім забув про це. Коли я згадала, я подумала, що вона або буде в агонії, або промочить ліжко на той час, коли я повернуся. Але це не так, сер! Вона нічого не сказала про це. Ліжко було сухим, а унітаз нещодавно промитий! "


«Лейтенанте, я впевнений, що ви уявляєте…»


«Ні! Я знаю, що унітаз був змитий, бо я залишила в ньому попіл від цигарок, а коли я повернувся, його вже не було».


«Куріння у цих кімнатах суворо заборонено!»


«Я готовий прийняти будь-яке покарання, яке ви вважаєте правильним. Але я говорю вам, що ця дівчина бреше. Вона може ходити. Я на це поставлю свою пенсію».


Бічемп усміхнувся. «До того, як ви опинитеся в злиднях у старості, лейтенанте, я думаю, я повинен сказати вам, що з медичного погляду ця дівчинка не може ходити. Це абсолютно неможливо».


"Це правда, сер?"


Лікар підстрахувався. «Можливо існує дуже мала ймовірність того, що нервові закінчення не були розірвані. Можливо, ми пропустили це у наших тестах. Але ймовірність настільки мала, що її навіть не варто обговорювати. А щодо вашого туалету, я впевнений, що це один із зовні увійшли чоловіки, промили його і не сказали вам. Ви запитали? "


"Ні."


"Ось ти де. Я впевнений, що якби ми вийшли на вулицю прямо зараз і…»


Жінка схопила його за руку. Ця дівчина нас дурить! Я відчуваю це!"


Бічемп уважно глянув на неї. «Цей обов'язок починає виснажувати вас, лейтенанте? Можливо, вам потрібно трохи відпочити на день чи два. Я поговорю з полковником Форбсом про тимчасову заміну».


"Можливо, ти маєш рацію", - сказала вона, зніяковіло прибираючи руку з руки лікаря. «Можливо, я уявляю щось. Але я скажу вам одну річ, – продовжила вона, повертаючись до дівчини, яка сиділа спиною до них і дивилася у вікно, – у ній є щось холодне, як крига, і це пробирає до кінця”.


«Так, ну…» - невпевнено пробурмотів лікар, його очі простежили погляд медсестри на незграбну спину дівчини, яка, здавалося, не звертала уваги на їхню присутність. «Боюсь, ніхто з нас не любить її. Я поговорю з полковником».


* * *


Тетяна почула, як іде дурний американський лікар, але не обернулася. Він і його безглузда спроба російською! Наче його мерзенна мова може віддати належне виразності цієї мови!


Але їй довелося стримати гнів. Їй довелося мовчати, зводити навколо себе стіну. І зачекайте, поки не настане час.


І коли цей лайм нарешті з'явиться, їй доведеться покладатись на інстинкт. Інстинкт батька навчив її покладатися та використовувати. "Атака", - сказав він. Атакуйте і продовжуйте атакувати, доки супротивник не перестане піднімати голову. А потім продовжуйте – продовжуйте, доки ви повністю не роздавите його!


Вона подумала про свого ворога - його обличчя було вкрите рідкою масою крові - і це змусило її посміхнутися. Це було обличчя Ніка Картера, людини, яка всадила їй кулю в спину, людину, яку вона ненавиділа найбільше на світі. Коли вона прийде, помста йому буде солодкою. І це прийде. Під час. Під час.


Вона поворухнула пальцями ніг у тканинних лікарняних капцях. Її секрет. Їй довелося за всяку ціну приховати це від цих дурних лікарів. Ніхто не міг знати, як би вони не намагалися застати її зненацька, скільки б шпильок не встромили їй у ноги. Ніщо не могло зіпсувати сюрприз, який вона приготувала їм усіх. Вона робила вправи ночами. Вона займалася ізометрикою в постелі, щоб позбутися слабкості, яка закралася в її тіло після тижнів лежання та сидіння в цій огидній кімнаті. Потім, коли настане час, вона покаже їм, як добре вона ходить. І побіжить.


Першою помре ця медсестра, що пхикає. Вона дізнається, з ким мала справу весь цей час. Яке задоволення було б спостерігати, як світло життя згасає в цих тьмяних очах, дозволити смерті роздмухати її гостру мову і назавжди замовкнути! Але вчасно, а чи не зараз. А поки що вона має почекати.


Один Нік Картер, найголовніший ворог Тетяни Кобелєвої не звертав уваги на ненависть, спрямовану до нього з лікарні в Кемп-Пірі, більш ніж за триста миль від нього.


Він закурив ще одну сигарету і кинув сірник між сидіннями невеликого репетиційного залу, розташованого на Західній 49 вулиці в Нью-Йорку, потім знову зосередив свою увагу на тому, що відбувалося на сцені.


Режисер зупинив шоу, щоб внести незначні зміни, але тепер вони знову продовжувалися, працюючи над сценою з другого акту «Трамвай Бажання» Теннессі Вільямса.


Більшість акторів були поганими, деякі навіть жахливими - жорсткими, невпевненими в собі або настільки самовпевненими, що їхнім іграм не вистачало балансу та тонкощів. Але молода жінка у ролі Бланш випромінювала міць. То була Бланш Дюбуа. Коли вона заговорила, Картер чув звуки гавані й відчував запах поту і труни Нового Орлеана. Вона була епіцентром усієї постановки, і режисер, здавалося, знав це, знову і знову перевіряючи з нею, як вона хотіла б зняти сцену і чи зустріла така і така зміна її схвалення. Нарешті вони перервалися на обід, давши Картеру можливість, на яку він так довго чекав. Він прослизнув за лаштунки і постукав у двері гримерних.


"Це хто?" - нетерпляче спитала вона.


"Це я."


"Хто, чорт забирай, такий "я"?" - спитала вона, відчиняючи двері. Вона подивилася йому в обличчя, і її рот розплющився від здивування. "Нік!" - радісно вигукнула вона, обіймаючи його.


"Привіт, Синтія".


«Привіт, Синтія»? Це все, що ти можеш сказати за два роки? Я сумую за тобою половину моєї юності, і все, що ти можеш сказати, це. «Привіт. Синтія»?»


"Чи можу я увійти?"


"Так звичайно."


Кімната була забита ящиками з костюмами, перуками та іншою атрибутикою. Він зняв зі стільця копію сценарію та сів. "Хоук послав мене", - просто сказав він. "У нас є для вас робота".


"Бізнес, чи не так?" - Розчаровано сказала вона. «Я мав знати. Ви б не пішли сюди повністю, щоб зателефонувати».


Це не правда. Синтія. Коли мені сказали, що тебе обрали для цього завдання, я не міг дочекатися, коли приїду сюди”.


«Справді, Нік? Якби ти не був таким доном Жуаном, я майже повірила б цьому. Девід Хок. Я давно не чув цього імені. Як поживає старий ублюдок?


«Він виживає. Він стійкий. Він повинен бути. Але цього разу йому потрібна твоя допомога.


«Я чув цю пісню та танець раніше. Мені здається, я пам'ятаю, як ми з вами бродили по іранських пустелях на крок попереду аятоли».


"Ми цінуємо те, що ви зробили".


«Чудово. Я отримала лист подяки від президента, і я навіть не можу його нікому показати. Це й розбите серце. Тепер ви хочете, щоб я зробив це знову?


"Я не розбивав тобі серце, чи не так?" спитав Картер з усмішкою.


Вона стояла, притулившись до туалетного столика. Вона підійшла до того місця, де він сидів, і провела рукою по його волоссю. Ти мудак, Нік. Ти знаєш, що кохала. Ти змусив мене полюбити тебе, потім ти втік до Алжиру чи якогось проклятого місця, і на цьому все закінчилося. Скажи мені, ця робота, яку задумав Хок, - ти працюватимеш зі мною? "


Картер підвівся і обійняв її. "Так."


"Близько?"


Він поцілував її у шию. "Дуже."


Вона видала низький горловий звук, наполовину стогін та наполовину зітхання, і відсторонилася від нього. "Це марно. Ми відкриваємося у Філадельфії за сім днів на місяць, а потім повертаємося сюди. Я не можу просто втекти від них зараз».


«Я бачив репетицію. Ти найкраща фігура у шоу».


«Для мене це великий шанс, Ніку. Я більше не просто дублер. Я вчилася".


"Це важливо, Синтія".


Її очі не відривалися від його обличчя. «Наскільки важливо, Нік? Скажи мені, що доля світу висить на волосині. Зроби це для мене простішим».


"Ваша російська ще непогана?"


«Я виросла там, пам'ятаєш? Поки що мій батько не втік».


«Хто найважливіша людина у радянській ієрархії?»


"Ви маєте на увазі офіційно, чи у кого найбільше влади?"


«Найпотужніший».


«Я сказав би, голова КДБ. Його всі бояться, навіть прем’єр».


«Що, якби я сказав вам, що є людина, яка стоїть у черзі, щоб захопити цю владу, людина настільки зла, настільки одержима руйнуванням і своєї країни, і нашої, що вона робить Гітлера схожим на бойскаута?


Від ненависті в його голосі вона раптом похолола, і вона спробувала розсміятися. "Ви не серйозно, чи не так?"


«Смертельно. Якось я намагався вбити його, але не зміг переконатися, що роботу виконано. Я більше не зроблю ту ж помилку».


Хто цей маніяк? Як його звати?"


«Микола Федорович Кобелєв».


Обличчя дівчини побіліло. "О, Нікі!" вигукнула вона.


"Ви знаєте про нього?"


Вона важко сіла на стілець позаду неї. "Я добре його знаю. Його ім'я було прокляттям у моїй сім'ї протягом багатьох років. Він був шифрувальником у державній безпеці,


до підвищення по службі, і це було між ним та іншим клерком. Конфлікт тривав недовго. Інший клерк було знайдено вдома з пораненням у шию. Цим іншим клерком була моя мати. Мені тоді був рік”.


"Я не знав".


Вона похитала головою, важко згадуючи. «Він смикнув за ниточки, зумів перекласти провину на брата-алкоголіка моєї матері. Дядько Петро все ще живе в Сибіру».


Руки Картера впали. «Мені дуже шкода, – сказав він. «Мені не сказали. Якби я знав, я б попросив призначити когось ще».


«Ні, Нік! Я хочу це зробити. Я повинна. Хіба ти не розумієш? Я в боргу перед своєю матір'ю та своєю родиною. Якщо ти збираєшся провести операцію з Кобелєва, я маю бути там».


Картер похитав головою. «У цьому завданні немає місця для особистої вендетти. Людину треба забрати чисто, професійно, повністю. Жодних промахів бути не може».


«Я можу це зробити, Нік. Клянуся, я зроблю саме те, що ти кажеш. Але я маю бути поруч, коли ти встромиш у нього ніж».


Картер зітхнув. Часу було замало. На пошук іншої актриси можуть піти місяці. Крім того, схожість Синтії з дочкою Кобелєва була майже надприродною.


"Добре", - сказав він нарешті, витягаючи картку з кишені. «Покажи це секретареві базової лікарні в Кемп Пірі завтра о чотирнадцятій годині. Боюся, нам доведеться зробити невелику операцію на твоїй особі».


"Мені все одно. Роби що хочеш".


Він узяв її за підборіддя і подивився їй у вічі. "Хороша дівчинка", - сказав він.


* * *


Наступного дня Картер зателефонував за неуказаним номером у Вашингтоні, округ Колумбія, і йому сказали, що «об'єкт» прийнято, і «експеримент» розпочнеться, як і планувалося. Таким чином, він знав, що Синтія Барнс, уроджена Катерина Буржескі, записалася на прийом у Кемп Пірі і що відібрані ЦРУ лікарі визнали її підходящою для операції. Тієї ночі він зібрав чемодан і сів на літак до Фенікса.


Його кінцевим пунктом призначення було невелике ранчо для чоловіків на околиці Темпі. Нібито це була покинута туристична пам'ятка, що пережила найкращі часи, але насправді це була гавань для відпочинку агентів AX, надсекретної організації збору інформації та політичних дій, членом якої був Картер. AX був подвійно секретним, секретним навіть від Центрального розвідувального управління, його фінансування було заховано у лабіринті бюджетних довідок та виносок і, нарешті, безпечно заховано у власному рахунку спеціальних видатків президента, щоб його неможливо було відстежити. Картер пройшов свій шлях службовими сходами і отримав звання N3, Кіллмайстер, ім'я, яке говорило про його цілі та здібності красномовніше будь-яких посадових інструкцій.


Муніципальний аеропорт Лічфілд у Феніксі досить маленький, незважаючи на розмір міста, із залами для висадки пасажирів в одному кінці та великим вестибюлем із подвійною багажною каруселлю в центрі. На дальньому кінці двері ведуть на паркування. Картер прибув о 21:58. і пішов прямо до багажної каруселі.


Він був відносно впевнений, що звичайний старий універсал з написом Mesa Verde Dude Ranch на двері золотими літерами, що відшаровуються, чекатиме його зовні, щоб довезти його до Темпи, і він був однаково впевнений, що водій зможе теж був більш ніж готовий подбати про сумки , але Картер вважав за краще подбати про свій багаж.


На плечі він ніс невелику шкіряну сумку, в якій зберігалося його туалетне приладдя та інші особисті речі, а також книга, яку він зараз читав, зазвичай з граматики іноземної мови чи сучасної політичної історії. Але це був його інший випадок, майстерно виготовлений інструмент ручної роботи, за яким він найбільше нудьгував під час польоту, і тепер він пильно спостерігав за тим, як карусель почала повертатись і багаж почав падати на поручні. У цій сумці зберігався невеликий арсенал особистої зброї, який він завжди мав із собою: 9-мм німецький «Люгер» із глушником, ніжно названий Вільгельміною; і маленький, тонкий, як олівець, стилет. Гюго, який містився у замшевих піхвах, які він завжди носив на передпліччі. У нього була ще одна зброя, прозвана П'єром, - газова бомба, яка містилася високо на його лівому стегні, майже як третє яєчко. Але він був пластиковим і міг проходити через металошукачі без жодного звукового сигналу, що неможливо для іншої зброї. Їх довелося вкласти, і вони вже майже шість годин були поза досяжністю. Вплив на нього не міг бути сильнішим, якби він увесь цей час ходив без одягу.


Подібно до маленького складу машин на американських гірках, сумки одна за одною під'їжджали до вершини каруселі, потім падали вниз, уявляючи себе з брязкотом перед кількома десятками змучених подорожжю пасажирів унизу, які наблизилися до неї. щоб схопити їх, коли вони проїжджали повз. Картер чекав, чекаючи знайомого контуру своєї сумки, коли раптово він відчув погляд когось у натовпі.


. Тривожний дзвінок у його потилиці почав дзвеніти, сигнал небезпеки задзвенів у всіх нервах його тіла.


Він не вдав, що знає. Він спокійно зібрав сумку і попрямував просто до чоловічого туалету.


У відбитку вікна стенду він побачив, як чоловік у легких штанах та спортивній куртці відокремився від натовпу і рушив у тому ж напрямі – явна опуклість під лівою рукою його куртки. У чоловічому туалеті нікого не було, за винятком літнього джентльмена, що стоїть біля одного з пісуарів. Він не попрацював, коли Картер увійшов, вибрав останню туалетну кабінку в черзі, вставив монетку в щілину і ввійшов.


Він зняв штани, сів і поставив валізу собі на коліна. Через кілька секунд старий закінчить і піде, залишивши Картера одного в кімнаті. Це, безперечно, те, чого чекав зовні чоловік.


Картер відкрив валізу, коли старий закінчив, підійшов до раковини і пустив воду. Потім він підійшов до диспенсера для рушників. Той голосно затремтів, коли він витяг кілька футів паперового рушника.


З-під акуратно випрасуваних штанів Ів Сен-Лорана на дні валізи Картер дістав дерев'яну коробку.


Двері відчинилися, і метушня терміналу раптово заповнила кімнату. Старий пішов. Ще секунда, і двері знову відчинилися, цього разу впустивши людину, крок якої був набагато впевненіший і виразніший, ніж човгання старого.


Картер затамував подих, поки ці нові кроки ненадовго затрималися біля дверей, потім рушили далі.


Час був закінчений. Картер знайшов потрібний ключ і відчинив коробку. Вільгельміна блищала і слабо пахла маслом зброї. Праворуч, також у пінополістиролі, знаходився затискач, а нагорі ящика розташовувався короткий циліндричний глушник. Картер вийняв пістолет і глушник і з'єднав їх, виробляючи рівно стільки шуму, скільки необхідно для обертання їх ідеально підігнаних, добре змащених різьблень.


Кроки зупинилися біля наступного відсіку. Картер витяг із коробки обойму і тримав її в руці. Дзвін монет у кишені підказав Картеру. Тієї ж миті монета прослизнула в щілину і з гуркотом прослизнула в механізм дверного замку. Картер встромив обойму в приклад пістолета, використовуючи звук монети, щоб замаскувати металеве клацання, коли він заганяв обойму. Чоловік увійшов до кабіни, і Картер направив до камери бойовий патрон і зняв запобіжник.


Чоловік у спортивній куртці повернувся обличчям до унітазу, слабо насвистуючи, коли безперервний струмінь його сечі ринув у воду внизу, його погано начищені флорсхаймські шкарпетки стирчали з-під світлих штанів за кілька дюймів від того місця, де Картер спостерігав за нижнім краєм перегородки.


Потім взуття залишило підлогу. Один черевик був піднятий до диспенсера для паперу, пригвинченого до перегородки. Болти злегка рипнули під незвичайною вагою. Інший зник, коли його поклали на сидіння унітазу. Картер обернувся, дивлячись на верхній край перегородки.


Півмісяць голови людини з'явився над рівним горизонтом перегородки, і Картер вистрілив, куля видала два практично одночасні звуки в фанерованій плиткою ванній кімнаті: гуркіт вибухових газів, що розсіюються в глушнику, і глухий звук. удар по черепу чоловіка, як сильний удар пальця по дині.


Вся лінія кабінок сильно затремтіла, коли тіло людини відкинулося назад. Тиша тривала всього частку секунди, потім пролунав ще один удар, коли тіло врізалося в невеликий простір над туалетом, пістолет з гуркотом упав на підлогу. Він зупинився біля ніг Картера, величезний Грац-Буйра, стандартний випуск Комітету.


Картер швидко підвівся і одягнувся. Він поклав «люгер» у кишеню піджака, а російську зброю – у валізу. Потім він заліз на перегородку і заглянув у наступну кабінку.


Цей чоловік був мертвий з того часу, як куля Люгера пронизала лобову частку його мозку, пройшла через череп і вирвала більшу частину його потилиці. Перегородка позаду нього була залита кров'ю, сірою речовиною та уламками кісток. Тепер із цим нічого не можна було вдіяти.


Спустившись у кабінку. Картер поспішно переглянув кишені чоловіка. У правах водія Нью-Йорка він був ідентифікований як Йозеф Мандаладов, тридцяти восьми років, і дано його адресу в тій же будівлі, в якій розміщувалося радянське представництво при Організації Об'єднаних Націй.


Картер щойно засунув гаманець у свою кишеню, коли двері туалету знову відчинилися, і увійшли двоє молодих людей, голосно розмовляючи під ударний диско-ритм, що виходив із «бум-бокса», який вони несли. Один з них підійшов до пісуар, а інший залишився біля раковини. Картер затамував подих, не наважуючись поворухнутися.


Коли той закінчив у пісуара, він приєднався до свого товариша біля раковини, де вони обоє розмовляли кілька хвилин.


Від душі сміючись, вони, нарешті, пішли, і звук їхнього сміху та наполегливий ритм музики поступово вщух на кахельних стінах.


Картер більше не гаяв часу. Він продовжував обшукувати тіло, поки не знайшов те, що шукав - квиток Frontier Airlines, з якого було видно, що Йозеф Мандаладов сідав на той же літак, що й Картер, у національному аеропорту Вашингтона. Він був заброньований до Лос-Анджелеса, але висадився тут, у Фенікс, без сумніву, коли побачив, що Картер виходить. Це означало, що він гадки не мав про кінцевий пункт призначення Картера, і що існування та місцезнаходження бази відпочинку AX тут все ще в безпеці.


Картер засунув квиток на літак до кишені. Потім, переконавшись під кутом тіла, що просочування крові на підлогу буде мінімальним, він перебрався через перегородку до своєї кабінки, зібрав свою валізу і вийшов, залишивши кабінку Мандаладова закритою. «Зайнято» відображається у крихітному вікні на замку.


Тіло буде знайдено за десять чи двадцять хвилин, а на той час він планував бути за багато миль від нього.


Він перетнув термінал і вийшов надвір. Як він і очікував, на узбіччі чекав автофургон Chevy. Мануель Санчес притулився до дверей. Коли він побачив Картера, його обличчя розпливлося усмішкою.


"Добрий вечір, сеньйоре", - сказав він, беручи валізу і кидаючи її на заднє сидіння. "У вас був гарний політ?"


"Гладкий, як дупа немовляти", - сказав Картер, входячи і ляскаючи дверима. "Поїдемо?"


* * *


Наступного дня у Sun з'явилася коротка стаття про те, що в туалеті аеровокзалу було знайдено невідоме тіло. Це все. Картер стежив за газетами протягом наступних кількох днів, але подальших дій не було. Він припустив, що російське походження цієї людини було розкрито, і ФБР взяло справу він, заблокувавши засоби інформації. Він також припускав, що ФБР буде більше зацікавлене в тому, щоб з'ясувати, що хтось із цієї конкретної нью-йоркської адреси робив у Феніксі, ніж у тому, хто його вбив. Отже, мережа безпеки навколо AX та його приміщення для відпочинку у Феніксі залишиться недоторканою, і це буде секретом навіть для внутрішнього слідчого агентства Америки.


І хоча ФБР могло ніколи не розгадати, як агенту КДБ вдалося забрести до туалету в аеропорту Фенікс і померти, його присутність не була таємницею для Ніка Картера. Це був Кобелєв, у якого в руках усе керівництво КДБ, яке виконувало свою загрозу вбити його.


І все ж, на думку Картера, це була дурна витівка, мотивована чистою помстою з дуже невеликим плануванням, навряд чи гідна людини винахідливості та ресурсів Кобелєва. Це вказувало на те, що чоловік був у розпачі тепер, коли його дочку тримали в цій країні, і він знав, що не зможе добратися до неї. І відчай був саме тим настроєм, у якому Картер хотів його. Зневірений Кобелєв Картера цілком влаштовував.


Так розпочався період інтенсивних тренувань Ніка Картера у центрі відпочинку у Феніксі. Це закінчилося майже через місяць, коли йому зателефонував Девід Хок, засновник організації AX і єдина людина, якій Нік Картер коли-небудь дзвонив. Відповідно до відомої нелюбов Хока до довгих телефонних розмов, повідомлення було коротким: «Вона готова».


Другий розділ.


Через двадцять чотири години після отримання виклику Хоука Картер прибув до базового шпиталю в Кемп Пірі. Він без сторонньої допомоги пройшов через два контрольно-пропускні пункти служби безпеки: один біля воріт перед лікарнею, а другий поруч із ліфтом на четвертому поверсі. Біля дверей камери «С» його затримали, коли грубий сержант морської піхоти дзвонив телефоном. За кілька хвилин із нього вийшов худорлявий чоловік благородного вигляду в діловому костюмі і представився доктором Резерфордом. Він підписав сержантську книжку і повів Картера довгим коридором.


Резерфорд пояснив, що Кемп Пірі був місцем, куди Компанія привозила своїх військових стажистів з іноземних урядів, а також своїх політичних перебіжчиків та осіб, які потребують суворого захисту. Він був спроектований так, щоб люди всередині не могли зрозуміти, де вони утримуються, у жодній країні і навіть на якому континенті. Лікар сказав йому, що охорона тут герметична.


Картер терпляче слухав, хоч усе це він уже чув раніше. Він знав, наприклад, що Тетяну Кобелєву тримають саме в цій будівлі, всього на два поверхи вище.


На півдорозі лікар зупинився перед пустими білими дверима. "Вам доведеться йти звідси одному, містере Картер", - сухо сказав він. «Мене не пускають усередину».


«Дуже добре, лікарю. Було приємно познайомитися з вами», - сказав Картер, поклавши руку на ручку і очікуючи на відхід лікаря.


Але він цього не зробив.


«Я сказав вашому начальнику, містере Хок, що я глибоко обурений тим, що мені не дозволяють брати участь у заключних етапах нашого невеликого проекту», - сказав він із ноткою гніву в голосі. "У цих справах потрібна делікатна рука, інакше можна пожертвувати тижнем роботи.


Я сказав йому, що маю найвищий рівень допуску в лікарні. І незвичайність цього експерименту і те, як його було проведено…»


"Якщо Девід Хок сказав, що вас не пускають усередину, я впевнений, що у нього були свої причини", - сказав Картер, перериваючи його. «Я ніколи не бачив, щоб він робив щось без поважної причини. Тепер, якщо ви не заперечуєте. Лікарю, на мене чекають».


Резерфорд на секунду уважно розглядав суворе обличчя Картера, потім, усвідомивши, що його скарги залишаються поза увагою, він раптом сказав: "Зрозуміло", повернувся на підборах і пішов.


Картер зачекав кілька секунд і відчинив двері. Хоук сидів у маленькому кріслі в центрі кабінету лікаря і курив сигару. Навпроти нього на оглядовому столі сиділа молода жінка в лікарняному халаті, її голова була перев'язана марлевою пов'язкою, за винятком двох маленьких прорізів для очей.


«Заходь, Картер, - хрипко сказав Хоук.


"Доброго ранку, сер", - сказав Картер.


«Доброго ранку, Нік, - сказала молода жінка.


«Доброго ранку, Синтія», - сказав Картер, дізнавшись її голос.


"Резерфорд завдав тобі неприємностей?" — спитав Хоук, підводячись, щоб переконатися, що Картер замкнув двері. «У цьому проблема всього ЦРУ – надто багато людей думають, що їм потрібно все знати. Я хотів би, щоб ми могли використовувати наші власні кошти».


«Якщо ви не заперечуєте, сер, чому б і ні? Ця організація протікає як решето».


«Це саме те, на що я розраховую, Картере. Коли настане час, хочемо переконатися, що потрібна інформація передається мети. Але ця частина, - сказав він, звертаючись до Синтії, - має бути абсолютно секретно. Ми розділили це на три частини, і над кожною працював інший лікар. Ніхто з них не знав, як виглядатиме готовий продукт. Ось, - сказав він, простягаючи Картеру тупоносі ножиці медсестри. "Чому б тобі не вшанувати?"


"Я, сер?"


"Просто будь ніжним з нею".


Картер почав розрізати пов'язку, що проходила вздовж її шиї, потім пройшов шлях вгору по лінії підборіддя до скроні та її лоба. Пов'язка легко спала, оголивши почервонілу тугу шкіру, на якій не було шрамів. Коли пов'язка була повністю знята, він відступив, щоб краще її розглянути. «Дивно, – сказав він.


"Дивно, чи не так?" - зауважив Хоук, виробляючи фотографію Тетяни Кобелєвої в натуральну величину і підносячи її до обличчя Синтії.


"Я не міг відрізнити їх один від одного", - здивувався Картер.


«Сподіватимемося, що її батько теж не зможе. Принаймні спочатку».


"Можу я побачити дзеркало?" спитала Синтія.


Картер дістав з шафи маленьке дзеркало, що стояло, і простягнув їй. Вона повільно повернула голову з боку на бік, вивчаючи її з різних боків.


"Гарне обличчя", - припустив Картер.


"Це не моє обличчя".


«Ти, як і раніше, дуже гарна».


"Коли ця справа закінчиться, ви зможете повернути собі старе обличчя", - сказав Хоук. «Тим часом у вас двох є справи. Я хочу, щоб ви почали тренуватися разом, знову впізнали один одного, думали як команда. . Клініка Дениса поза Діжона. Імовірно, французький хірург буде там, щоб зробити останню операцію на її спині. Вона буде ідеальною, ізольованою, тихою. Кобелєв не зможе встояти. Йому доведеться зрозуміти це навіть якщо це пастка, це буде єдиний раз, коли Тетяна виявиться досить близько до Радянського Союзу, щоб схопити її. Чого він не впізнає, то це того, що він схопить не Тетяну».


"Ти маєш на увазі…?"


"Вірно, Синтія", - втрутився Картер. "Ти приманка".


* * *


Картер не бачив Синтію знову до наступного дня, коли вони разом почали тренуватися на горищі, що мало використовується, в лікарняному комплексі. До цього часу більшість почервоніння зникла, і її обличчя повернулося до свого природного кольору. Подібність, яка раніше вражала, стала ще більш разючою.


"Ти виглядаєш так само, як вона", - сказав він, коли вона увійшла до кімнати. «Я сподівався на розумну фізичну подібність, але це справді щось. Єдиний спосіб відрізнити вас – це ваш голос».


"Я працювала над цим", - сказала вона, знімаючи халат, оголюючи своє красиве тіло, одягнене в чорний купальник. "Можливо, ці американці не схожі на огрів, - сказала вона, знижуючи голос на полоктави і розтягуючи голосні в британському стилі, - але у них найбуржуазніші смаки".


Картер засміявся. "Це вона на Т!"


Хоук дала мені кілька плівок для вивчення. Думаю, я щойно її скопіювала».


"Ви, звичайно, могли б мене обдурити".


"Можу я, Нік?" - спитала вона з раптово серйозним виразом обличчя. «А як щодо її батька? Чи можу я його обдурити?


"Тобі не треба надовго його обманювати, достатньо, щоб ми подбали про нього". Він усміхнувся. Вона змусила себе посміхнутися, але стурбований вираз не сходив з її обличчя.


Настала коротка мовчанка, але Картер знову швидко вловив нитку. Хоук хотів, щоб я провів тебе через кілька вправ, щоб уберегти тебе від небезпеки, коли почнуть летіти кулі. Він каже, що ти трохи іржава».


"Добре", - сказала вона, знизавши плечима. Вона стояла дуже близько до нього, і її аромат наповнював його ніздрі. На мить згадалася ніч, яку вони провели разом у пустелі поза Тегераном. Це був приємний спогад. Вони розбили табір в оазі. Війська аятоли тимчасово втратили їх з уваги, і вони скористалися можливістю, щоб зайнятися коханням на ковдрі під зірками. Закінчивши, вони лягли в обійми один одного і прислухалися до бурчання верблюдів та легкого вітру, що згинає долоні. Приємно. Але з цим було пов'язано ще щось, інша несвідома асоціація, зовсім не приємна, і це залишило в нього збентежене почуття.


"Як нам почати?" — спитала вона. Ти хочеш напасти на мене і подивитися, який мій захист? Нік? Ти зі мною?"


"Я тут. Просто замислився на мить».


«Нападай на мене, і я подивлюся, чи зможу тебе відбити».


Він простяг руку, ніби хотів схопити її за плече, але вона схопила його за руку, повернула її, зробила крок усередину, і в одну мить він розтягнувся на спині на десять футів нижче циновки.


"Непогано", - сказав він, схоплюючись на ноги. «А тепер прикінчи мене».


Вона підійшла до нього з бичачою рішучістю в очах, і раптом він зрозумів, що бентежило його раніше. Вираз її очей, її волосся, її обличчя були такими самими, як у Тетяни тієї ночі, коли вона нібито вбила свого батька на їх дачі під Москвою. Загроза та огида, які, здавалося, наповнили всю її істоту, коли вона вибігла з кабінету з ножем у руці і встромила його в груди батька, миттю повернулися до нього, разом із усією ненавистю та страхом, які він відчував. для неї на той момент. Не усвідомлюючи, що він робить, він опустив плече, схопив Синтію за передпліччя та катапультував її у повітря. Вона незграбно повернулася один раз, як м'яка лялька, і з нудотним стукотом приземлилася на край циновки.


Як тільки він зрозумів, що накоїв, він побіг до неї. "Ти в порядку?" він запитав.


Вона застогнала і перекотилася на бік, хапаючи ротом повітря.


«Лягай, - сказав він їй. Ти втратила свідомість.


Кілька хвилин вона лежала із заплющеними очима, намагаючись дихати. Потім вона звела очі. «Ти сприймаєш… усе це… досить серйозно… чи не так?»


"Це те, як ти виглядаєш", - сказав він, допомагаючи їй сісти. "Ви нагадали мені Тетяну і все, через що я пройшов у Росії".


«Це мало бути грубо». - сказала Синтія, нарешті глибоко зітхнувши і обмацавши ребра, щоб переконатися, що нічого не зламано. «Хоук розповів мені про це загалом, але я так і не дізнався подробиць».


Він сів поруч із нею. «Ваш друг Кобелєв пройшов довгий шлях відколи був шифрувальником. Він, як і раніше, безжальний, але його змови набули нової винахідливості - винахідливості, що межує з абсолютним генієм смерті і руйнування. Ми спостерігали його успіхи як оперативний співробітник, а потім протягом деякого часу адміністратора у відділі S. Потім, коли вони перевели його в Executive Action, ми занепокоїлися, але він все ще був чимось невідомим. Все це змінилося з інцидентом в Ака Мару. час, коли ми зрозуміли, що ситуація вийшла з-під контролю”.


"Акаї Мару?"


«Японський нафтовий танкер. Ми виявили на борту бочки з нафтою, яку Кобелєв опромінив стронцієм 90, однією з найтоксичніших речовин у світі. За нашими оцінками, якщо ця партія нафти будь-коли буде доставлена, випадки раку в Каліфорнії будуть збільшені на п'ятдесят відсотків”.


"Це божевілля! Це виходить за межі шпигунства. Це акт війни».


«Ось чому його треба зупинити. Незабаром після цього ми дізналися, що Кобелєв, або господар Маріонеток, як вони його називають, мав стати головним адміністратором усього КДБ. Якби це сталося, його влада була б безмежною. вже заявив про бажання побачити наші дві країни у стані війни. Він має недопрацьовану ідею про захоплення влади після ядерної конфронтації».


"Він божевільний?"


«Він цілком можливо. Ви не дізнаєтеся цього, якби поговорили з ним, але він має бути божевільним, як божевільний Гітлер».


"Ви говорили з ним?"


«Я зробив більше, ніж це. Я дезертирував. Намагався стати його старшим лейтенантом. Хоук розробив план убивства сучого сина, переконавши російську розвідку, що я був незадоволеним соцпрацівником ЦРУ, який хотів працювати на КДБ. За ідеєю я повинен був підібратися до нього досить близько, щоб пустити в нього кулю, а потім якимось чином вибратися з країни. Ми вважали, що Кобелєв знав мене по Акай Мару і що він може бути зацікавлений у тому, щоб я був на його боці, якщо він вважає мене щирим».


"Як тобі вдалося його переконати?"


Надаючи їм файли конфіденційного матеріалу, які, як ми знали, вони хотіли. Реальні файли. Ми передали деяку цінну інформацію, поставили на карту життя деяких агентів, але ми відчували, що необхідно підібратися до мене досить близько, щоб убити його. Розумієте, ми мали чинник часу. Ще кілька днів, і Президія збиралася оформити його призначення. Після цього, як головний адміністратор, він перебував би під такою суворою охороною, що ми ніколи не змогли б до нього дістатися”.


"Тоді я так розумію, місія провалилася". "Ви могли б так сказати". Обличчя Картера потемніло. Було ясно, що він сприйняв це як особисту поразку. «Я збирався спустити курок, коли Тетяна, його дочка, раптово вбігла та вдарила його. Пізніше я дізнався, що це була постановка. Вона тільки прикинулася, що вбила його. Я навіть допоміг їй виїхати з країни, щоб уникнути судового переслідування за батьковбивство, що виявилося саме тим, чого вони хотіли».


"Все це було грою", - сказала Синтія, захоплюючись шахрайством. "Всі. Ми думаємо, що навіть просування службою Президією було фальшивим. Він налаштував нас, щоб його дочка перебралася до цієї країни, щоб вона могла вбити президента. І це майже вдалося».


"Де це сталося?" "У Нью Йорку. За межами ООН». «Ви маєте на увазі, що це була Тетяна Кобелєва, яка намагалася вбити президента Меннінга у Нью-Йорку? Я думала, що це була її ім'я, Міллісент Стоун, яка загинула. Вони опублікували її щоденник і таке інше». Картер похитав головою. «ФБР сфабрикувало цю історію. Їм довелося. Тетяна – громадянка Росії, не забувайте. Якби з'ясувалося, хто справді натиснув на курок, це назавжди зіпсувало б стосунки між нашими країнами. Воно могло б навіть приводом. для військової відповіді”. «Отже, Кобелєв спланував це з самого початку. Заманити вас до Росії, щоб надати законний в'їзд його дочки, щоб вона могла вбити президента. Дивно».


«Ця людина диявольська. Його потрібно зупинити за всяку ціну». "Бідний Нікі", - сказала вона, ніжно запустивши пальці в його волосся. "Ви виглядаєте так, ніби берете все це на себе". «У мене був шанс убити його в Москві, і я випустив його. Він вигадав цей фехтувальний матч між нами, думаючи, що він принизить мене перед своєю дружиною та дочкою. Він не знав, що я був міжвузівським чемпіоном чотири роки поспіль. Я міг би довести його до кінця, але цього не зробив. Я думав, що маю ще один шанс. Але якби я проткнув його, тоді, як мав би… «Якби ти вбив його на очах у всієї його родини, ти б ніколи не вибрався з Росії живим, і наша сторона втратила б одного з найцінніших агентів, які в неї є . Не будь так суворі до себе, Нік». Вона нахилилася та поцілувала його. Це мало бути обнадійливим поцілунком, але її губи затрималися ще на кілька секунд, смакуючи відчуття. "Зроби це ще раз, і я не зможу себе контролювати". Вона обійняла його, поклавши долоню на його шию. "Як ви думаєте, чого я чекав?" - хрипко спитала вона. Вона обережно стягла його на килимок. Він усміхнувся і пішов за нею без жодного вагання, коли вона обняла його ногою і притулилася до його тіла. Незважаючи на всю свою силу, вона була неймовірно м'якою, і через кілька миттєвостей вони обидва були оголені, і Картер цілував її шию, її прекрасні груди, її соски твердими, а її груди піднімалася і опускалася. «Ніки… о. Боже, Нікі», - тихо простогнала вона, її нігті почали дряпати його спину. А потім він був усередині неї, і вони рухалися в легкому, граціозному ритмі, як два спортсмени або пара танцюристів, їхня пристрасть наростала, але м'яко. Зрештою, вона скрикнула, її ноги міцно обвилися навколо його талії, і в той же момент Картер зробив глибокий поштовх востаннє. Вони закінчили тренування близько восьмої години. Синтія одягла халат, а Картер стояв і дивився у велике аркове вікно наприкінці величезної кімнати. "Що ти думаєш?" - спитала вона, підходячи до нього ззаду і взявши його за руку. «Я думав, як добре було б просто зараз піти та поїсти китайської. Я знаю одне гарне містечко неподалік». "Я не можу піти". «Я знаю, але іноді у мене виникає бажання вести нормальне повсякденне життя». Вона стиснула його руку, і вони разом витріщилися на калюжі, блискучі у світлі ліхтаря в дальньому кінці паркування. Дощ йшов усім східним узбережжям від Стоу, штат Вермонт, до Чарльстона, штат Південна Кароліна, але над Атлантикою хмари розвіялися, і в цей конкретний момент у Парижі стояла прохолодна і суха погода. За шести годин різниці в часі було вже дві години ночі за паризьким часом, і, незважаючи на легендарну «парижанку нічного життя», вулиці міста були практично безлюдні. Навіть на легендарних Єлисейських полях рух був легким - таксі, власний автомобіль і, звичайно, час від часу вантажівка. Одна така вантажівка, біла, виїхала з вузького провулка на знаменитий проспект.


Попереду була Тріумфальна арка і дюжина вулиць на схід від Єлисейського палацу, де спав президент Франції.


У вантажівці сиділо двоє чоловіків: водій Жан, жилистий маленький парижанин, зовнішність якого сильно суперечила його величезній фізичній силі; а поряд з ним Гійом, старший і важчий, його кашкет від годинника моряка зрушений на потилицю, а до його нижньої губи вічно прилипла голуаза.


Вони повернули ліворуч на авеню Генерала Галлієні і перетнули Сену мостом Олександра III. Тут місто почало змінюватися непомітно, але все одно суттєво. Вулиці стали чистішими, кущі підстрижені, тротуари в ідеальному стані.


Жан звернув на вулицю Авіньйон і пригальмував. Надворі було тихо, ні душі. Під чергою каштанів лімузини Mercedes, Peugeot, Citroen і Cadillac втиснулися поруч із бампером бордюру. За ними виднілися фасади будинків із холодного сірого каменю з товстими дерев'яними дверима за сітками з кутої філіграні. На бронзових табличках було вказано імена кожного: Посол Іспанії, Посол Італії, Посол Держави ООН. Біля цієї останньої будівлі Жан повернув колесо, і велика вантажівка покотилася довгою під'їзною доріжкою до задньої частини.


Ряд сміттєвих баків стояли біля північної стіни, що оточувала територію. Жан зупинив вантажівку з ривком і шипінням повітряних гальм, увімкнув важіль перемикання передач у зворотному напрямку і, коли задній бампер вантажівки опинився за кілька футів від баків, знову зупинив його.


Двоє чоловіків вилізли з машини, натягнувши забруднені рукавички, і почали очищати баки. Вони були на півдорозі, коли хтось прочистив горло, і Гійом обернувся. На краю задньої частини вантажівки стояла постать в уніформі, її голова з плоским верхом здавалася непропорційно великою в темряві. У нього на стегні був револьвер.


"Як у вас справи, хлопчики?" – спитала постать.


"Comme çi, com ca", - недбало сказала Жан. Він узяв іншу банку, шпурнув її на кузов вантажівки, спустошив її та поставив на місце.


"Де твій партнер, Естабане?"


"Хворий", сказав Жан. "Mal à l'estomac". Він скривив обличчя і провів рукою навколо свого живота, щоб показати, як погано почувається Естабан.


"Хто тоді цей хлопець?"


"Permettez-moi ... mon ami, Гійом". Сказав Жан.


Гійом невпевнено схилив голову, краєм ока спостерігаючи за підказкою Жана.


«Ага, – сказав охоронець. «Хіба ви, хлопці, не працюєте сьогодні вранці раніше?»


Жан зробив кілька жестів, показуючи, що хоче пояснити, але не може через мовний бар'єр, потім нарешті вказав на Гійома і сказав: «Місячне світло».


«Зрозуміло, – сказав охоронець. "У нього інша робота протягом дня?"


Жан широко посміхнувся і кивнув головою. Тим часом Гійом підійшов до охоронця, витягнув шматок зв'язаного рояльного дроту і намотував його на руку.


"Sa femme", - пояснив Жан, роблячи руками великий живіт.


"Я зрозумів", - сказав охоронець. «Його дружина вагітна і йому доводиться працювати на двох роботах. Бідний сучий син». Охоронець співчутливо поклав руку Гійому на плече, обернувся і подався до будинку. «Ну, хлопці, постарайтеся приглушити галас. Люди сплять нагорі».


Жан кинув погляд на Гійома. Він похитав головою.


За кілька хвилин вони докидали останні бочки, закрили вантажівку і попрямували назад під'їзною доріжкою до вулиці. Коли він повернув за кут і підняв кермо, Жан різко ляснув свого товариша по плечу. "Віддай мені", - різко сказав він, простягаючи долоню, повернуту вгору.


Неохоче Гійом дістав струну від рояля, що була в кишені, і віддав її Жану.


"Ти ідіот", - сказав Жан, викинувши його у вікно.


Гійом зітхнув, даючи зрозуміти Жану, що стримує себе насилу, відвернувся і провів залишок короткої поїздки, похмуро дивлячись у вікно.


Жан повернув ліворуч у бік Сени і перетнув міст Олександра III. Незабаром Париж знову став Парижем. Вузькі звивисті вулички, завалені пляшками та уривками паперу, стовпи інженерних мереж обклеєні рекламними листками. Поки вони проїжджали, вогні кафе «Дю Рів Гош» згасли. Крізь шум двигуна їм почувся п'яний крик, і бійка вилилася надвір. Жан спритно обійшов його, потім звернув ліворуч у провулок і зупинилася в дальньому кінці біля зеленого дверного отвору, освітленого єдиною лампочкою без абажура.


Двоє з них вийшли, вдруге натягнули брудні рукавички і почали згрібати використані контейнери, клаптики паперу та сміття з кузова вантажівки у три великі дерев'яні ящики, що стояли біля дверей.


Поки вони працювали, зелені двері відчинилися, і з них вийшов незграбний чоловік, настільки худий, наскільки можна уявити собі людину, яка все ще стоїть прямо. На його виснаженому обличчі була пара великих ідеально круглих окулярів, які надавали йому


злісний косий погляд. Густа сигарета висіла у нього в роті, і вузький стовп диму пробивався по його обличчю, поки він дивився, як працюють двоє чоловіків.


"Біда?" він запитав.


Жан перестав копати лопатою. "Він - біда", - сказав він, кивнувши Гійому.


Гійом знизав плечима, і худий чоловік слабо посміхнувся.


Коли вони закінчили заповнювати перший із ящиків, вони внесли його всередину і поклали на підлогу поруч із білим екраном розміром приблизно шість квадратних футів, викладеним у центрі кімнати. Гійом, який бував тут багато разів, але ніколи раніше не міг увійти всередину, скористався можливістю, щоб озирнутися.


Стіни кімнати були пофарбовані в білий колір, по периметру була чорна кислотостійка стільниця. На прилавку були різні модулі електронного обладнання, деякі з екранами, деякі з кнопками і циферблатами. На підлозі нижче стояли ящики, ймовірно, з великою кількістю електронного обладнання. У кутку стояв збільшувач фотодруку.


"Видно достатньо?" - багатозначно спитав худий, підходячи до нього ззаду.


Гійом окинув поглядом виснажене тіло маленької людини. Не потрібно багато часу, щоб розчавити його як макулатуру.


«Твоя робота – вносити сміття. Ти збирач сміття. Не забувай про це".


Гійом хмикнув і пішов. Коли вони з Джин повернулися з наступною коробкою, худий чоловік перевернув перше навантаження на білий екран і колупав його рачки.


* * *


Коли вони пішли, худий чоловік підійшов до телефону та набрав номер. Поки він дзвонив, він загасив сигарету в попільничці.


"Доброго дня?" сказав голос.


"Чарльз".


«Привіт, Чарльз. Знайти щось?»


«Так. Скажіть людині, що я думаю, що знайшов те, що він шукав».


«Чудово, Чарльз. А чоловіки за кермом вантажівки?


"Жан і Гійом".


"Про них подбають".


Чарльз почепив трубку і знову уважно вивчив зображення на екрані проекційного мікроскопа. Він усміхнувся.


Третій розділ.


Телефон здавався далеким і невиразним, наче хтось набив його ватою. Картер перекинувся і взяв трубку з тумбочки.


"Код десять", - сказав голос Хоука.


Картер одразу прокинувся. "Так, сер", - сказав він. Він натиснув кнопку блокування та підійшов до шафи, де почав працювати з комбінацією сейфа.


З сейфа він витягнув щось, схоже на звичайний шкіряний портфель, і відніс його назад на ліжко. По дорозі він узяв з-під камердинера одну зі своїх туфель.


Він поклав портфель на ліжко, потім, узявши черевик у руки, покрутив підбор. Вона акуратно поділена на дві половинки, у нижню з яких вбудована тонка пластикова плата. Він витяг картку і вставив її у проріз у портфелі. Його замки відчинилися.


Усередині кришки була невелика партія касет. Картер вибрав ту, що позначена цифрою "10", і вставив її в консоль, що становила нижню половину корпусу. Він складався з гладкої деки з полірованого алюмінію, зламана лише вимикачем живлення, конденсаторним мікрофоном, регулятором гучності та звичайними кнопками, які можна знайти на будь-якому касетному магнітофоні – ці та ще один предмет трохи більш незвичайний. Вгорі апарата була підставка з виїмками, така як на телефонному апараті, з двома задніми гумовими присосками з написом «ПРИЄМНИК».


Картер розплутав крихітні навушники на мікросхемі, підключив їх, вставив трубку телефону в підставку, натиснув кнопку відтворення та зняв слухавку з утримання. Яструб сказав: "Ти мене чуєш?"


"Так сер."


"Кобелєв втратив дачу під Москвою".


"Втратив, сер?"


"Її конфіскували".


"Він був заарештований?"


«Негативний».


"Який аналіз?"


«Зважаючи на все, Політбюро набуває консервативного характеру. Нездатність вбити президента Меннінга і небезпека тотальної війни, мабуть, протверезили їх».


"Чи є можливість допомоги із цього кварталу?"


"Я сумніваюся в цьому. Кобелєв може і не мати такого впливу, як раніше, але він все ще на волі та надзвичайно небезпечний. Можливо тому Політбюро не стало його повністю знищувати. Можливо, вони бояться його».


"Що все це означає для нас?"


Це означає, що якщо Кобелєв хоче свою дочку, йому доведеться прийти за нею самому. У нього більше немає ресурсів, щоб делегувати таку відповідальність. Що працює на нашу користь і підводить мене до другого етапу розвитку».


"Якому?"


"Він захоче поговорити".


"Втеча, сер?"


«Дивно, що ти питаєш. Це одна із можливостей, яку я розглядав».


"Це також може бути пастка".


«Це інша можливість, тим більше, що він просив саме вас. Але в офіційному повідомленні йдеться, що він хоче укласти угоду для Тетяни. Пам'ятаєте Миколу Сакса?


Він вчений? "


«Один із лідерів основного дисидентського руху серед московської еліти. Михайло Зощенко?»


Єврейський письменник. Ув'язнений за викриття сталінського антисемітизму».


«Вірно. І ви знаєте Марію Морган, двійника ЦРУ, з якою вони зіткнулися 68-го. Ми не хотіли б нічого кращого, ніж отримати шанс її допитати».


"Гучні імена", - сказав Картер. «Вони, безумовно, добре виглядатимуть, але чи зможе Кобелєв впоратися з цим, тим більше що він впав у немилість?»


Хоук зітхнув. “Чесно кажучи, я не знаю. Я знаю, що Зощенко та Марію Морган перевели з Томська до Ташкента, імовірно для того, щоб зробити їх більш доступними у разі укладання угоди».


"Ви серйозно не пропонуєте поговорити з цією людиною?"


«Давайте прояснимо одну річ, N3. Нічого не змінилось. Якщо ви увійдете в це, ви станете вбивцею, а не переговорником. Людину потрібно вбити за всяку ціну - за будь-яку ціну. Ці накази виходять згори».


"Так сер."


«Але якщо є шанс зловити його на відкритому повітрі, не піддаючи себе подальшому викриттю, ми маємо цим скористатися».


"Де зустріч?"


Берлін. Притулок влаштований прямо зі східного боку стіни».


"Це його територія, сер".


«Вірно. Це його гра в м'яч у його парку. Може, так він почувається у більшій безпеці. Коли ти його вдариш, тобі доведеться якось вибратися звідти. Я знаю, що тобі це вдавалося раніше».


"Якщо він там, я витягну його".


«Добре, Картер. Не будь надто впевнений. Ми хочемо, щоб ти повернувся із цього. А поки що ми просуваємося вперед з перемиканням у Діжоні. Я вже домовився, щоб повідомити Кобелєва, що Тетяна буде у Франції. Ти пам'ятаєте Неда Кессіді? "


«Спецпрацівник ЦРУ у Центральній Америці. Сприяє мінімізації впливу Кастро там».


"Він їде завтра".


"Втеча, сер?"


"Ні. Він іде на фріланс. Продаючи все за найвищою ціною. Він має повне досьє на Тетяну, поточний фізичний стан, прогноз, місцезнаходження, що ми плануємо з нею робити, роботи. Ми дамо Кобелєву три дні на обробку. інформацію. Тоді, залежно від того, як підуть справи у Берліні, ми будемо готові до нього».


"Думаю, що так, сер".


"Сумніваєшся у твоїй голові, Картер?"


"Ну, сер, просто через пару днів мене не буде поруч, на випадок, якщо щось трапиться із Синтією".


"Я розумію ваше занепокоєння. Але важливо якнайшвидше повідомити нашій меті інформацію про Діжона. Якщо він подумує з'явитися в Берліні, він буде знати, що ми перемістили її ближче до його кордону, і він подумає, що ми йдемо сумлінно".


"Так сер."


«Ви вилітаєте з National. Ваші квитки на стійці реєстрації. Ваш контакт у Берліні - Рональд Кліст, начальник нашої станції в цьому районі та експерт з перекидання людей через цю стіну. Він може виявитися корисним. "


Хок зателефонував, не чекаючи відповіді, і на мить Картер сидів на краю ліжка, розмірковуючи. Потім він швидко прибрав пристрій, що розшифровує, і одягнув вовняні штани і вовняне спортивне пальто. Під ліжком лежала завжди упакована сумка. Він дістав його, перевірив вміст та додав свою зброю. Коли він готовий, він викликав таксі.


На стійці Air France в National він обміняв свій квиток на квиток в один кінець до Нью-Йорка. У Кеннеді він купив би ще один квиток на прямий рейс до аеропорту Тегель, який є другорядним полем через Берлін від головного терміналу в Темпельхофі. Таким чином, ніхто, навіть Клист, не дізнається, коли і де він приїжджає до міста.


У Нью-Йорку він спостерігав за кожним пасажиром, поки завантажується літак, на знак якоїсь ознаки, що він не той, ким вдає, але все здавалося невинним і відвертим. Ніхто не пов'язував рейс до Вашингтона та рейсу до Берліна. І все-таки він все ще був насторожений. Він не мав бажання повторити те, що сталося у Феніксі.


* * *


Коли він прибув до Тегеля, було вже пізно, і йшов невеликий дощ. Митники не стали відкривати його сумку, а натомість вибрали сумки багатої нервової німкені, яка стояла поряд з ним. Якби вони потурбувалися, то, без сумніву, знайшли Люгер, але це не мало б великого значення. Картер мав при собі посвідчення колекціонера зброї, і хоча Smith & Wesson або Colt могли викликати підозри, у Німеччині не було причин пояснювати володіння Люгером.


Він зібрав свою сумку і відніс її до черги таксі. Він обрав третього в черзі, сів у машину і дав адресу Кліста водієві.


Кліст, без сумніву, зустрів рейс до Темпельхофу, який прибув раніше, не знайшов Картера і повернувся додому. Отже, він повинен чекати, коли Картер під'їде.


Оглянувши будинок із таксі, Картер вибрався на квартал нижче, заплатив водієві і вирушив у невелику пивну в саду через дорогу.


Він замовив кухоль, заплатив за нього і сів біля залитого дощем вікна, щоб ще трохи поспостерігати за будинком.


Більше години ніхто не приходив і не йшов, єдиною ознакою життя було світло у вікні вітальні. О десятій годині він погас. Картер загашив цигарку, допив другу склянку пива, підняв сумку і перейшов вулицю.


Легкий стукіт негайно привів Кліста до дверей. "Wer ist da?" – підозріло запитав він.


"Картер".


"Ах!" - вигукнув він, відкидаючи засув і відчиняючи двері. "Я чекав тебе. Я думав, що план змінився.


«Мені дуже шкода, що мене не було в аеропорту. Я мав переконатися, що за мною не стежать», - сказав Картер, входячи всередину.


"Звісно. Звісно. Дозвольте мені взяти це», - сказав Кліст, хапаючи валізу і ставлячи її біля стіни.


То був скромний будинок. Коридор із вітальні, очевидно, вів у спальні. Ліворуч за прилавком була кухня. Дерев'яний потяг, поставлений на підлозі, вказував на маленьких дітей, і Картер згадав запис у досьє Кліста, щось про сина, якого він шалено любив.


"Як пройшов політ?"


"Тихо."


«Сядь. Сядь». Клист вказав на шкіряне крісло, і Картер сів у нього. «Мені шкода, що моя дружина не встала. Вона дуже хотіла з тобою познайомитись».


«Можливо, це так само добре. У мене попереду багато роботи сьогодні ввечері. Хоук каже мені, що ви досить добре вмієте переправляти людей туди й назад через кордон.


Клист самозневажливо знизав плечима. Його окуляри і лисіюча голова робили його трохи менш успішним бізнесменом, і цей жест йому пасував. «Ми мали свої тріумфи. Наші невдачі також».


"Чи можете провести мене сьогодні ввечері?"


"Сьогодні ввечері? Ах, ні – неможливо. Усі порти в'їзду закриті до восьми».


Картер вийняв сигарету, потім узяв із крайнього столу запальничку та запалив її. «Це дуже прикро. Мені сказали, що ви можете зробити такі речі».


«Майн, гер, у вас не складно потрапити до Східного сектора. Проблема полягає у тому, щоб вивести вас звідти. Як іноземець, ви можете увійти на будь-який із двох контрольно-пропускних пунктів без паспорта. запис, і якщо ви не зареєструєтеся протягом зазначеного часу, видається ордер на ваш арешт. Але нас це не має стосуватися. Все влаштовано. Ось. Він потягся за стілець, витяг довгий металевий предмет і простяг Картеру. "На що це схоже?"


"Штатив, швидше за все для фотоапарата, судячи з різьбового з'єднання вгорі".


«Неправильно, мій друже. Дозвольте мені показати вам. Він скрутив одну з ніжок підставки і стягнув її на дві частини по шву, зробленому так спритно, що його майже не було видно. Він поклав ці частини на підлогу та почав розв'язувати іншу ногу. Менш ніж за хвилину він розклав весь пристрій на підлозі і збирав його знову.


"У мене майстерня внизу", - пояснив він. «Я вигадав це, коли почув, що ви приїдете. Виготовлення «ремісничих інструментів» – моє хобі».


Коли реконструйований об'єкт почав набувати форми, Картер усміхнувся. "Це гвинтівка", - сказав він.


Клист встановив останню частину штатива вздовж ложі і передав її Картер. Картер швидко підняв його і націлив опору штативу у стіну. "У ньому навіть є певний баланс", - м'яко сказав він.


«Є ще дещо, – сказав Кліст. Він дістав фотоапарат з шухляди на іншому кінці кімнати, взяв у Картера гвинтівку і прикріпив телеоб'єктив камери до щілини, яка була акуратно вирізана у верхній частині стовбура. "А тепер спробуй".


«Це чудово», - здивувався Картер, побачивши настільну лампу за кілька футів від нього.


«Я маю документи, в яких вас ідентифікують як професійного фотографа Вільгельма Шмідта. Завтра ви можете увійти до Східного сектору, записатися на прийом та виїхати. Немає нічого простішого».


Картер похитав головою. «Ти забуваєш, що на мене полюють. І час, і місце вже призначено. Мені треба приїхати туди сьогодні ввечері, щоб скористатися тим маленьким елементом несподіванки, який я залишився».


«А як виберешся? Доведеться через стіну перелізти».


«Ви сказали, що досягли певного успіху в цьому».


"Деякого", - сказав Кліст, забираючи у Картера гвинтівку і з розчаруванням почав розбирати її. «Але ми мали час підготуватися, дочекатися відповідних умов. Іноді місяцями. Я сумніваюся, що це можна зробити за такий короткий термін».


«Нам просто потрібно спробувати. Розкажіть мені більше про ці блокпоста. Скільки там охоронців і наскільки добре озброєні?


Протягом наступної години Картер викачував зі свого господаря кожну клаптик інформації, яку він міг добути про умови вздовж стіни - розклад охоронців, вогневі точки, мінні поля, будівлі поблизу, їх вміст і доступність, і наприкінці години Картер сів назад повністю розчарований.


«Має бути якийсь спосіб не викликати міжнародного інциденту», - заявив він.


«Майн, гер, одні з найкращих розумів Німеччини вже понад тридцять років намагаються розколоти цей горіх. Повірте мені, стіна практично неприступна».


"Я не вірю в це", - сказав Картер. "Я відмовляюся вірити в це". Він узяв частину штатива і розсіяно покрутив її в руці. «Хороша робота, – сказав він. «Чому б тобі не відвезти мене вниз і показати свою майстерню? Може, якщо ми відвернемося на якийсь час від проблеми, рішення прийде само собою».


Вони увійшли до підвалу сходами з кухні. Клист увімкнув кілька люмінесцентних ламп, і Картер був вражений кількістю електроінструментів, які він мав. «Ви, мабуть, вклали сюди невеликий стан», - сказав він.


«Ви поговорили б із моєю дружиною, – сказав Кліст. «Вона завжди скаржиться на гроші, які я витрачаю на свої божевільні винаходи».


"Що там?" — спитав Картер, киваючи на двері в іншому кінці кімнати.


"Матеріали".


Картер відчинив двері і ввімкнув світло. На полицях і в дерев'яних ящиках було складено відрізки труб, шматки різних металів, банки з фарбою, розрізнені шматки дерева.


"В основному те, що залишилося після того, як я щось зібрав", - сказав Кліст, дивлячись через плече.


"Що це?" — спитав Картер, діставаючи щось із нижньої полиці.


«Нейлоновий намет, який хтось викинув. Я ще не знайшов застосування».


Картер провів рукою з матеріалу. «Легкий, міцний. Це дає мені ідею, гере Клісте. Безперечно, ідея».


Картер провів у майстерню до креслярського столу, що стояв у кутку. Витягнувши блокнот, він зробив швидкий малюнок і передав його Клисту.


"Це можна зробити", - сказав Клист, погладжуючи підборіддя. «Це ніколи не пробували, і через це це може спрацювати. Це займе деякий час".


"Сьогодні вночі?"


"Так, сьогодні ввечері".


Картер зняв куртку, і двоє чоловіків взялися до роботи. Коли вони закінчили, було вже після першої години дня.


"Ми, звичайно, повинні перевірити це", - сказав Клист, витираючи руки ганчіркою.


"У нас немає такої розкоші", - сказав Картер. «Я складу його і покладу в чемодан. Ви отримаєте машину».


Поки вони працювали, Кліст розповів Картеру про вантажний поїзд, який щоночі в'їжджав у Східний сектор. Його не оглядали, бо передбачалося, що ніхто не захоче поринути у Східний Берлін. Однак на зворотному шляху його ретельно обшукують охоронці та собаки, і за ці роки багато людей було заарештовано при спробі втечі. Потяг сповільнився до комфортних п'ятнадцяти кілометрів на годину під мостом Шпандау, кружляючи навколо залізничних станцій у Райнікендорфі. Міст Шпандау знаходився всього за десять хвилин їзди на машині від будинку Клієста.


Коли Кліст повернувся вниз, Картер щойно закінчував. На підлозі біля його ніг лежав циліндричний предмет довжиною сім футів і діаметром десять дюймів, вкритий легким нейлоновим кожухом. До кожного кінця був прикріплений плечовий ремінь для полегшення перенесення.


Двоє з них дивилися на циліндр. "Готовий посперечатися, що все спрацює", - сказав Картер.


«Ви робите ставку, мій гер. Ви робите ставку на своє життя».


* * *


Міст Шпандау - один із небагатьох у місті, які пережили світову війну. Десятиліття диму від двигунів почорніли його, і тонни коксового пилу осіли на ньому з чавуноливарних заводів через канал. Під мряким дощем пахло сірою.


Картер подивився на вісімнадцять рейок, що мерехтять у світлі дворових вогнів. «Як я дізнаюся, яким шляхом піде поїзд?» він запитав.


«Номери вісім і десять – це пробки, – сказав Кліст. «Всі інші – за перемикання у дворі».


"Дякую, - сказав Картер, а потім додав, - за все".


"Удачі, мій гер".


«Якщо ви не отримаєте від мене звісток протягом доби, спалить мою валізу і все, що в ній».


Клист урочисто кивнув головою. Вони стояли на набережній моста прямо біля дороги. Клист повернувся і поплентався назад до машини. Вдалині пролунав свисток поїзда, що супроводжувався слабким стукотом коліс об рейку.


Клист зупинився, не дійшовши до вершини набережної, і обернувся. "Ви пам'ятаєте адресу у Східному секторі?" він запитав.


«Чотирнадцять Марієндорфштрассе».


"А Бранденбург?"


«Наприкінці Унтер-ден-Лінден. Знайти його нескладно».


Клист схвально кивнув. Потяг наближався. "Удачі", - повторив він.


Картер, з довгим циліндром, що звисає за його спиною, почав важкий підйом вручну по балках, що утворює нижню частину моста.


Вдалині хитнулася фара двигуна. Він обігнув поворот у дальньому кінці ярдів і одразу почав рух, який мав привести його під міст.


Картер, спостерігаючи за його просуванням і розуміючи, що може запізнитися, почав дертися з балки на балку. Метал був мокрим від дощу та слизьким під ногами. Двічі циліндр зачепився за металевий каркас, і йому довелося зупинятись і висмикувати його.


Великий паровоз пролетів під ним, коли він став на місце, затремтів міст і мало не задихнувся вихлопними газами. За ними йшла низка товарних вагонів з плоскими твердими дахами, слизькими від дощу. Він дивився, як вони гуркочуть приблизно на десять футів нижче, і запитував, чи не дуже швидко навіть п'ятнадцять кілометрів на годину. Потім з'явилися платформи із сільськогосподарською технікою: трактори із гострими блискучими плугами. Падіння ними означало вірну смерть.


Він подивився на поїзд. Кут утворили ряд напіввагонів, завантажених вугіллям. Він розплутав ремінець балона і опустився, доки не повис на балці за руки. Він пропустив перший, розрахувавши час на другому, потім відпустив. Він ударився об насип вугілля трохи нижче за її вершину, повалив її і зупинився, притулившись спиною до стіни машини. Він випростався і замислився. Костей не зламав, і упаковка виглядала цілою. Він притяг її до себе, підняв комір проти вітру і сів, щоб чекати.


Через двадцять хвилин він відчув, як машини зупинилися. Вони підійшли до застави на дорозі. Загорожа з колючого дроту заввишки десять футів тяглася вгору по набережній з обох боків, а на дорозі стояли варти й ворота. Ворота були відчинені, і поїзд нарешті зупинився перед ними, без сумніву, щоб охоронець та інженер обмінялися товарно-матеріальними записами.


Минуло десять хвилин, і поїзд знову рушив. Картер зачекав, поки не пройшов гауптвахту, потім викинув циліндр і стрибнув, приземлившись у високу траву. Він побіг назад і дістав циліндр, потім видерся по насипу на дорогу.


Він зробив це. Він був у Східному секторі. Тепер залишалося тільки знайти будівлю, в якій мала відбутися зустріч із Кобелєвим, та розвідати її. Якщо Кобелєв з'явиться у призначений час, він його вб'є. Якщо ні, і це була пастка, принаймні він знав би про це заздалегідь.


Четвертий розділ.


Сестра Марія-Тереза схилила коліна перед розп'яттям у каплиці клініки Сен-Дені і пробурмотіла «Богородиця». Пройшов деякий час, коли вона молилася, і коли вона виявила, що поспішає, вона зупинилася і дорікнула собі за брак благочестя. То був новий пацієнт на третьому поверсі. Молода жінка змушувала її бігати цілий день. Після сьомого чи восьмого підйому сходами її суглоби задубіли.


Спираючись скрученою рукою на верх вівтаря, вона повільно випросталась, обернулася і сіла на одну з дерев'яних лав позаду неї. Потім зітхнувши, вона відкинулася на спинку крісла і втупилася в розп'яття, насправді не бачачи його, але зосередившись на ньому як на фокусі кімнати, і дозволила думкам блукати. Коли вона це зробила, на її обличчі з'явився неспокій.


Її турбувало насильство. Вона відчула, як він наближається до Сен-Дені, так само, як того дня 42 роки, коли німецький солдат прийшов помолитися в грот у саду, і вона побачила, як з його пальта капає кров. У той час Сен-Дені був притулком, виставковим центром для заможних дівчат, які шукали втіхи у світі, який, здавалося, втратив розум. Вбивства та війна відбувалися десь в іншому місці, у маленьких містечках на півдні та сході, імена яких легко забувалися. Тут дзвонили чотири рази на день, ранкова вечірня, трапеза та вечірня молитва, як і протягом століть. Були усмішки, іноді навіть сміх.


Потім вони прийшли, їхні товсті чоботи були вкриті брудом, з червоними прожилками, тягнучи за собою мертвих і поранених прямо через сад, убиваючи квіти. Вони створили шпиталь в ім'я Рейха, і того дня перестали дзвонити.


Сестра Марія-Тереза тоді була не більше ніж послушницею з широко відкритими очима - простою дівчиною - і хоча вона відчувала такий же сором і обурення, які зазнавали інші, коли прийшли німці, вона не розуміла глибокого почуття втрати, яку мала відчути, коли вона поступилася без жодного слова протесту.


Однак тепер вона зрозуміла це, і вони знову йшли, ці штурмовики. Вони носили різну форму, говорили іншою мовою, але вони були такими ж егоїстичними, безбожними людьми, які вторгалися, оскверняли, вкрали світ у світі, де світ був на межі зникнення.


І все це було зосереджено на цій новій дівчині на третьому поверсі.


Вони сказали їй, що російська. Ха! З аристократичної емігрантської родини із Парижа. Ця дівчина була аристократкою не більше ніж Жанна д'Арк. Сестра Марія-Тереза була знайома з аристократами, коли була дівчиною, баронами і баронесами, графами та графинями, і ця дівчина не мала їх почуття відповідальності перед аристократією. Вона була занудою зі своєю схильністю до американських сигарет і нервозністю, яку вона так намагалася приховати


. Вона говорила французькою, як школярка, і російською, як селянка.


І все-таки загалом її турбувала не дівчина. То були чоловіки, які передували їй.


Двоє з них у довгих твідових пальтах, волосся вздовж вух і шиї погано підстрижені. Вони прийшли за день до її приїзду, завжди тримаючи руки в кишенях, як роблять чоловіки, коли їм є що приховувати. Вони сказали, що хотіли оглянути лікарню. Вони представляли багатого промисловця, який мав відвідати і якому знадобилися б найкращі умови проживання, особливо усамітнення. Вони вибрали Сен-Дені через це. Він був німець, цей їхній господар, і знаходився під великим тиском, але не німець, яким вони скалічили мову святого Августина. Це було щось гортанніше, що відбувалося далі на схід.


Один із них під пальто мав пістолет. Вона помітила це, коли він потягнувся за блокнотом для нотаток: маленька вугільно-чорна зброя, що сяяла на сонці. Саме тоді вона знала, що вони прийдуть знову, вбивці, які вбивали через гроші, країну чи якогось іншого хибного бога, і вона знала, що більше не зможе боротися з ними. Вона була надто старою; вона надто звикла до світу.


Пара фар висвітлила стіну крихітної каплиці. Хто це міг бути у таку годину? - подумала вона. Потім серце її старої черниці почало шалено битися в грудях. То були вони! Дівчина була тут менша за добу, а вони вже тут! Вона схопилася за спинку лави і насилу піднялася на ноги. Вона має їх зупинити! Вона повинна замкнути двері!


* * *


Синтія Барнс дивилася, як фари розбігаються стіною. Нік! подумала вона схвильовано.


Вона натягла халат і ковзнула в інвалідне крісло. Час йому повернутися. У неї був список скарг на це місце розміром з вашу руку, починаючи з тієї сивої старої черниці, яка чіплялася до неї вдень і вночі, і йому доведеться вислухати кожну з них.


Вона підкотилася до вікна, коли машина зупинилася на гравійному дворі внизу. Звук змусив її зупинитись. Це не був звук, який видається автомобілем, який неквапливо дзвонить. У цьому була терміновість, яка їй не подобалася. Це сигналізувало про небезпеку.


Дві пари кроків, одна до дверей, друга - дорогою. Навколо спини? вона думала. Чому Нік посилає когось прикрити спину?


На стіні з'явилася друга пара фар, коли вона почула наполегливий стукіт людини у двері. Серце її забилося до рота. Це був зовсім не Нік! Пастка з наживкою спрацювала надто рано. Занадто рано.


Черниця біля дверей веліла чоловікові піти. Усі спали. Чоловік прогарчав щось російською, надто невиразне, щоб його чути.


Синтія перекотилася до тумбочки, взяла пачку Бенсон і Хеджес, витягла одну і запалила її. Що їй робити? Зачекайте?


Неможливість успішно видати себе за чиюсь дочку раптово спала їй на думку, разом з усім, що вона знала про Кобелєва, його безжалісність, його дикою непередбачуваною вдачею... Цигарка почала нестримно трястись.


У двері почувся м'який стукіт. "Мадемуазель, мадемуазель", - хрипким пошепком почувся жіночий голос.


"Це хто?"


«Сестра Марія-Тереза».


«Заходь. Заходь».


До кімнати зайшла стара монахиня. "Вони прийшли", - суворо оголосила вона.


"Хто?"


«Від кого б ви не тікали. Вони наздогнали вас і ви повинні йти тихо. У нас не може бути насильства у клініці. Ми маємо інших пацієнтів, про яких треба думати».


"Я просила у вас захисту?" – холодно запитала Синтія.


Ні, ви цього не зробили. Проте ми хочемо, щоб ці люди покинули територію якнайшвидше. Я допоможу вам зібрати ваші речі. Вона повернулась і почала повільно витягувати одяг із комода.


«Ви маєте на увазі, що передали б мене їм, навіть якби знали, що вони збираються вбити мене?» – недовірливо запитала Синтія.


«Це не стосується мене чи клініки. Зовнішнє життя наших пацієнтів – їхня особиста справа. Бувають моменти, коли сестра Церкви повинна дивитися в інший бік».


"Велике спасибі", - пробурмотіла Синтія, вдихаючи те, що залишилося від її сигарети.


Метушня біля вхідних дверей затихла. Тепер мармуровими сходами, що ведуть на третій поверх, пролунали надто численні кроки, щоб їх порахувати.


«Що, якби я сказав тобі, що вони збираються вбити мене?»


Стара зупинилася і на мить завмерла зі стопкою спідньої білизни в руці. "Я б не хотів знати". Вона впустила одяг, потім нахилилася і витягла нижній ящик.


«З ними чоловік. Російська. Людина, яка хоче очолити їхню таємну поліцію. Він убив чимало свого часу, і я впевнений, що він без вагань уб'є мене».


Жінка знову зупинилася, цього разу коротше. "Це не


моя турбота, - рішуче сказала вона.


«Я маю друзів, які збиралися захистити мене. Вони повернуться. Ви маєте їм сказати».


Стара похитала головою. "Я не можу. Ви не повинні питати мене».


У холі пролунали кроки.


«Чорт забирай, бабусю, вони не залишили мені зброї».


Стара черниця кинула останній одяг на ліжко і подивилася на Синтію. Потім її очі пом'якшилися, а губи стиснулися в масу зморшок, наче вона щось зважувала в своєму розумі. Гучний стукіт у двері змусив її підстрибнути.


"Ти моя єдина надія", - прошепотіла Синтія, поки стара намагалася відчинити двері через кімнату.


Двоє здоровенних чоловіків увірвалися всередину, ледь не збивши сестру з ніг. На них були однакові чорні водолазки, а голови були поголені. Один тримав спрямований на стару пістолет-кулемет, а другий швидко обшукав кімнату.


За кілька секунд увійшов третій чоловік і зупинився просто у дверях. Він був вищим за два інші, його манера триматися царственіше. Його біле волосся було зачесане назад з лоба гострим вдовиним козирком, а з-під вигнутих брів металися його темні очі, вдивляючись у все з першого погляду.


Синтія не потребувала представлення. Шалений блиск у цих очах був очевидний. Це міг бути лише сам Микола Федорович Кобелєв.


"Тетяна!" - Вигукнув він, коли ці очі нарешті зупинилися на ній.


Вона спробувала змусити посміхнутися.


"Я не можу дозволити тобі забрати її", - сказала стара монахиня, виступаючи вперед.


"Чому?" — спитав Кобелєв французькою, повернувшись до неї з подивом.


«Вона перебуває у відділенні лікарні. Вона має залишатися тут, доки лікар не підпише її виписки. Мені дуже шкода, але такі правила».


«Мене не турбують твої правила. Це моя дочка".


"Мені дуже шкода, але я не можу цього допустити". Вона проштовхнулася між головорізом з пістолетом і опинилася прямо між Кобелєвим та Синтією. «Вона була дурною, – подумала Синтія, – але хороброю. "Ви не маєте права вриватися сюди і забрати одного з моїх пацієнтів!" - гаркнула стара. «У нас є процедури, які потрібно слідувати, і їх просто не можна ігнорувати».


Кобелєв коротко засміявся, потім повернувся до Синтії. «Така безпека, яку забезпечують вам американці», - сказав він їй російською мовою. Потім він зробив знак одному зі своїх людей, який схопив стару руку і відтяг її з дороги.


"Ви не повинні брати її!" - закричала стара черниця, тупнувши ногою по шкарпетці людини, яка тримала її. Він підняв ногу від болю, вона відсторонилася і зашкутильгала до Кобелєва. «В ім'я Церкви і всього святого для людини і Бога, я вимагаю, щоб ви негайно покинули ці приміщення!»


Вона дісталася до нього і схопила за руку, хоча було не зовсім ясно, чи стримувати його, чи підтримувати себе. Очі Кобелєва сердито спалахнули, і він швидким кивком голови дав знак людині з пістолетом. Відбулася коротка черга, і черниця впала на ліжко.


"Сестра!" Синтія скорботно крикнула, і Кобелєв обернувся до неї широко розплющеними очима. І в цю коротку мить - тижні роботи бригади пластичних хірургів, години вивчення фільмів Тетяни, те, як вона рухалася, хитала головою, трималася в кріслі-каталці, запам'ятовування всіх відомих фактів зі свого минулого та імітуючи її голос, доки кожна інтонація та нюанс не були доведені до досконалості, не губилися. У цей болісний момент вона була Синтія Барнс, а не Тетяна Кобелєва.


П'ятий розділ.


Картер визирнув із затемненого дверного отвору штаб-квартири Freie Deutsche Jugend, комуністичної молодіжної організації. Вулиця була пустельна в обох напрямках, якщо не брати до уваги машини, припаркованої біля протилежного тротуару. Чи це було приватним чи офіційним, було неможливо сказати через завісу падаючого дощу, але він був зайнятий. З вихлопної труби здіймався слід вихлопних газів.


Поки що йому щастило. За дві години, що він провів у Східному секторі, він нікого не зустрів. На відміну від свого західного аналога, Східний Берлін уночі практично безлюдний. За винятком кількох основних магістралей, вимкнено навіть вуличні ліхтарі. Йому вдалося пройти півтори милі до Бранденбурзьких воріт, прослизнути в бічні двері, піднятися кованими сходами на дах, сховати свій циліндр і вислизнути непоміченим. Єдина людина, яка могла його помітити, охоронець, що стояв біля воріт, щоб стежити за стіною, що знаходилася всього за кілька сотень ярдів від нього, не переставав жувати свій бутерброд.


Тепер залишалося тільки знайти Марієндорфштрассе, оцінити охорону, а потім, можливо, поспати десь на лавці перед майбутньою конфронтацією з Кобелєвим. За словами Кліста, Марієндорфштрассе лежала всього за два квартали на північ від його нинішнього становища. Він міг пройти його за хвилину, але не хотів, щоб його бачили, а його забруднений вугіллям одяг, почорнілі руки та обличчя, напевно, викличуть підозри.


Двері відчинилися в будівлі навпроти, і довгасте світло пролилося на дощ.


. Двоє чоловіків і жінка, співаючи й сміючись, підійшли до машини, відчинили її двері і сіли до неї. Потім водій викотив машину на центр вулиці, повернув ліворуч та зник. Картер зачекав, поки він не почув, як вони переходять на третє місце в наступному кварталі, перш ніж підняв комір пальта і рушив вулицею.


Безперечно, на Марієндорфштрасі для нього була влаштована пастка. Він на це чекав. Якби він цього не зробив, він би втратив повагу до Кобелєва. Хитрість полягала в тому, щоб провести попередню розвідку, знайти спосіб поставити пастку, не потрапивши в пастку, і при цьому підійти досить близько до Кобелєва, щоб зробити постріл.


То була хороша ставка, яку покаже Кобелєв. Якщо інформація про його падіння престижу вірна, це означатиме, що він не може довірити вбивство Картера простому вбивці. Він повинен був прийти сам, щоб переконатися, що роботу зроблено правильно. А коли він з'явиться, Картер уб'є його. Цього разу помилок не буде.


На Марієндорфштрассі було темно, ще темніше, ніж на інших вулицях, якими він проходив. На той час було вже після чотирьох тридцять, і на інших вулицях спалахнули вогні, люди почали готуватися до виходу на роботу в перші зміни на фабриках уздовж Фрідріхштрассе та Унтер-ден-Лінден, які відкривалися о шостій. Однак тут не було таких вогнів. Тут усе було чорним, як чорнило.


Навіть номери будинків не було видно. Якби не дорожній знак на розі, що вказує, що це житловий квартал, він не знав би, де знайти номер чотирнадцять. Картер припустив, що номер один починається з південної сторони, а номер два - з півночі, як і більшості міст, і почав відраховувати числа на ходу.


На цій вулиці було щось дивно тихо. Його кроки здавались глухими по тротуару, а самі будинки, що були не більше ніж чорними обрисами на трохи сірішому тлі нічного неба, здавалося, пливуть, як кораблі-примари в чорному морі.


"Вісім... десять", - порахував він, потім його нога вдарилася про щось на тротуарі. Він нахилився. Камінь, точніше, як він його розглядав, зламана навпіл цегла. «Дивно, - подумав він, - у країні, яка зазвичай була така чиста, що на вулиці валялася бита цегла. Потім через нього пройшов цівка усвідомлення, разом із передчуттям катастрофи.


Він побіг під номером чотирнадцять. Він піднявся на кілька сходинок по доріжці і впав головою на купу цегли, дощок і шматків штукатурки.


Цеглини, дошки та шматки штукатурки - щебінь! Стоячи рачки, він бачив, що вікна будинку були не більше ніж зяючими дірками з сірим небом за ними.


Кобелєв його обдурив! Тут не було безпечного будинку. Вся вулиця була не чим іншим, як цвинтарем розбомбленим снарядами, які не розчищали з кінця Другої світової війни!


Але чому? Навіщо відправляти його на полювання у Східний Берлін? Щоб не заважати йому, допоки Кобелєв проводить операцію в іншому місці? Так і має бути. Але де?


Діжоне! Ця думка вразила його з такою впевненістю, що він знав, що це має бути правдою. Десь у греблі була дірка. Якимось чином із якогось джерела, якого ще ніхто не впізнав, Кобелєв потрапив туди, куди перекидали його «дочка», і він вирішив схопити наживку, перш ніж вони встигнуть замкнути пастку. Охорони там не буде ще двадцять чотири години. Якби він рушив зараз, він міг би вальсувати та вальсувати без жодного пострілу.


Картер скочив на ноги і побіг, у роті пересохло від страху. Він мав повернутися якнайшвидше, бо незабаром Кобелєв дізнається, що він схопив не Тетяну.


Він повернув за кут на Фрідріхштрассе, освітлену, як П'ята авеню на Різдво, і притулився до будівлі. Місто оживало. У кількох ярдах звідти пекар розвантажував свою вантажівку, а наступного перехрестя проїжджали машини. Він більше не міг використовувати основні магістралі; йому доведеться триматися закутків і сподіватися, що його не помітять.


Він повернувся на Марієндорфштрассе і видерся на купу щебеню між двома будинками. На сусідній вулиці у трьох будинках горіло світло, а перед одним із них чоловік намагався оживити пошарпаний BMW. Він прослизнув між двома ще темними будинками і почав перелазити через сітчастий паркан. Він стояв на ній, збираючись стрибнути в сусіднє подвір'я, коли лютий гавкіт послав заряд адреналіну в його серце, що й без того шалено билося.


Він обережно опустився, витягаючи «люгер» із кобури. Лай змінився низьким загрозливим гарчанням. Собака був десь у тіні, і, хоча його було неможливо побачити, тварина здавалася великою. Картер повільно рушив ліворуч, сподіваючись вивести звіра на світ, але він встояв.


Наскільки він міг розібрати, він був у вузькому дворику, дві довгі сторони якого цегляні стіни.


Кінці, один на алею, другий на вулицю, були обгороджені. Собака стояв між ним і кінцем вулиці. Він завжди міг відступити тим же шляхом, яким прийшов, подумав він, але не було жодної гарантії, що йому не відірвуть половину ноги, при спробі перелізти через паркан, і якщо у нього буде штанина і тільки Бог знав щось із розірваною, він міг би йти вперед.


Він почав рухатися в тому напрямі, сподіваючись, що низький гуркіт, який він чув, був більш небезпечним, як укус людини, коли у вікні над головою спалахнуло світло. Замок відчинився, і хтось спробував відкрити стулку.


Картер кинувся до протилежного паркану. Він піднявся на нього і збирався перевернути ногу, коли гострі зуби схопили його за кісточку і не відпускали. До цього часу вікно було прочинене, і за ним вимальовувався силует великої жінки. "Wer ist da?" гукнула вона.


Картер ударив прикладом пістолета по голові собаки, і тварина впала.


Картер стрибнув і впав у ряди сміттєвих контейнерів, розкиданих і котячих, брязкаючи в усіх напрямках. Ще одне світло спалахнуло в сусідньому будинку. Він скочив на ноги і побіг стрімголов по тротуару.


Різкий біль у лівій нозі змусив його кульгати, сповільнив його, але це його особливо не турбувало. За кілька хвилин господар собаки зрозуміє, що її вихованця нокаутували. Тоді піднімуть тривогу і одразу закриють кордон. Він мав план, як перебратися через стіну, але це залежало від досягнення Бранденбурзьких воріт і циліндра до світанку. Поліцейська сітка між цим місцем та воротами може сильно перешкодити йому. Тоді його єдиною надією була швидкість, перш ніж поліція зможе мобілізуватись, щоб зупинити його.


Він звернув на Фрідріхштрассе, цього разу не звертаючи уваги на світ, минув кіоски та порожні магазини і попрямував до Унтер-ден-Лінден, наприкінці якої знаходилися Бранденбурзькі ворота. Він ставив питання, чи є в Східній Німеччині бігуни. «Напевно, це справжнє видовище», - подумав він, кульгаючи, його руки та обличчя почорніли від кіптяви від вугільної машини, але він не мав часу, щоб це його турбувало.


Автобусний та вантажний рух значно збільшився навіть за цей короткий час, і почали з'являтися приватні автомобілі. На годиннику на бічній панелі «Міністеріум фюр Ауссенхандель унд внутрішньої Німеччини Генделя» було п'ять годин.


Він дістався Унтер-ден-Лінден, вулиці, яку Фрідріх Великий сподівався перетворити на вітрину Прусської імперії, посадивши чотири ряди лип у її середині, і повернув ліворуч. Листя вже розлетілося, а липи були схожі на худі чорні руки, що чіплялися за нічне небо. Він помчав з тротуару, коли з-за рогу згорнула важка завантажена вантажівка. Його ріг заревів, і на мить Картер завмер на півдорозі, не знаючи, в який бік стрибнути. Вісім величезних задніх коліс із гуркотом стукали об тротуар, коли водій намагався зупинити його. Він не зміг і звернув, врізавшись вантажівкою в лаву в парку і викорчувавши дерево.


Картер, трохи приголомшений, спостерігав, як хмари пари піднімалися з масивного радіатора вантажівки і губилися в сірому тумані. Водійські двері відчинилися, і з нього виліз великий чоловік, рукави сорочки якого були щільно закатані через біцепси.


"Ду ...!" – почав він.


Картер знову побіг. За ним хтось крикнув: «Halten Sie!» і пролунав постріл. Другий постріл, і перед ним на асфальті раптово з'явилася біла смуга. Попереду в тумані вимальовувалися Бранденбурзькі ворота, не більш як за два квартали від нього.


Вантажівка з конвеєром на задньому бампері, що безперервно перекидає ящики з овочами в магазин, блокувала тротуар прямо попереду. Обійти навколо означало широко розвернутися надвір і дати можливість на влучний постріл тому, хто йшов за ним. Картер вирішив спуститися під воду і пірнути головою вперед, але перш ніж він зміг підтягнутися з іншого боку, пара сильних рук схопила його за плечі. Він підскочив, намагаючись ударити кулаком у живіт, коли той швидко сказав. "Іх bin ein Freund". Їхні погляди зустрілися, і Картер негайно вирішив довіритися йому.


Він з силою розгорнув Картера і штовхнув його до стопки порожніх ящиків у провулку біля вулиці.


"Хірін!" - прошипів він.


Картер втиснувся в ящик так сильно, як тільки міг, його щоки впиралися в коліна, його дихання переривалося короткими хрипкими зітханнями.


Кроки зупинилися на тротуарі за кілька футів від них. "Де він?" - задихався голос лаконічною німецькою.


"За рогом, сер", - сказав продавець овочів.


"Ти брешеш!" крикнув поліцейський.


«Ні, сер. Будь ласка".


"Ти ховаєш його".


"Я кажу вам правду, сер".


Картер помітив сліди однієї закривавленої ступні, що вела через тротуар до передньої частини ящика, де він переховувався. Він повільно витяг "люгер" з пальта, щоб взяти його в руки на випадок, якщо поліцейський гляне вниз.


"Він пішов у кут і повернув!"


Картер слухав, поки коп приймав рішення, його серце шалено билося в горлі. Потім знову почулися кроки, і Картер побачив, як він у своїй тьмяно-сірій формі з оголеним револьвером іде вулицею, сягає кута і зникає.


Коли він пішов, продавець овочів недбало підійшов і зазирнув у шухляду. Його погляд зупинився на "Люгері", потім на Картері. "Uber die Wand?" він запитав.


Картер кивнув головою. Так, він перелазив через стіну.


"Крім того, геензі!" Кивнувши головою, він показав, що Картер має йти.


Картер підвівся і на якийсь незручний момент подумав, чи варто йому подякувати цій людині. Але продавець, схоже, втратив до нього інтерес. Він повернувся спиною і кидав ящики з капустою в стопку прямо біля дверей.


Картер різко повернувся і побіг мокрим тротуаром до іншого кінця провулка, зупинився, щоб глянути вгору і вниз вулицею, потім попрямував прямо до Бранденбурзьких воріт.


Величезне будова було чітко видно наприкінці блоку: масивна плита з розчину та мармуру, що підтримується дванадцятьма кам'яними колонами, залитими прожекторами. На даху статуя Миру гнала чотирьох коней до центру Берліна.


Він зупинився біля наріжного каменю великої будівлі та оглянув площу. Нічого не рухалося. У дальньому кінці стояла Бранденбурзька брама, а за нею - мотки колючого дроту, що позначають смугу смерті, що веде до стіни. Сирени лунали на вулицях позаду нього, не більше ніж за кілька кварталів від нього, і, поки він прислухався, почув кроки.


Він побіг відкритою дорогою, не звертаючи уваги на біль у нозі. Досягши бічних дверей допоміжної будівлі воріт, він щільно притиснувся до одвірка і озирнувся на площу. Все було тихо. Жодних слідів руху.


Якийсь час він стояв там, важко дихаючи, вдячний, що зайшов так далеко, і клявся собі, що якщо він колись знову побачить Кобелєва, то він щиро заплатить за це незручність. Потім він спробував відчинити двері.


Він був таким раніше, коли сховав циліндр. Він розкрив замок, а потім, повернувшись, заклинив засувним шматком обкладинки від сірникової коробки. Коли він потягнув ручку, вона відкрилася при найменшому натисканні. Він прослизнув усередину і зняв картонну пачку, щоб переконатися, що двері за ним зачинилися.


У кімнаті було темно, як смоль, якщо не брати до уваги смужки світла, що виходила з-під інших дверей приблизно за двадцять футів від них. Це було складське приміщення історичного музею, яке було прибудоване до воріт. Картер підійшов до другої двері, відчинив її, потім пройшов за вітрини музею і піднявся по кованих залізних сходах, які вели нагору через стелю.


Він знайшов цю драбину раніше і знав, що вона веде на дах. Він також знав, що там нагорі є спостережний пункт, де охоронець із біноклем тримав постійне чування на стіні. Вперше йому не важко було прослизнути повз нього, але, без сумніву, до теперішнього часу ця людина була попереджена про те, що поблизу знаходиться втікач.


Картер піднявся сходами так тихо, як тільки міг, і, коли він підійшов до важких металевих дверей нагорі, повільно відчинив їх. Крізь тріщину він побачив бункер із мішків із піском, у центрі якого було встановлено кулемет на тринозі. Портативне радіо відтворювало уривки з популярної музики, а на чиємусь місці лежала відкрита книга. Усі пристосування для житла та без мешканця. Де був охоронець?


Картер прочинив двері трохи ширше. Він уже збирався висунути голову, коли різкий ривок вирвав ручку дверей у нього з рук і повалив на дах. Він підняв очі якраз вчасно, щоб побачити, як приклад рушниці метнувся йому в обличчя. Він повернувся, і приклад ударився об плитку за кілька дюймів від його вуха. Солдат позадкував, щоб ще раз спробувати, але Картер ударив лівим кулаком по м'якому замазаному особі чоловіка. Його ніс зламався, і він упустив гвинтівку. Потім Картер притис ноги до грудей чоловіка і підстрибнув, відкинувши його назад. Його голова з глухим брязкотом ударилася об металеві двері, і він упав уперед, приголомшений, але не знепритомнів.


Картер був на ньому за секунду. Він витяг «люгер» і врізав його до основи черепа. Потім повернувся, щоб переконатися, що нікого більше немає.


Він притягнув тіло охоронця до мішків із піском і визирнув надвір. Дві військові машини сходилися до КПП «Чарлі», що знаходився прямо перед Бранденбурзькою брамою. На блокпості шість чи сім солдатів із прив'язаними до спини автоматами стояли в тьмяному світлі будки охоронця і розмовляли. Небо над головою було тьмяно-сірим, що тільки-но осяялося першими променями світанку. Картер із занепокоєнням вивчав небо. Зараз або ніколи.


Він витяг свій циліндр з того місця, де сховав його під колісницею величезної статуї, і підніс його до краю даху. Стоячи рачки, він розстебнув блискавку на оболонці матриці і зняв її. Потім він розклав довгі листи нейлонового тенту і почав вставляти тонкі металеві стрижні, які він помістив у осердя циліндра.


За кілька хвилин збірка була завершена: єдине, дванадцятифутове крило, схоже на кажан, з алюмінієвою рамою під ним, на якій можна було убезпечити себе - дельтаплан, настільки ж досконалий і керований, як будь-який, що будь-коли прикрашав сонячне узбережжя Каліфорнії, тільки портативний, як парасолька.


Єдина його удача полягала в тому, що вітер віяв зі сходу на захід - через стіну. Він підніс свій винахід до краю і після деяких попередніх випробувань довірився до повітря. Ліве крило небезпечно нахилилося, і на мить він подумав, що впаде, але потім висхідний потік перед масивною брамою підхопив його і підняв угору.


Його серце тремтіло від висоти польоту. Земля внизу, військові седани, які тепер вивергали нові війська перед блокпостом, люди, які вже були там, нюхали повітря в пошуках його запаху, як собаки, кулемети напоготові, - все це безшумно прослизнуло повз, коли він непомітно плив по повітрю до Західного Берліна. .


Шостий розділ.


Опинившись на землі, Картер пішов прямо до Кліста, забрав свою сумку, прийняв душ і по телефону, перевіривши його, що він чистий, зателефонував до Хоука. На східному узбережжі було вже за північ, але Хоук відповів по першому гудку.


"Сьогодні ввечері ми отримали неприємне невелике послання від Кобелєва". - сказав Хоук після того, як відповів на початковий шквал питань Картера і підтвердив його гірші побоювання з приводу того, що сталося із Синтією. «Зважаючи на все, він тримає дівчину на борту Східного експресу. Він каже, що хоче, щоб його дочка була передана йому, інакше він її вб'є. Ми маємо ухвалити рішення, поки поїзд не прибуде до Стамбула».


«Із залізничною владою зв'язалися? А як щодо місцевої поліції?»


«Всі вони готові до повної співпраці. Спочатку ми мали невеликі проблеми, але телефонний дзвінок глави держави в кожну із залучених країн незабаром усе залагодив. Небагато президентських м'язів може творити дива. В будь-якому випадку. Схоже, Кобелєв захопив потяг. Він нікого не відпускає і не сідає, хоча дозволяє поїзду робити заплановані зупинки. Або це, або безладний рух поїздів по всій Європі».


"Як мені потрапити на борт?"


«Це те, над чим вам доведеться працювати із Леонардом Саутбі. Він є власником поїзда. Я домовився, що ви зустрінетеся з ним у барі готелю Sacher у Відні сьогодні о другій годині дня. Коли я розмовляв з ним сьогодні ввечері, він був готовий мобілізувати НАТО, щоб повернути свій поїзд. Потрібно було чимало переконань, щоб змусити його дозволити нам впоратися з цим по-нашому. Боюся, якщо він висітиме у цього бару надто довго, він почне говорити про ядерну війну знову і не будемо в будь-якій формі, щоб допомогти нам».


"Так сер."


«Між іншим, Нік, я жалкую про цю маленьку невдачу. І це те, що вона є, невдача. Давайте не обманюватимемо себе».


Визнання помилки було рідкістю для Хоука. Це свідчило про серйозність ситуації, і Картер поставився до неї з обережністю.


"Я впевнений, що це спрацює".


"Можливо. Можливо, ні. У будь-якому випадку нашої початкової мети було досягнуто. Кобелєв вийшов через свою завісу безпеки. Тепер він доступний і ми все ще можемо його взяти».


"Так сер."


«Людину треба взяти, N3. Мушу, за всяку ціну».


"Я розумію це, сер".


Перш ніж Хоук зателефонував, двоє чоловіків продумали логістику, яка знадобиться Картеру у наступні кілька днів. Хоук надав список оперативників AX у містах вздовж маршруту поїзда та номер, яким Картер міг зателефонувати у Вашингтоні, якщо у нього виникнуть проблеми. Вони зійшлися на думці, що Відень - добрий вибір для посадки на поїзд, оскільки до Берліна всього півгодини літаком, і Картер перед від'їздом зможе відпочити кілька годин у Кліста.


Потім, коли всі справи було закінчено, і сказати не було чого. Хоук затримався на своєму кінці дроту. «Бережи себе», - нарешті сказав він.


Картер відчув, що він серйозний. "Я буду. Дякую, сер".


Клист, який сидів на краю свого крісла і слухав, як Картер закінчив розмову, різко підвівся і пішов на кухню. Коли він повернувся, він ніс тацю, завалену німецькими млинцями, сосисками та літровим кухлем міцного пива. «Моя дружина приготувала це перед тим, як пішла на роботу. Вони грілися у духовці. Я застелю постіль, доки ти їси».


* * *


Картер поїв, підготувався до поїздки та поспав. За кілька годин Кліст розбудив його і відвіз до аеропорту. Коли він сідав у свій літак, Кліст міцно потис йому руку і сказав, що було приємно працювати з ним. Між проводами Кліста і прощанням Хока телефоном Картер задумався, чи справді хтось очікував, що він повернеться з цього завдання живим.


У Відні він зійшов із літака, поставив багаж і впіймав таксі до готелю Sacher.


Леонард Саутбі сидів у барі, згорбившись над склянкою віскі. Поруч із ним сидів невисокий чоловік у великих окулярах.


"Містер Велтер, - сказав Саутбі, представляючи його після того, як Картер сів, - з нашого відділу зв'язків з громадськістю". Картер зауважив, що окуляри досягли дружнього ефекту, оскільки були надто маленькими, щоб вважатися комічним.


Велтер різко кивнув головою. Окуляри були доброзичливими; Безладу безперечно не було.


«Я незадоволений, містере Картер», - продовжив Саутбі, жестом показуючи бармену, щоб він приніс Картеру випити та освіжити його. «Ви краще, ніж об'єднані поліцейські сили Франції, Німеччини, Австрії, Угорщини, Югославії та Болгарії, тому що ви збираєтеся зробити неможливе. Ви збираєтесь повернути мій поїзд».


«Іноді одна людина може зробити те, що не може зробити багато хто», - сказав Картер. «Щодо повернення вашого поїзда, скажімо так. Ми з вами обидва зацікавлені в тому, щоб Миколу Кобелєва було вилучено з поїзда».


"Ти чув це, Сідні?" - голосно спитав Саутбі, звертаючись до Велтера. «Ми маємо взаємний інтерес. Містер Картер та я. На карту поставлено поїзд за десять мільйонів доларів, не кажучи вже про життя ста п'ятдесяти пасажирів, які оплачують проїзд, за яких я несу юридичну відповідальність, і містер Картер хоче поговорити про наші взаємні інтереси. Ідіть, містере Картер, - сердито сказав він, обертаючись. «Мене не цікавить людина, інтереси якої не збігаються точно з моїми. Я не довіряю урядовій маріонетці. Ви, люди, завжди прагнете захистити свої дорогоцінні державні секрети. Я весь час купую та продаю вам подібних. Я хочу, щоб у мене була людина, яка робитиме те, що я йому говорю».


Картер спокійно збовтав лід у своєму напої і поклав паличку на стійку. "Боюсь, ти застряг зі мною".


«Я не застряг, сер! Я можу бути стомленим, перевтомленим, навіть наполовину п'яним, але я не застряг. У нас є способи впоратися з цим видом тероризму в Європі - люди, навчені самими терористами, які достатньо освічені, щоб розуміти, що гроші важливіші за ідеали. Я можу дозволити собі купити кількох із цих людей і повернути поїзд у строк до того, як він досягне Белграда».


Картер уважно подивився на Саутбі через край своєї склянки. Очевидно, чоловік був на межі нервового виснаження. "Мабуть, вони не сказали вам, з ким маємо справу", - сказав він, поставивши свій напій на стійку. «Микола Кобелєв – не звичайний терорист. Він росіянин. Із КДБ. Я впевнений, що всі люди довкола нього підібрані. Ефективні вбивці, кожен із них. Щоб впоратися з цим, потрібний певний талант, скажімо так, талант. Не купуйте, містере Саутбі, за будь-яку ціну. Я не думаю, що Кобелєв зацікавлений у вашому поїзді як такому. Він просто надає кошти для досягнення більш високих цілей, а саме для повернення його дочки, яка знаходиться під опікою, і йому надається можливість помститися мені. Він поїде на вашому поїзді до Стамбула, де він, безсумнівно, вжив додаткових заходів для його перевезення до Росії, а потім залишить його. З іншого боку, якщо його мета - підірвати ваш поїзд - він зробить це без найменшого вагання. Якщо Кобелєву вдасться повернути свою доньку та усунути мене, він далеко просунеться до того, щоб отримати те, що він справді хоче».


Суворий вираз обличчя Саутбі пом'якшав. Подібно до багатьох чоловіків, які годинами сиділи в барі, борсаючись у своїх проблемах, його настрій швидко змінився від гніву до сентиментального жалю до себе. «Мені дуже шкода, містере Картер, правда, але Східний експрес – це моє життя. Коли я вперше купив його, він являв собою іржаву кашу, що розвалилася, прямувала на звалище. Я витяг її із забуття. Я ретельно відновив кожен дюйм його тіла, обгорнув її сидіння новою шкірою, новими шторами; я найняв найкращих майстрів з дерева в Європі, щоб відремонтували його інтер'єр. Цим потягом немає нових вагонів. Він точно такий, який був у 1929 році, в період його розквіту. я вклав у нього статки і нажив на ньому статки. Він моя дитина”.


«Все це дуже зворушливо, – сухо сказав Картер, – але не до діла. Що мені потрібно від тебе, Саутбі, то це спосіб сісти на нього, щоб мене не одразу впізнали».


Саутбі швидко осушив свій напій і з тяжким зітханням поставив склянку на стійку. «Велтер і я обговорювали це, – сказав він. «Відень – це місце для вечері. Ми подумали, що є спосіб отруїти їжу».


«Навряд чи, – сказав Картер, – якщо ви не хочете отруїти всіх у поїзді, і всі вони почнуть їсти в один і той самий момент. Але що ви маєте на увазі під зупинкою на обід? Я думав, що там були вагони-ресторани».


«Є. Чи бачите, Східний експрес більше не пасажирський поїзд як такий, у тому сенсі, що люди сідають і виходять на різних зупинках. Це пакетний тур. Ви купуєте квиток до Парижа і їдете через нього. У Стамбул. Звичайно, на шляху є масовки. Сьогодні мала бути вечеря тут, у готелі для всіх пасажирів, потім вечір в опері. Звичайно, з урахуванням останніх подій все це було скасовано.


Але ми зв'язалися з Wagon Lits, який займається нашим кейтерингом, і вони погодилися надіслати одного зі своїх кухарів із паризького офісу. Ми маємо підтримувати зовнішній вигляд. Ми домовилися, щоб він сів тут та готував вишукані страви прямо у поїзді».


«І Кобелєв із цим згоден?»


«О, він був дуже люб'язний. Сказав, що був би повністю готовий дозволити нам випити та пообідати у кращому стилі, який може запропонувати Європа, якщо ми цього хочемо».


"Я можу уявити. Цей кухар, коли він приїде?"


«Він зараз тут, у нашій філії. Він має потрапити на борт о четвертій».


"Подзвони йому. Скажи йому, що він може повернутися до Парижа. Я займу його місце сьогодні ввечері».


"Якщо ви наполягаєте." Велтер співчутливо обійняв Саутбі за плече.


«Ні про що не турбуйтеся, – сказав Картер.


Саутбі застогнав.


* * *


Картер знайшов кухаря, пухкої, добродушної чоловічки, що сидить у кріслі з прямою спинкою в передній частині офісу Special Tours, Inc., в чорному пальті, накинутому на плечі, і пошарпаному валізі біля його ніг. Він сказав Картеру, що йому наказали повернутися додому, обставина, з якою він, здавалося, змирився, ніби його світ складається з суперечливих наказів: зробити одне, а потім повернутися і зробити протилежне без жодних пояснень.


Від нього Картер дізнався про те, що туристичний персонал знав із самого початку, але ніколи не проникав у вищі ешелони управління. Машиніст поїзда, наприклад, належав до кількох організацій комуністичної партії у Парижі; а напередодні ввечері, коли Кобелєв зупинив поїзд на перехресті неподалік Діжона, було вирішено, що він був у союзі з ними. З того часу він зник, а потягом керував один із людей Кобелєва. Картер зробив уявну замітку, щоб цю людину підібрали і допитали.


Він також дізнався, що Синтія все ще перебуває в інвалідному візку, і коли вона сідала в неї напередодні ввечері, вона здавалася приголомшеною чи п'яною. Картер вважав це за наркотики. Шеф-кухар чув це від жінки в офісі, яка підтримувала радіозв'язок із потягом до того, як росіяни захопили весь зв'язок на борту. Картер додав ще одну записку, щоб поговорити з нею перед від'їздом.


Шеф-кухар повідомив, що Синтію охороняли Кобелєв та двоє його людей у вагоні-салоні, що знаходився в середині поїзда, і що четверо інших, двоє з автоматами, циркулювали серед інших пасажирів. Це означало, що лише вісім росіян, включаючи людину за штурвалом.


Коли він відчув, що дізнався про все, що міг, від шеф-кухаря. Картер вибачився, вийшов надвір і пірнув у невелике бістро на вулиці. Він купив пляшку коньяку та дві склянки. Коли він повернувся, він і шеф-кухар випили тост за здоров'я один одного, а також за здоров'я президента Міттерана та більшої частини французького парламенту, перш ніж шеф-кухар мав вирушити на вокзал, щоб дістатися Парижа. Перед тим як він пішов, шеф-кухар бурхливо подякував йому, і Картер подарував йому пляшку.


Картер дивився, як таксі ховається за рогом, чоловіків, яких він увійшов, щоб поговорити з жінкою за столом. Саме вона розмовляла із залізничним поїздом по радіо, і, хоча її огида до росіян і того, що вони зробили, було гідним захоплення, вона не змогла нічого додати до того, що вже сказав йому кухар. Зрештою вона сказала, що якщо він збирається стати кухарем, то йому знадобиться форма, і дала йому адресу магазину на Шіллерштрассе.


Кравець у магазині виявився мовчазним та ефективним, як і більшість німецьких професіоналів; для переробки піджака було досить дрібна вздовж рукава та іншого впоперек куртки, але ось штани - інша річ. Картер відвів цю людину убік і пояснив її дуже особливу проблему.


Він тримав «люгер» у шкіряній кобурі, що блищала від постійного навернення. "Зазвичай, бачите, я ношу її тут". Він тримав кобуру під пахвою. "Але я можу закріпити ремені навколо талії ось так". Він одягнув кобуру, як пояс, і повернув пістолет, поки той не вперся йому в поперек. «Це ускладнює їхній пошук при пошуку. Тоді мені потрібно трохи зайвого місця у штанах, щоб прикрити це. Можливо, вставка чи дві».


Кравець кивнув і швидко виміряв пістолет та талію Картера з пістолетом на місці. Потім він пішов, а Картер сів у крісло перед магазином і почав читати щоденну віденську книгу, яку він знайшов навпроти.


У газетах нічого не було ні про поїзд, ні про викрадення, і це його втішило. Очевидно, влада співпрацювала, як і сказав Хоук.


Менш як за годину форма була готова. Картер приміряв його, і піджак та штани підійшли ідеально. Навіть Вільгельміна була практично непомітною у V-подібному мішечку за його спиною. Білий кухарський капелюх, і він легко міг би зійти за випускника Cordon Bleu.


Він подякував кравцю і звелів загорнути його уніформу.


Потім він знову одягнувся у свій вуличний одяг, зібрав пакети та пішов. На зворотному шляху в тур-офіс він купив шкіряну валізу з наклейками з європейських курортних міст.


Він одягнув уніформу в маленькій умивальній в задній частині туристичного офісу, потім витягнув всі американські лейбли зі свого одягу і запакував їх у стару валізу. Потім одягнув кухарський капелюх і глянув на себе в дзеркало.


Він відчував себе трохи смішним, але цього слід було очікувати. Велике питання: чи впізнають його? Кобелєв, звичайно, відразу впізнав би його, зустрічаючи його раніше, але він був цілком упевнений, що Кобелєв не проводитиме попередньої перевірки. За словами шеф-кухаря, членам екіпажу поїзда, які відпрацювали вдвічі більше за свою звичайну зміну, дозволили виїхати до Зальцбурга, а заміні дозволили піднятися на борт (що дає деяке уявлення про важливість, яку Кобелєв надавав своєму особистому комфорту). Ця заміна була перевірена лише найвтілішим оглядом великого російського гвардійця, якого кухар описав («Grand, monsieur, très grand. As beeg as le grand Charles. Beegair.») і якого Картер був упевнений, що він». ніколи не бачив. Все це, звичайно, передбачало, що цей охоронець - хоч би ким він був - ніколи не бачив фотографії Картера, і хоча Картер зробив професійним застереженням ніколи не фотографуватися, робити ставку на те, що зробила російська розвідка, завжди була ризикованою справою.


Принаймні він відчував, що йому не потрібно більше плацдарму, крім простого доступу до поїзда. Якось він знайде Кобелєва і зробить те, що має.


Коли він дивився на своє відображення, в його голові проносилося кілька речей, у тому числі той факт, що Кобелєв був найздатнішим противником, з яким він коли-небудь стикався. На мить ця думка змусила його стурбуватися. Але потім він відчув, як Гюго прив'язаний до його руки, Вільгельміна до його попереку, а П'єр у сумці високо на його стегні, і його втіха була в тому, що вони були поруч.


Зрештою, він був добре навчений. Хоук подбав про це. Курси підвищення кваліфікації зі стрілецької зброї та протипіхотних технологій кожні шість місяців, не кажучи вже про постійні тренування, щоб підтримувати себе у чудовій фізичній формі. І його інстинкти теж, відточені безцінний досвід - мільйон витонченість мистецтва агента здійснюється роками розмелювання повсякденного життя. Коротше кажучи, він був найкращим, що могла запропонувати американська сторона.


На жаль, подумав він, упаковуючи валізу, що лежала впоперек сидіння унітазу, Кобелєв теж був найкращим, що було на їхньому боці.


Зовні жінка за столом схвильовано розповіла йому, як їй пощастило знайти підходяще посвідчення особи. Один із носіїв втратив свій паспорт на борту літака, його знайшов обслуговуючий персонал та залишив в офісі. Він навіть мав картку французького союзу кейтерингу. Звичайно, сказала вона, тільки короткозорий митник у туманний день міг подумати, що чоловік на фотографії та Картер - одне й те саме, але все ж таки це давало йому можливість змигнути на випадок, якщо його запитають.


Картер, який мав свої фальшиві документи, не міг змусити себе розчарувати її. Він подякував її кінчиком кухарського капелюха і засунув паспорт у нагрудну кишеню піджака. Потім він попрощався і вийшов за двері.


У двох кварталах від готелю Osterreicher він упіймав таксі і наказав водієві відвезти його до штаб-квартири віденської поліції. Водій звернув на Гетештрасе і різко зупинився перед будівлею, що поросла горгульями. Картер вийшов із кабіни та увійшов.


На стійці реєстрації він представився американським агентом, який приїхав керувати викраденим потягом. Його негайно проводили до суперінтенданту, який виявився невисоким лисіючим чоловіком із прусськими вусами. Начальник поліції вивчив свої папери, потім шпурнув їх назад через стіл. Він сказав, що припустив, що Картер перевдягся і прийшов готувати йому вечерю.


Картер запевнив його, що не намагатиметься захопити поїзд, перебуваючи на віденській землі, і суперінтендант запитав, чи може він поширити цю дію на всю Австрію і не рухатися проти росіян доти, доки поїзд не досягне австро-угорського кордону десь у ранок. Зрештою, пояснив він, у росіян, як і раніше, гарні стосунки з угорцями, і треба жити зі своїми сусідами, чи не так? Його друзі з держбезпеки були б вдячні.


Картер погодився на прохання суперінтенданта, хоча правду кажучи, він не мав жодного уявлення про те, що він збирається робити на борту. Потім суперінтендант зателефонував і, коли він повісив слухавку, сказав Картеру, що йому дозволено сідати в поїзд, коли він забажає. Картер подякував йому і пішов.


Дивно, але поїзд не був оточений поліцейськими барикадами та натовпами роззяв, як очікував Картер. Усі п'ятнадцять вагонів Східного експресу.


висвітлюючи свій блискучий чорний старовинний паровоз, стояли на бічних рейках у дальньому кутку залізничної станції, чекаючи, коли він зможе повернутися на своє заплановане місце у схемі європейського залізничного сполучення, і хоча рух був видно за запилюваними вікнами вагонів, територія навколо поїзда здавалася безлюдною. Проте коли він переходив рейки, йому здавалося, що за ним спостерігають.


Відчуття підтвердилося, коли двері відчинилися в невеликій старій хатині неподалік, і поліцейський у типовому австрійському шоломі, схожому на ті, що носила кайзерівська армія у Першу світову війну, вийшов, щоб перехопити його. "Хто ти?" - спитав він німецькою.


"Шеф-кухар", - відповів Картер. Він не знав, чи був поліцейський проінформований про те, що відбувається, чи ні.


"Ваші документи".


Картер вручив йому паспорт, який дала йому жінка у туристичному офісі. Чоловік вивчив її, похитав головою та повернув її. «Я не знаю, що ви думаєте, що ви мене дурите», - сказав він з огидою. «Спецназ. Секретність. Дурниця, якщо ви запитаєте мене. Бийте їх сильно та швидко. Саме так ми робили б у старі часи».


Картер кивнув, хмикнув, сунув паспорт носія назад у кишеню куртки і продовжив свій самотній шлях до поїзда.


Він вибрав середній вагон, шпурнув сумку на верхню частину трапу і збирався піднятися нагору, коли з темряви нагорі сходів з'явився кирпатий револьвер. Ствол був розміром із базуку. Картер підняв руки та відступив.


Коли рука, що тримає пістолет, з'явилася з мороку і перетворилася на руку, потім на плече, очі Картера розширилися, а рот відкрився. До нього наближався один із найбільших і мавпоподібних людей, яких Картер коли-небудь бачив: голова розміром з кулю для боулінгу, вкрита коротким чорним волоссям, виглядала так само непроникною; лоб мавпи, всього в дюймах від піку вдови до густих брів, і все ж таки в два розмахи рук у поперечнику, що обрамляв обличчя з ліхтарними щелепами, на якому всі риси були явно величезними, включаючи величезні губи, які погано приховували набір зламаних, рваних зубів. І все ж, якою б великою вона не була, голова була надто маленькою для тіла. Величезної статури в одязі, який виглядав так, ніби він у ньому плавав, дав їй висохнути на місці, і він зменшився на кілька розмірів. Біцепси, дельтоподібні та грудні м'язи погрожували розірвати усі шви. Картер накинувся з розмовою на людину спочатку німецькою, потім французькою, але жоден з них, схоже, не мав жодного ефекту. Чудовисько тільки крекнув кілька разів і жестом показав Картеру, щоб він підняв руки ще вище.


Потім його величезні руки простяглися і почали обмацувати одяг Картера. Картер затримав подих, тоді як великі пальці майже повністю зімкнулися навколо біцепсів та стегон. Він відчував їх на своїх ногах і плечах, навіть на кісточках, але вони якимось дивом пропустили V-подібний мішечок на попереку, де лежала прихована Вільгельміна.


Чоловік підвівся, дивлячись униз тьмяними очима-намистинками приблизно з тієї ж висоти, з якою дорослий дивиться на дитину, і кивнув у бік поїзда.


Картер не бачив причин чекати, щоб його просили двічі. Він поспішно піднявся сходами, відчинив двері і ввійшов усередину.


Як виявилось, він знайшов задню частину вагона-ресторану з першої спроби. Помічник кухаря і два офіціанти, які стояли і розмовляли на блискучій білій, хоч і дуже компактній кухні, дивилися на нього, коли він увійшов, їхні очі реєстрували подив і страх. Почасти тому, що вони гадки не мали, хто він, подумав Картер, а частково тому, що після всього, що сталося за останні шістнадцять годин, вони почали боятися всього.


Сьомий розділ.


Хоча деякі його друзі вважали Ніка досить непоганим кухарем-гурманом, він ніколи раніше не готував їжу для такої великої компанії. Ситуація ще більше ускладнилася присутністю Василя Шуріна (якого, як невдовзі дізнався Картер, звали російського гіганта).


Він стояв, як величезний предмет недоречних меблів, в кінці однієї зі стійок для приготування їжі, закинувши руки за спину, посміхаючись ідіотською зубастою усмішкою, блокуючи рух транспорту, так щоразу, коли була потрібна таця з посудом або сковорода з їжею транспортування з одного кінця Вузька кухня в іншій, перевізник мав крикнути Шуріну, щоб він відступив, ситуація ще більше ускладнювалася тим, що чоловік не розумів ні французької, ні німецької мов, а його російський словниковий запас, здавалося, був обмежений найпростішими словами. Проте він стояв, ідіотськи посміхаючись і киваючи з глузуванням і розумінням, коли до нього зверталися, і з витріщеними очима спостерігав, як кожен новий інгредієнт додавався до основних страв.


На щастя, Картер спізнився, і помічник шеф-кухаря взяв на себе відповідальність приготувати запіканки з кокосового вина на випадок, якщо кухар затримається чи не зможе сісти на борт з якоїсь причини. Саме через цю обставину вони тепер відступили, виправляючи мигдаль, що супроводжували його, нарізаною французькою квасолею, локшину та й тонкі, змащені маслом млинці з каштановим пюре на десерт.


<


- загалом, прекрасна вечеря, хоча Картер зміг переконати помічника кухаря саботувати його невеликими способами, щоб Кобелєв не послав за шеф-кухарем подякувати йому особисто.


Що стосується самого приготування, роль Картера полягала в тому, щоб бігати туди-сюди, куштувати, цокати язиком і спостерігати, як інші роблять роботу, в основному для користі Шуріна, і заганяти в кут кожного офіціанта, носія і всіх, хто був за межами. кухні, щоб навчитися як міг, про планування поїзда та звички охоронців.


Салон, у якому тримали Синтію, був другим попереду вагона-ресторану. Між ними була клубна машина з невеликим баром та додатковими сидіннями для відвідувачів. За стійкою сидів чоловік із суворим обличчям і на колінах стояв автомат. Зброя здавалася її фізичною частиною; ніхто не бачив, щоб він поклав її, навіть щоб поїсти.


Сам салон складався з ще одного невеликого бару, декількох стільців, що обертаються, столів і піаніно. Біля обох дверей стояв охоронець і нікому не дозволяв входити, навіть офіціантові з обіднім візком, так що відбувалося всередині - в якому стані могла бути Синтія та настрій Кобелєва - було невідомо.


Після того, як Картер дізнався про все, що міг, він вирішив провести невелике дослідження самостійно. Гучно вилаявшись французькою, що всіх вразило, він сказав, що забув якийсь незамінний, дуже особливий інгредієнт для бобів міндіна. Перепрошуючи, він протиснувся повз Шуріна і прослизнув на комору в задній частині машини. Він подивився на мить, щоб переконатися, що Шурін зайнятий в іншому місці, потім відчинив задні двері і ступив у вузьку огорожу над з'єднанням між машинами.


Тут сильно пахло вихлопними газами та моторним маслом. По обидва боки були розстібні напівдвері, які відкривалися всередину. Картер відкрив її, висунув голову і оглянув доріжку. Саутбі не перебільшував віку машин. Вузькі сходи вели збоку на дах кожного з них, як це було в більшості пасажирських вагонів до появи обтічних форм і як це було досі у вантажних вагонах.


Картер зачинив двері і повернувся усередину. У даху кухні був невеликий квадратний портал для вентиляції, який використовувався до кондиціювання повітря. Крізь прохід було видно, що він є в обідній зоні.


Його розум почав крутитися, формулюючи план, коли він йшов до передньої частини кухні. Він повернувся боком і прослизнув між величезними грудьми Шуріна і стійкою, коли Вільгельміна з металевим брязкотом ударилася об стійку. Картер з тривогою подивився вгору, щоб дізнатися, чи чув Шурін, але маленькі мавпоподібні очі були спрямовані на інший кінець машини, де помічник кухаря перевіряв курку.


"Цього разу в безпеці", - подумав Картер, прослизнувши всередину і кивнувши "вибачте", - але це завжди було небезпечною справою, яка розраховує на дурість іншої людини. Відтепер він має бути обережнішим.


Ранній обід закінчився о восьмій годині. О дев'ятій п'ятнадцять сильний поштовх подав сигнал, що поїзд знову рушив. У задній частині кухні, де прибирання щойно закінчувалося, всі були налякані. Вони запитували себе, куди вони йдуть і чим усе це закінчиться тепер, коли на них нависла ця біда. Зрештою, кожна пара поглядів впала на Картера, який не міг нічого зробити, окрім як нетерпляче знизати плечима і рушити проходом до холодильників.


Пара від приготування їжі та миття посуду висіла у повітрі, а знятий одяг негайно замінювався. Невеликий майданчик незабаром здавався заповненим червоними підтяжками та футболками, все, крім частини Картера, чий жакет, набагато біліший за інших, залишився на колишньому місці.


Шурін теж стояв осторонь, відокремлений від інших прірвою слів та обставин, сторонній, який, здавалося, так сильно хотів приєднатися, чиє обличчя постійно світилося дурною дитячою посмішкою, веселою та дурною. Він був предметом випадкових жартів, поки чоловіки працювали, ніколи в обличчя, звичайно, і ніколи російською, але добродушно, ніби якийсь доглядач зоопарку зупинився і висадив потенційно небезпечну, але грайливу велику мавпу. для всіх.


Тільки тепер він не посміхався. Його губи були стиснуті й задумливі, а очі досить холодні, коли він дивився на Картера. "Знімай куртку", - сказав він російською. Його голос був спокійним, але Картер відчув, що це було затишшя перед бурею.


Шеф-кухар вдав, що нічого не чув.


"Зніміть куртку". - сказав Шурін знову, голосніше, цього разу вже не французькою.


Звук великої людини, що розмовляє французькою, змусив усіх зупинитися і подивитися на нього. Погляд перемістився з Шуріна на Картера, і кожна людина в кімнаті інстинктивно відскочила, наскільки це було можливо, у вузьких межах, відкриваючи шлях між ними.


На мить ніхто нічого не сказав. Єдиний звук


був стукіт коліс і скрип старого вагона, поки потяг повільно йшов зі станції. Картерові здалося, що хтось раптово ввімкнув вогонь. На лобі виступили краплинки поту.


"Навіщо?" - спитав він, не зумівши придумати нічого кращого.


«У вас є щось під пальто. Заберіть це». Маленькі очі кинулися на нього, як дві блискучі чорні бусинки, вставлені в тісто.


Картер почав повільно розстібати піджак кухаря, відчайдушно намагаючись придумати спосіб, яким він міг би обійняти рукою і витягнути Люгер.


Поки він дивився, здоровань обережно витяг свій потужний револьвер.


Картер розстебнув усі гудзики і відкинув куртку на плечі. Коли він впаде, ремінь кобури на його талії буде видно.


"Кинь", - сказав здоров'я, йдучи вперед з пістолетом у руці. Він підійшов до Картера на відстані витягнутої руки, коли поїзд проїхав по стрілці, що відокремлювала бічні шляхи від головної лінії, і вагон різко покотився вбік, вибивши його з рівноваги.


Картер користувався можливістю. Він підвівся і вдарив його прямо в промежину. Густі брови та масивний рот скривилися у виразі абсолютного болю, і великий пістолет вдарився об підлогу.


Картер почав витягувати Вільгельміну з кобури, коли запобіжник на долю секунди зачепився за нитку, яку кравець не обрізав, сповільнивши рух на долю секунди і даючи здоровому росіянину, який швидко приходив до тями, достатньо часу, щоб діставати пістолет, що вирвався з його руки і врізатися в піч.


Картер домігся переваги, вдаривши чоловіка по обличчю. Жодного ефекту. Шурін просто дивився на нього, моргаючи.


Картер знову вдарив праворуч у щоку. І знову Шурін дивився, гнів повільно накопичувався в ньому, як пара в казані.


У відчаї Картер знову вдарив його по щелепі, потім по щоках, відкидаючи на себе всю свою вагу. Але це було все одно, що вдаритися об камінь з тонкою підкладкою. Шурін навіть не намагався захищатися. Його величезні руки звисали з обох боків, товсті пальці сіпалися від люті.


Картер бив по людині, його руки працювали як поршні, поки великий російський не зробив випад, як бик, намагаючись схопити Картера за голову. Картер акуратно відступив на крок, і здоровань промахнувся, спіткнувся і мало не впав обличчям донизу, врятувавшись в останню хвилину, зачепившись за край стійки.


Картеру потрібен був простір для маневрування, але у вузькій кухні його не було. Він уже увійшов у глухий кут, повний шаф і холодильних установок, і, коли Шурін піднявся на ноги, його масивне тіло заблокувало єдиний шлях до порятунку.


Шурін побачив, що видобуток був спійманий у пастку, і його товсті губи відкрилися в усмішці, коли він вийшов уперед, скорочуючи розрив з Картером.


Картер відступив, намагаючись руками щось кинути. Він побачив полицю з важких залізних сковорідок. Він відчепив першу у черзі і кинув його. Вона з тупим металевим дзвоном потрапила на підняті руки Шуріна і з гуркотом упала на підлогу. Картер кинув другу, третю та четверту сковороди, зрештою спустошивши всю стійку. Усі вони нешкідливо відскакували від Шуріна, як Картер згадав кулі, якими відскакували від Супермена.


Картер не мав варіантів. Офіціанти і кухарі дивилися на них, надто приголомшені, щоб щось зробити. Потім Картер відчув на своїй спині холодну сталь дверцята холодильника і зрозумів, що відступив якнайдалі. Йому доведеться стояти і боротися.


Шурін пробирався так, як грубий чоловік міг увійти в переповнену кімнату, витягнувши руки перед собою, обличчя трохи повернулося в бік, поки Картер продовжував завдавати йому ударів, хоча до цього часу удари частково втратили свою переконливість.


Коли він підійшов ближче, Шурін нахилився, поки вони з Картером не підійшли носа до носа, потім він обійняв меншу людину, як великий російський ведмідь. Величезні лещата м'язів і сухожиль почали стискатися. У грудній клітці Картера пролунав нудотний хрускіт, і стало неможливо дихати.


Картер дико озирнувся у пошуках допомоги, але інші чоловіки нічого не могли зробити, окрім як стояти та позіхати.


Потім хвиля болю пролунала, як тривога, в середині його спини. Російський великий палець затиснув спину між двома хребцями. Ще кілька секунд, і він розірве їх, зламавши Картер спину, як курячу кістку.


Картер швидко вразив рукавом, і Х'юго ковзнув йому в руку. Потім він наосліп встромив стилет у лівий бік здорованя, як Ахав знову і знову тицяв гарпуном у кита, шукаючи його серце.


Шурін спіткнувся про відкриту стійку для спецій, посилаючи банки та банки на всі боки, але він майже відразу ж вирушив, не втрачаючи хватки.


Спочатку розпач Картера і сильний біль заважали йому зосередитися, і його удари ножем стали божевільними. Він ударив у живіт, бік, біцепс, спину, але нічого з того, що він зробив, не вивільнило сталеві клешні, в які він потрапив.


Він відчайдушно потребував одного глибокого вдиху. Потім однією силою волі він взяв себе під контроль. Він провів вістрям леза по грудній клітці чоловіка, знайшов м'яку частину навіть крізь його одяг, поставив ніж на вістря і застромив його.


Руки раптом розтулилися, як пальці навколо чогось гарячого, і Картер, задихаючись, звалився на підлогу.


Шурін відсахнувся до стійки, його спина і бік були залиті кров'ю. Йому вдалося витягти лезо ножа, він тупо подивився на нього, потім він звалився вперед, як дерево, що впало, головою на підлогу.


Коли він упав, здавалося, ніби оркестр досяг величезного крещендо. Після того, як остання луна стихла, аудиторія кухарів та офіціантів раптово ожила.


«Man Dieu! Месьє, ми не думали, що ви виживете», - вигукнув помічник кухаря, коли вони побігли допомагати Картерові підвестися.


Картер ледве підвівся на ноги, тримаючись однією рукою за шафу, а іншою за бік. Повітря влетіло в його легені, як гарячий газ, викликаючи болісний біль. Кожне ребро боліло.


Він вказав на тіло. «Витягніть його звідси», - хрипко прохрипів він. "Скиньте його з поїзда".


Один із офіціантів схрестив товсті руки Шуріна на грудях; потім за допомогою трьох інших він витягнув його через задні двері за брюки манжети.


"Де мій пістолет?" - спитав Картер. Помічник шеф-кухаря дістав його з передньої частини вагона та передав йому. Картер засунув його назад у кобуру. «Тут нічого не сталося. Якщо хтось спитає, Шурін пішов. Те саме і зі мною. Я перебуваю в одній із віталень позаду. Хтось має вимити всю цю кров».


«Ми подбаємо про це, мосьє. Але, пане, ви погано виглядаєте. У вас бліде обличчя. Будь ласка, сядьте та відпочиньте. Помічник кухаря спробував узяти його за руку.


"Зі мною все буде добре", - сказав Картер, відсторонюючись. "У мене попереду незавершені справи". Накульгуючи від болю, він вийшов за двері у вузький прохід за машиною. Помічник кухаря з тривогою пішов за ним. У коридорі Картер відчинив половину дверей і з великими труднощами зумів стати на її край, вийшовши за межі поїзда однією ногою.


"Хіба це не безрозсудно у вашому стані?" - спитав кухар.


"Не хвилюйся за мене!"


"Дуже добре, мосьє".


«І пам'ятайте, якщо вас розпитують, ви цього не бачили, і ви і ваші люди нічого не знаєте про місцезнаходження Шуріна. У цих російських охоронців іноді виникають кумедні ідеї про помсту».


"Так, мосьє".


Картер виліз на сходи і почав підніматися. Дощ і хмарність припинилися, і місячне світло виразно висвітлило Альпи, що височіли навколо нього. На запаморочливу відстань унизу тяглася долина.


Досягши вершини, він ліг на спину, задихаючись. Він не збирався пробувати це доти, доки всі не заснуть, але Шурін змусив його діяти. Він мав зробити свій хід зараз, щоб цю людину не схопили.


Він підвівся на ноги, пробіг кілька ярдів по даху машини, потім зупинився, не в змозі йти далі. Його ребра горіли. Кожен рух був тортурами. Здавалося, що руки гіганта все ще обіймали його. І все-таки йому довелося продовжувати.


Він дістався кінця вагона-ресторану і стрибнув у салонний вагон. Він невдало приземлився, спробувавши перекотитися, щоб поглинути удар, і перекотився просто на грудну клітку. Він лежав кілька секунд, борючись за те, щоб залишитися у свідомості, незважаючи на сильний біль у боках. Зрештою, вона почала вщухати, і він зміг сісти і притиснутися.


Він переліз через дах клубного вагона, але цього разу замість стрибнути спробував ступити на салон. На жаль, вагони розгойдувалися в протилежному ритмі, і коли він стояв, поставивши одну ногу на будь-який вагон, рух погрожував відкинути його назад зі схилу. На мить здалося, що він припустився фатальної помилки, але йому вдалося вхопитися за маленьке колесо, яке приводило в дію ручне гальмо, і піднятися на борт.


Обидва вентиляційні отвори, носові та кормові, були добре видно у даху вагона. Картер подумав, що було б найвигідніше для його появи. Він повинен був убити одного охоронця своїм першим пострілом, а це означало, що з іншим він, мабуть, переросте у перестрілку. Якщо він вибере найближчу вентиляцію, охоронець у клубному вагоні може мати час, щоб потрапити всередину і зловити його під перехресним вогнем. Наступним був спальний вагон, і, за його інформацією, у ньому не було охорони, тож він обрав дальній люк.


Він пробрався через дах так обережно, як тільки міг, підняв кришку вентиляційного отвору і зазирнув усередину. Там нікого не було. Він сів, щоб отримати найкращий кут. Кобелєв сидів на кріслі в кабінці біля стійки бару, дивлячись прямо на нього, тримаючи револьвер біля скроні Синтії.


Картер інстинктивно відсахнувся - і потилицею вдарився об твердий метал кришки. "Ви не увійдете, містере Картер?" - крикнув Кобелєв із машини внизу. «Ми чекали на тебе».


Восьмий розділ.


Тетяна Кобелєва потяглася через вузький столик і взяла карту зі стопки. Її обличчя осяяла торжествуюча усмішка. "Джин!" - Оголосила вона, розкладаючи карти. Стара медсестра зітхнула та опустила руку. Вона почала щось говорити, але, мабуть, передумала і покірно почала збирати карти в колоду. "Думаю, мені подобається ця американська гра", - сказала Тетяна. «Якщо не шахраювати, то більше бігати», - кисло сказала стара медсестра. "Я не обманюю! Як ти посмів звинуватити мене в обмані? «Доказ прямо тут», - сказала медсестра, підходячи до ліжка та шарію під ковдрою поряд із Тетяною. Тетяна намагалася її зупинити, але старенькій вдалося схопити королеву черв'яків і піднести до неї. «Бачиш? Ти взяла дві карти на останньому ходу, а зайві сховала тут. Думаєш, я дурна? «Ні! Я думаю, що ти розпусниця і повія! - Крикнула Тетяна на весь голос. Очі старої звузилися, обличчя її затремтіло від злості. Раптом вона вдарила російську дівчину по щоці. «Повія! Повія! Повія!» – співала дівчина. Морський піхотинець просунув голову у двері. "Тут все гаразд, лейтенант Ділсі?" Стара медсестра зітхнула. "Міссі тут просто почувається погано, от і все". «Чому б вам не вийти на якийсь час звідти, мем? Зробіть перерву. Ви пам'ятаєте, що сталося з лейтенантом Грін». «Сержанте, мені не потрібно нагадувати, що трапилося з попередньою медсестрою дівчини. Я не збираюся дозволяти цій дівчині так потрапити мені під шкіру. Крім того, її не можна залишати без нагляду». «Я знаю це, мем, але кілька хвилин не зашкодить. Ви відпочивали від цього більше тижня». "Два тижня." "Цілком вірно, мем". "Добре. Моя заміна у будь-якому випадку буде тут найближчим часом. І ти вже точно нікуди не підеш, чи не так, люба?» Тетяна похмуро глянула на неї, в її очах була чиста ненависть. Стара невідривно дивилася у відповідь, потім повернулася і пішла, замкнувши за собою двері. У кімнаті раптово запанувала тиша, якщо не рахувати припливу повітря у вентиляційний отвір. На мить Тетяна озирнулася, смакуючи самотність. Кілька разів вона була надана собі з того часу, як потрапила в це жахливе місце, і коли траплявся один із цих рідкісних моментів, його не можна було марнувати. Вона скинула ковдру, розкинула ноги та впала на підлогу. Потім, спираючись на столик і край матраца, вона піднялася на ноги. Вона відпустила стіл і ліжко і на одну невпевнену мить залишилася одна на підлозі. Потім вона втратила рівновагу, і їй довелося схопитися за ліжко, щоби не впасти. Так, у неї все було добре. За кілька хвилин практики прості рухи ходьби і стоячи повернулися до неї. Нічні вправи давали свої плоди. М'язи були сильними; вони просто забули, що робити. Вона повільно рушила до ліжка. Їй слід бути обережним. Якщо Ділсі або солдат побачать, що вона стоїть, танець закінчиться, як каже старе прислів'я. Діставшись кінця ліжка, вона зірвала пластиковий ковпачок з верхньої частини ноги, змочила палець і витягла предмет, який був підвішений у западині ноги на тонкій нитці постільної білизни. Предмет блищав у світлі: скальпель хірурга, інструмент настільки гострий, що його вага могла порізати шкіру. Вона тримала його за нитку і крутила, спостерігаючи, як сонячне світло спалахує на його лезі. Вона вкрала його у необережного лікаря під час одного із нескінченних обстежень. Кашляй! Кашляй голосніше! - Сказав він, коли вона витягла його з лотка для інструментів. Потім він доторкнувся до її грудей ворожим чином, і їй знадобилося все самовладання, щоб не встромити її прямо в його серце. Але натомість вона стиснула зуби і обережно засунула ніж під подушку. "Це буде знаряддя її помсти", - думала вона, спостерігаючи за обертанням скальпеля. Цим вона приведе в дію події, які звільнять її від цього ув'язнення і призведуть до смерті Ніка Картера, чого вона хотіла найбільше у світі. Незабаром сказала вона собі. Час майже близький. Американці вже її скопіювали. Це вона знала. Звідки вона це дізналася – це поєднання інтуїції та ремесла, хоча що переважало, сказати неможливо. Батько навчив її хитрощі агентського мистецтва - підозрілому складу розуму, скритності, вундеркінду. Здатність дедукції, постійна пильність і увага до деталей - в такому юному віці і так глибоко вкоренили їх у ній, ремесло та інтуїція стали невиразні в її мисленні.


.


Три тижні тому вона заснула, читаючи в ліжку, і минуло дві години, про які вона зовсім не підозрювала. Це було дуже незвично. Вона завжди чуйно спала, їй подобалися неспокійні сни, деякі з яких були настільки яскравими, що викликали в її матері багато занепокоєння, коли Тетяна була дитиною.


Але це був сон без сновидінь, і, прокинувшись, вона відчула на губах щось гірке, і її шкіра була болісно суха, за винятком мочки вуха. Був віск. Висновок? Її накачали наркотиками, і доки вона була непритомна, на її обличчі було зроблено восковий зліпок. Причина могла бути тільки одна: вони зробили її двійником, щоб обдурити батька.


Чи була ця операція успішною чи ні, вона гадки не мала. Щодня вона шукала на обличчях усіх довкола хоч якусь підказку, але їхні висловлювання нічого не говорили. Вона зробила висновок, що вони були надто дурні, щоб про це говорити. І все-таки щоночі вона втрачала сон, гадаючи, чи не стане вона мимоволі знаряддям руйнування свого батька.


"Незабаром час", - подумала вона, коли скальпель сповільнився. Скоро вона стане досить сильною, і вже агонія незнання приводила її в сказ ночами. Незабаром її власне занепокоєння змусить її вирватися назовні за всяку ціну.


Клацнув замок дверей, і звук пронизав тіло Тетяни, зробивши його нерухомим і настороженим. Вона стояла! Заради Леніна! Вони не повинні її бачити!


Вона накульгувала до узголів'я ліжка і спробувала забратися всередину, тримаючись за стіл для підтримки ліжка. Але коліщата столу вискочили з-під нього, і він звалився на підлогу - лампа для читання, карти, глечик для води і таке інше. Вона залізла під ковдру в той момент, коли двері відчинилися.


"Що тут відбувається?" - спитав лейтенант Ділсі, дивлячись на перевернутий стіл.


"Я штовхнула", - відповіла Тетяна. «Я була самотня. Я не люблю, коли мене ігнорують.


Погляд Ділсі перемістився з Тетяни на стіл, і в них почало зароджуватися невиразна підозра.


Тетяна подивилася вниз і, на свій жах, помітила, що вона зняла шапку зі стовпа ліжка. Вона все ще тримала скальпель у руці під ковдрою.


Ділсі насилу підняла стіл, потім перекотила його по невеликому клаптику підлоги, перевіряючи його. "З цими речами не все так просто", - сказала вона задумливо. «Ви, мабуть, штовхнули його».


"Я злилася", - похмуро сказала Тетяна. «Я все ще злюся».


«Ви щось маєте знати, маленька міс, - сказала Ділсі, підходячи ближче і нахиляючись до обличчя дівчини, - Берні Грін поклялася, що ви можете ходити, і я сказала їй, що вважаю її божевільною. Вона сказала: «Ти щойно дозволила цій дівчині підібратися до тебе. Вона може ходити. Але ти знаєш, я починаю замислюватися, може, Берні мала рацію».


Страх Тетяни перетворився на гнів. Це, разом із образою, яку вона причаїла тижнями проти цієї жінки і тієї, яку вони назвали Зеленою, швидко виявилося надто сильним для її стриманості. Блискавим рухом вона витягла руку зі скальпелем, міцно затиснутим у кулаку, і порізала обличчя старої, розтнула брову, око, ніс і відкрила довгий розріз на щоці.


Цей рух був таким швидким і плавним, а скальпель таким гострим, що Ділсі навіть не усвідомлювала, що сталося. Вона з подивом відсторонилася, простягнувши руки перед собою і розглядаючи кров, яка тепер ринула потоком з її обличчя, по шиї і капала на підлогу. Поступово, коли вона усвідомила, на що дивиться, її рот прочинився, і вона закричала беззвучним криком.


Миттєво Тетяна відкинула ковдру і схопилася з ліжка. Вона все ще була слабка, але їй вдалося сховатись за переляканої Ділсі і схопити її за горло. "Ні звуку, дурна сука!" - прошипіла вона на вухо медсестрі, притискаючи скальпель до яремної вени старої. "Один крик, і я відріжу тобі голову!"


Ділсі все ще дивилася на кров, що капала з її рук. Вона відчула у роті його солоний смак. У її горлі вирвався схлип, руки затремтіли.


"Перестань нити, як собака!" прошепотіла Тетяна. Її ноги втомлювали. Їй треба було зробити це швидко. "Виклич сержанта! Викличте його!"


"Сержант", - сказала Ділсі, її голос був більше проханням, ніж командою. Двері не відчинилися. "Сержант!" - у розпачі гукнула вона.


Двері відчинилися, і ввійшов сержант. Його очі розширилися, коли побачив медсестру. «Святий… що за…», - промимрив він.


"Киньте гвинтівку, або я вб'ю її!" – сказала Тетяна.


Гвинтівка сержанта з гуркотом упала на підлогу.


«А тепер – повільно – віддай мені свій службовий револьвер».


Він розстебнув клапан кобури і витяг пістолет прикладом уперед, приковуючи погляд до Тетяни.


Тетяна штовхала стару до дверей, доки


вона стала досить близько, щоб схопити пістолет. Ділсі чинила невеликий опір. Тетяна швидко взяла пістолет, жбурнула скальпель через кімнату і приставила пістолет до голови Ділсі.


«Якщо ви не зробите точно те, що я кажу, я вб'ю цю дурну жінку, це ясно?» — спитала Тетяна.


Сержант кивнув, відступаючи, щоби випустити двох жінок за двері.


«Я їду до радянського посольства у Вашингтоні. Мені потрібна машина та водій. Біжіть. Розкажіть своєму начальству, що сталося. Скажіть їм, щоб машина чекала біля парадних дверей лікарні. Скажіть їм, якщо вони цього не зроблять. , вони зіскребуть нутро цієї жінки зі стіни коридору. Біжи, свиня, біжи! "


Сержант вагався всього долю секунди, потім повернувся, побіг коридором і зник через подвійні двері.


"А тепер скажи мені, як вибратися звідси, сука", - прошипіла вона, звертаючись до старої. «І жодних трюків. Якщо ти спробуєш мене обдурити, я тебе вб'ю».


Вона підштовхнула Ділсі вперед, все ще тримаючи її за шию, дуло пістолета притулилося до її потилиці. Поки вони йшли, Тетяна наполовину штовхалася, наполовину спиралася на Ділсі для підтримки. Лише короткочасне замішання та біль Ділсі завадили їй зрозуміти, що вона практично виносить молоду жінку з лікарні.


Слух швидко поширився, і по коридорах медсестри, лікарі та пацієнти зупинялися, щоб дивитися на них, коли вони проходили, число роззяв неухильно збільшувалося, поки вони не досягли вестибюля, заповненого військовою поліцією зі зброєю напоготові.


Молодий темношкірий чоловік у зеленій формі, перехрещеній із білими лакованими шкіряними ременями та сержантською нашивкою на руці, закликав їх зупинитися.


"Ти не можеш мене обдурити!" крикнула Тетяна. «'Ви не наразите на небезпеку жодну зі своїх, навіть якщо вона стара і нікому не потрібна.


Сержант безпорадно озирнувся. Офіцер, що стояв у кутку, трохи кивнув, і сержант жестом наказав своїм людям розчистити шлях.


«Не думайте, що я не стрілятиму в неї або якщо мене вистрілять ззаду, у мене не буде часу натиснути на спусковий гачок, перш ніж я впаду. Запевняю вас, я добре навчена, і зараз моє життя нічого не означає».


Десятки пар стривожених очей спостерігали, як дві жінки разом зробили крок до великих вхідних дверей, одна в лікарняному халаті, а інша з сяючим порізом на обличчі, з якого все ще текла кров.


Вони зупинилися біля великих вхідних скляних дверей, і Тетяна крикнула найближчому солдатові, щоб той відкрив їх. Він кинув невпевнений погляд на свого сержанта, який неохоче кивнув, потім вийшов і прочинив для них двері.


Брудний зелений седан останньої моделі простоював біля узбіччя. Він був у тридцяти ярдах униз двома прольотами цементними сходами, але виглядав як мільйон кроків і стільки ж миль звідси. Ноги Тетяни були схожі на гумові стрічки, натягнуті далеко за крапку клацання. Вона дедалі більше розраховувала, що медсестра підтримає її.


Коли вони повільно спускалися сходами, думка про те, щоб нарешті сісти в машину, почала набувати у свідомості Тетяни все більшого значення. Він вимальовувався все більше і більше, затьмарюючи все інше, поки їй не стало байдуже, чи дістанеться вона до посольства чи зупинить Ніка Картера від вбивства її батька. Просто сісти і дати відпочити ногам здавалося найважливішою справою на світі.


І все ж таки вона відчувала, що з машиною щось не так. Інтуїція підказувала їй, що це було дуже просто. Звичайно, вони мали втрутитися в автомобілі. Вона не мала доказів. Все виглядало добре. Але її інстинкти говорили "ні", і батько навчив її довіряти своїм інстинктам.


"Приберіть цю машину!" - крикнула вона оточуючим її чоловікам. «Доставте мені іншу. Таксі. Міське таксі із Вашингтона». Вона згадала, скільки часу зайняла дорога із центру Вашингтона. Вона рахувала хвилини, хоча їй були зав'язані очі. Вона дала б їм стільки часу та не більше, не залишаючи їм часу втручатися в керування машиною.


Лейтенант радився внизу сходів із сержантом та двома людьми у цивільному.


"Заберіть її зараз, або я кину її на місці".


«Добре, добре, – сказав лейтенант, показуючи їй, щоб вона заспокоїлася. "Це займе кілька хвилин".


«Я достеменно знаю, скільки часу це займе! Швидше».


Через кілька секунд седан з гавканням покришок підскочив уперед і зник, залишивши Тетяну та Ділсі самих на тротуарі в оточенні співробітників військової поліції.


Минуло кілька хвилин. Фігури чоловіків почали плавати перед її очима, через що Тетяна сильніше стиснула пістолет і сильніше притиснула його до голови Ділсі. Поступово до Ділсі повернулося самовладання, і вона почала розмовляти з дівчиною.


"Мені потрібна допомога", - сказала вона. «Цей поріз має бути зашитий. Якщо його не закрити найближчим часом, я втрачу занадто багато крові. Я відключусь».


"Перестань плакати, стара. Якщо я змогла встати, ти можеш стояти.


Пам'ятай, якщо ти впадеш. Я впаду з тобою, і ти отримаєш першу кулю”.


Ноги Тетяни були схожі на переварені пасма спагетті, і вона відчула присмак поту в куточках рота, незважаючи на запашний жовтневий вітерець.


Десять хвилин. П'ятнадцять хвилин. Лейтенант відкинув рукав куртки і подивився на годинник. Хіба він не зробив це лише кілька секунд тому? І хіба вони не наближалися, всі вони? Чи відчували вони, що вона була на межі того, щоб повністю розслабитися, впала, більше не переймаючись тим, що з нею трапилося, просто для того, щоб на кілька хвилин полегшити біль у ногах?


Таксі різко зупинилося перед лікарнею – воно було великим жовтим «Плімутом» із логотипом на дверях. З останніх сил вона підштовхнула Ділсі до його пасажирського сидіння, але Ділсі відмовилася.


«Я туди не потраплю. Я ніколи не вийду», - рішуче сказала вона.


Тетяна нахилилася до вуха Ділсі. Її єдина надія полягала в тому, щоб налякати стару і змусити її підкоритися. "Ділсі!" прошепотіла вона. Це голос твоєї смерті, жінко. Слухайте! Ти для мене нічого. Менше ніж ніщо. Ви завдали мені болю. І протягом кількох тижнів я присягалася, що уб'ю тебе, коли з'явиться можливість. Я вбила свого першого чоловіка, коли мені було дванадцять, солдата, який намагався мене зґвалтувати. З того часу я вбивала інших. Багатьох інших. Якби не більш насущні справи, я б убив тебе зараз просто заради задоволення дивитись, як ти вмираєш. І хай мене повісять! Ви розумієте? Послухай моєї поради, висохла стара сука, і не спокушай мене”.


Голова старої тремтіла від жаху, а очі тупо дивилися вперед.


"Тепер рухайся!" Тетяна невпевнено підштовхнула її до машини. "Двері! Відкрий!" Двері з боку пасажира відчинилися і подряпнули тротуар. Потім, все ще міцно стискаючи стару медсестру, Тетяна сіла і потягла за собою Ділсі. Вона наказала шоферові. - "Веди машину!" Водій натиснув на педаль газу, і двері зачинилися.


Коли вони мчали до парадної брами табору, вона направила пістолет на водія, притиснувши його до скроні. - "Радянське посольство і без зупинок. Жодних, розумієте?"


"Все, що скажеш, леді".


Вони вилетіли у ворота та вийшли на відкриту дорогу. Колона військової поліції на мотоциклах вишикувалася в чергу за ними, завили сирени та миготіли вогні. Вони прямували на обережній відстані, поки таксі не згорнуло на північ шосе, потім кілька з них проїхали, так що вперед і назад з'явилися мотоцикли.


Стрілка спідометра піднялася до шістдесяти і лишилася там. Водій був великим чорним чоловіком, і на його обличчі за густою бородою висловлювалася похмура рішучість не боятися. Поки він їхав, Тетяна приставила великий револьвер до голови.


"Думаєте, ви могли б вказати на цю штуку в інший бік, леді?" - нарешті спитав він. "З цією штукою перед моїм обличчям їхати трохи складно".


Не кажучи жодного слова, Тетяна відтягувала курок до клацання у зведеному положенні.


«Я розумію, – сказав він.


Ділсі порожніми очима дивилася у вікно. Здавалося, життя з неї вислизнуло.


Кабіна виїхала на з'їзд із шосе. Задні ліхтарі двох провідних мотоциклів стали суцільними червоними, коли були задіяні гальма.


"Вони хочуть, щоб ми пригальмували", - сказав водій.


"Ніякого уповільнення!" – нервово крикнула Тетяна.


«Я винен, леді. Вони мене стримують».


Тетяна довгим гудком ударила в сигнал, і Ділсі підстрибнула. Великі Харлеї рвонулися вперед, збільшуючи відстань між ними і кабіною.


"Продовжуй рухатися!"


Коли вони виїхали на шосе, вдалині стала видно столиця країни. "Майже готово", - сказав водій.


Радіо увімкнулося. "Тетяна", - сказав голос. "Тетяно Кобелєва, ви мене чуєте?"


У дуже збудженому стані Тетяна здригнулася під звуком свого імені. Вона схопила таксиста за плече, ще сильніше встромивши пістолет у його голову.


«Лягше, леді, - сказав він. Це просто радіо. Хтось хоче поговорити.


Її очі дико шукали панель приладів, поки вона не побачила мікрофон. Вона підняла його вільною рукою та ввімкнула мікрофон. Це Тетяна Кобелєва. Хто це?"


Спеціальний агент Паркс, ФБР. Ми зв'язалися із радянським посольством, і вони сказали, що вам не раді. Повторюю, не вітають. Ми маємо повіреного у справах, який зараз їде сюди, щоб поговорити з вами».


«Вимкни», - сказала Тетяна водієві. Він простяг руку і клацнув вимикачем, і решту шляху вони їхали в тиші.


* * *


У великому офісі на Пенсільванія-авеню, через все місто від таксі, що мчить, заступник державного секретаря Пол Латроп читав файл, розкладений на його столі. Джон Міллс, радник президента Меннінгу з національної безпеки, уважно спостерігав за тим, що відбувається з крісла за кілька футів від нього, його обличчя було виснаженим, а пальці нервово крутили кулькову ручку. Стоячи за ним, тримаючи руки в кишенях,


Хоук дивився у вікно на східний бік Білого дому, що знаходився трохи далі вулицею, з сигарою, міцно затиснутою в зубах.


Заступник секретаря Латропа закінчив читання, закрив папку з файлом і відкашлявся, порушивши тишу, яка тривала кілька хвилин.


«Джентльмени, - сказав він, - невже мене змушують повірити в те, що Міллісент Стоун, яка намагалася вбити президента Меннінга і врешті-решт наклала на себе руки, повісившись у своїй камері, і чий щоденник ми всі читали в національних ЗМІ, - не на дійсно натиснути на курок? "


«Вірно, Пол. Фальсифікація», - сказав Міллс, примружившись і змахнувши віями, ніби сказана вголос істина спричинила йому чималий фізичний біль.


«І що справжній убивця, якась російська дівчина, яку незаконно тримали десь у базовому шпиталі…»


"Кемп Пірі".


«Так, Кемп Пірі, вона викрала таксиста та медсестру і зараз їде до радянського посольства тут, у Вашингтоні, просити притулку?»


"Це по суті так".


«Мені складно повірити у все це. Думка про те, що американський уряд навмисно приховує інформацію такого серйозного характеру...»


«Позбав нас від мови, Пол. Дівчина виб'є двері посольства за кілька хвилин. Просто підпиши наказ.


«Боюсь, моя совість не дозволить мені відпустити таку жінку безкарно».


«У нас немає особливого вибору. Якби тут був сам секретар, я попросив би його підписати вас, але Білла немає в країні, тому я прошу вас як друга. Підпишіть це та зробіть це швидко. "


«Я досі не знаю, навіщо ви прийшли до мене. Чому б вам не підписати його? Або ще краще дозвольте Меннінгу займатися цим».


«Надалі це буде виглядати привабливіше, якщо виходитиме з найнижчого можливого рівня».


"Вони не хочуть бруднити руки", - прогарчав Хоук, обертаючись. "Ніхто не хоче відповідальності".


"Тоді я теж не впевнений, що роблю це", - сказав Латроп, штовхаючи папку Міллса на столі.


«Послухайте мене, - сказав Міллс, підводячись. «Ми не можемо її затримувати, бо за законом вона не існує. І тепер, коли вона перебуває на увазі, вона стає проблемою. Я розмовляв із президентом двадцять хвилин тому, і рішення було ухвалено. Ми збираюся просто відпустити її з якомога меншим сморідом, навіть якщо росіяни не хочуть її, про що мені щойно повідомили, що вони цього не роблять. Чорт забирай, Пол, якщо президент може пробачити і забути, чому може? а ти? Зрештою, він був тим, у кого вона стріляла”.


Латроп войовничо глянув на Міллса. "Я не люблю, коли мене примушують".


Міллс зітхнувши відкинувся на спинку стільця. Потім зняв окуляри і зробив їх чистку. "Дозвольте мені сказати так", - сказав він, уважно вивчаючи лінзи. «Президент вважав би це за велику особисту послугу, якщо ви підпишетесь».


Латроп задумливо глянув на машинописний лист, що стирчав із нижньої обкладинки конверта. "Президент сказав мені це сказати?"


"Він зробив це."


Потім настала черга Латропа зітхнути. "Де ручка?"


Міллс швидко передав йому ту, що тримав у руці. Коли Латроп подряпав свій підпис, Хоук поплескав Міллса по плечу і потяг його через кімнату.


«Я мушу йти, - сказав він.


"Я розумію. Дякую що прийшли. Ваше перебування тут додало багато необхідної ваги.


«Ви знаєте, що я не хотів, щоб так вчинили з жінкою Кобелєва, – сказав Хоук.


Міллс кивнув головою. «Президент сказав мені, що у нас є агент у Європі, який може бути серйозно скомпрометований, якщо дівчину буде втрачено. Але ви також маєте розуміти нашу позицію. Задля безпеки нації ми приховали досить серйозний злочин. Колись це станеться Все вийшло з ладу, але чи можете ви уявити, що сталося б прямо зараз, якби американська громадськість дізналася, що КДБ сам проводив у цій країні операцію щодо вбивства президента? Цей наш агент, він досить гарна людина? "


«Найкращий. Він також мій особистий друг».


- Думаєш, з ним усе буде гаразд?


Хоук із сумнівом похитав головою. «Він і раніше виходив із скрутних ситуацій, але цього разу він зіткнувся з досить жорсткою ситуацією. Нам просто потрібно почекати та подивитися».


Дев'ятий розділ


Тяжкий «люгер» Картера з гуркотом ударився об підлогу салону, один із охоронців Кобелєва швидко підібрав його і поклав на стійку. Він протиснувся через маленький отвір, на мить повис, потім упав на ноги. Охоронець тут же схопив його за плече і заштовхав у крісло, що обертається. Потім другий охоронець, який підстерігав Картера на даху, сів у машину і зайняв позицію біля задніх дверей.


Кобелєв поставив келих із горілкою на стійку та взяв «Люгер». Він витяг обойму з прикладу, потім повернувся і вистрілив у стіну, куля в камері пострілу видала гуркіт, начебто він розколов обшивку.


«Ви справді серйозно ставилися до справи», - сказав він.


Синтія сіла перед стійкою, її голова нахилилася вперед, здавалося, непритомною. Її тримали в інвалідному візку з простирадлами.


«Насправді, Картере, я досить розчарований. Ви прийняли все це на свій рахунок», - продовжив він.


"Що ти зробив із Синтією?" - різко спитав Картер.


"Синтія?" Кобелєв озирнувся, піднявши брови, ніби забув, що вона тут. «Це її ім'я? Ми не мали часу зробити звичайні ін'єкції, щоб отримати від неї якусь інформацію».


"Що ти з нею зробив?"


«Немає причин для занепокоєння, дорогий хлопчику. Вона просто спить. Ми вважаємо, що з нею трохи легше впоратися з цим. Але нема про що турбуватися. Грегор тут експерт у таких речах. Хіба це не так, Грегоре?»


Охоронець біля дверей широко посміхнувся. Його волосся було поголено в каштанову щетину, як і в охоронця, який уважно спостерігав за стійкою бару.


"Тобі подобається моя маленька сім'я?" - Запитав Кобелєв. «Я знайшов їх у монастирі на Уралі. Їхній орден століттями боровся з козаками. Кожен із них - вбивця від природи».


"Включаючи…"


«Включаючи Шуріна? Так». Кобелєв раптово включив те, що виглядало як короткохвильове радіо, яке лежало на барі. З динаміка відразу ж почулися звуки боротьби, бурчання зусилля та гучні скреготи, потім тиша та голос помічника кухаря: Mon Dieu, monsieur! Ми не думали, що ви житимете!» Кобелєв вимкнув його. «Я завжди телеграфую кожному із моїх людей. Це дозволяє мені знаходитись у багатьох місцях одночасно. Покажи йому, Грегор».


Охоронець натягнув свій товстий светр із високим коміром, оголивши крихітний мікрофон, прикріплений до його м'язистих грудей.


"Мене складно здивувати".


«Я це бачу, – сказав Картер.


"Але немає причин крастись тут, як злодій, містер Картер", - продовжив Кобелєв, допиваючи свою склянку і сідаючи навпроти Картера за низьким коктейльним столиком. «Я з нетерпінням чекав на зустріч із вами знову. Як я вже сказав, ви ставитеся до цієї справи надто особисто. Я роблю свою роботу, ви робите свою, але немає причин, через які ми не можемо залишатися друзями. Ми однаково ми з тобою, люди дії, схильні бути трохи безжальними, коли справа стосується того, чого ми хочемо».


"Ти божевільний. Вирушаєш власну дочку вбити президента Сполучених Штатів. Чого ти, чорт забирай, сподівався добитися крім Третьої світової війни?»


«Влада, простіше кажучи. Потрібно сміливо думати, сміливо діяти. Ви читали мемуари Наполеона?


"Ні."


"Вам слід. Він має безліч порад для таких чоловіків, як ми. Але ви згадали мою дочку».


"Вона все ще у нас", - пожвавішав Картер.


"Так. Я вважаю, вона в порядку?"


«Не боялася. Довелося всадити в неї кулю, щоб вона не вбила президента. Потрапила їй у хребет. Лікарі кажуть, що вона ніколи більше не ходитиме».


Кобелєв похмуро дивився на дно своєї горілки. "Це гіркі новини", - сказав він. «Гіркі новини, правда. Ненавиджу вигляд калік. Я справді ненавиджу». Він різко вилив залишок прозорої рідини і з різким клацанням поставив склянку на стіл. "Це тому інвалідне крісло для приманки?" – спитав він.


«Ми думали, що це надає нотки справжності. Ми не могли бути певні, наскільки ви знали».


«Зрозуміло. Я хочу її повернути, Картере. Негайно! Якщо Тетяна не повернеться мені, мені доведеться мучити нашу маленьку приманку тут, доки вона не скаже мені, де тримають мою дочку, і я проведу рятувальну операцію самостійно. . "


"Що, якщо я скажу тобі, що Синтія не знає, де Тетяна?"


«Це було б дуже сумно. Тоді, найімовірніше, вона не витримає допиту». Кобелєв узяв свою склянку і подався назад у бар. "Звичайно, мають бути якісь тимчасові обмеження", - сказав він. «Чи маємо ми сказати, що Тетяна має бути повернена мені сюди до того, як поїзд прибуде до Стамбула, чи я не можу нести відповідальності за безпеку цієї молодої леді?»


Очі кожного з охоронців простежили за Кобелєвим, коли він пішов за стойку за пляшкою горілки. Картер потягся і смикнув шнур аварійного гальма, що проходить через люверси прямо над вікном. Пролунав пронизливий скрип металу. Все котилося вперед. Кобелєв врізався головою у шафу з алкогольними напоями за стійкою бару, і двоє охоронців розтяглися на підлозі. Синтія, її інвалідний візок не замкнений, перекотився по перекладині, нахилився вперед і різко впав, її голова розгойдувалася з боку в бік від удару.


Картер схопив свій «люгер» і увірвався у двері. Він відкрив її в той момент, коли куля зі свистом відлетіла від металевого косяка за кілька дюймів від його голови. Ще один постріл був зроблений, коли він пірнув у прохід між машинами.


Два вікна зайняли місце подвійних голландських дверей, які він знайшов за вагоном-рестораном, і, хоча рами були старі, скло виглядало новим, з подвійним покриттям та надійною ізоляцією. Він відчайдушно смикнув одну з них, але вона була замкнена.


На мить він подумав про те, щоб розбити його, але думка про стрибок через дірку, оточену зазубреними осколками скла, не приваблювала його, і натомість він відчинив двері до наступної машини.


Тут все було пеклом. Більшість пасажирів катапультувалися зі своїх місць. Дехто тримав свої голови, і, здавалося, було багато крові.


Картер швидко озирнувся, намагаючись знайти охоронця, який, як йому сказали, перебуває тут. Група людей стояла над фігурою, що витяглася всередині проходу. Крізь натовп він помітив характерну синю водолазку і голену голову. Очевидно, охоронець був єдиним, хто встояв, коли гальма заблокувалися.


Не чекаючи, щоб дізнатися, чи серйозно поранена людина, Картер видерся на спинки двох сидінь, відштовхнувся від кришки вентиляційного отвору і почав вилазити назовні, коли хтось крикнув: "Стій!" російською. Пролунав постріл, і щось тверде вдарилося об край його черевика.


Він виліз із дірки в той момент, коли ще одна куля зім'яла його штанину, потім він скочив на ноги, зробив два швидкі кроки і перебрався через борт, падаючи, здавалося, цілу вічність. Він важко приземлився, впав уперед і загуркотів.


Крики німецькою мовою пронизали повітря. То була не охорона. Він підняв голову на кілька дюймів над бур'янами. Два промені ліхтарика ривками рухалися потягом, раз у раз зупиняючись і кидаючись у колеса.


Це був гальмівний майстер та російський інженер. «З поїздом усе гаразд, – сказав гальмівний майстер, – але він чув постріли. Інженер дуже погано німецькою сказав йому, що вони його не торкаються.


Двоє оглянули потяг по всій довжині, потім швидко піднялися на інший бік. Після паузи пролунав свисток, вказуючи на те, що пара вийшла, і великі поршні привели в рух гігантські сталеві колеса. Через деякий час Картер стояв один на рейках, і в повітрі не було нічого, крім нічного вітру і далеких гуркотів поїзда, що набирав швидкість від нього.


* * *


Родячи Олександрович Земін, сутулий, товстий чоловік у добре скроєному, зшитому на замовлення костюмі, простяг Тетяні склянку води, потім похмуро дивився, як вона п'є. Він заклав руки за спину, поза, при якій панелі його піджака розсунулися, що зробило його великий живіт ще помітнішим.


Вона вивчала його поверх свого келиха. «Він змінився, – подумала вона. Ця людина допомогла викувати новий КДБ зі старої ЧК. Однією силою своєї волі та рішучості він піднявся разом із її батьком до найвищих ешелонів влади. Він був справжньою живою легендою у московському центрі. Але зараз? Волосся модно укладене і висушене феном, гладке, як полірована поверхня американського автомобіля. Важкі щелепи надають йому розкішного вигляду, доповнюючи його величезну опуклість гарною їжею та прекрасними винами. Добре змащена та товста, вирішила вона, як один із генералів Цезаря. В Америці багатство розбестило все.


"Вам краще?" - спитав він, беручи порожню склянку і ставлячи її на стіл.


«Дехто, дякую, товаришу. Я втомилася і слабка, але мені ще доведеться пройти довгий шлях».


"Я думаю, ви дуже хочете повернутися на батьківщину і побачити свого батька".


"Да я. Я провалила свою місію, але я впевнений, що вона все ще захоче мене бачити».


"Так", - сказав Земін, і настала нервова тиша, під час якої він дивився в підлогу, все ще працюючи руками за спиною. Нарешті він поставив стілець по голій паркетній підлозі і сів навпроти неї. "Товаришу Кобелєва, можна я скажу вільно?"


«Кличте мене Танею, будь ласка. Це нагадує мені минулі часи, коли ви тримали мене на колінах на дачі мого батька».


«Таня, - почав він, його руки тепер лежали на столі перед ним, і він виглядав як дві рожеві морські зірки, - відколи тебе не було, в будинку все змінилося. Твій батько, як би сказати, впав у немилість. Вони конфіскували його дачу та його московську квартиру. У "Правді" публікувалися несприятливі статті. Було видано директиви, що обмежують його рівень допуску. Боюся, його становище перебуває під серйозною загрозою. Навіть Нерчинський, його найактивніший прихильник у Президії був поставлений під сумнів, особливо щодо цієї останньої операції у Сполучених Штатах. Можуть бути пред'явлені звинувачення”.


«Чи не тому мені сказали, що на мене не чекають тут, у посольстві моєї країни?»


«Ми мали ухвалити швидке рішення, Таня. Звичайно, ми не усвідомлювали, наскільки самі американці хотіли тебе позбутися. Але ти маєш розуміти нашу позицію: хвилювання вдома щодо того, що ти і твій батько зробили; наші переговори із Заходом безладно, офіційний Вашингтон дуже холодно ставиться до нас. Декілька тижнів тому я дуже боявся, що нас виключать! "


«Ви дуже серйозно ставитеся до відносин із цими західними гедоністами». - похмуро сказала Тетяна. – Вони не важливі. Саме співіснування не має значення.


Це послання мого батька до всього російського народу».


"Можливо, моя люба, - зітхнувши, сказав Земін, - але, можливо, і Президія вирішила взяти більш ліберальний курс".


«Можливо, знову, - сказала Тетяна, - але це також може бути ще один прийом мого батька, щоб консолідувати свою владу. Це не вперше, коли він діє таємно і таким чином, щоб зберегти весь світ, навіть Московський Центр. , здогадуюсь. Де зараз мій батько? "


"В поїзді. Східний експрес. Схоже, американці хочуть бачити вашого батька мертвим. Вони влаштували пастку, використовуючи актрису, яка зображує вас. Він піднявся на неї, забрав актрису та цілий поїзд людей, і тепер вимагаючи вашого звільнення. Можу додати, що ми б нічого про це не дізналися, якби не старання машиніста поїзда, який зрозумів, що ваш батько діє без згоди Москви, і зателефонував до нашої контактної особи в Реймсі».


«Мій батько – смілива людина, чи не так? Цілий поїзд під дулом пістолета по всій Європі. Уявіть собі! І поїзд не менш престижний за Східний експрес! Всі ці буржуазні європейці у своїх смокінгах та вечірніх сукнях! любов батька могла б просити дочку? Я мушу побачити його! Я повинна! "


«Це може бути складно організувати, Тетяно Миколаївно, хоча я розумію, що він дотримується вихідного розкладу поїзда. Принаймні, він має якесь відчуття того збентеження, яке він нам усім і кожному завдає».


«Але я маю його побачити! Ви повинні це зробити, товаришу».


Пухкі риси обличчя Земіна неприємно стиснулися.


«Але ви повинні! Ми старі друзі, не забуваймо про це. Звичайно, мій батько зробив би те саме чи навіть більше».


Земін важко зітхнув і пильно подивився на молоду жінку перед ним. "Я подивлюся, що я можу зробити", - сказав він нарешті. «Американці, здається, готові тебе відпустити, а пил у будинку ще не розвіявся. Я не знаю, де стоїть твій батько ... » Він би закінчив, але в збудженні Тетяна вже схопилася зі стільця і стискала його. у ніжних ведмежих обіймах, через які важко було говорити.


«Легше, дороге дитя, легше», - сказав він з поблажливою усмішкою, вивільняючись з її обіймів. «Дуже може бути, я перерізаю собі горло, допомагаючи тобі».


«Так, Родю Олександровичу, я розумію. Але дякую! Дякую!"


«Отже, - сказав він, підводячись, - я організую ваше транспортування. Але ви повинні негайно поїхати. Боюся, що будь-якої хвилини прийде директива, яка забороняє мені надавати будь-яку допомогу». Він підійшов до столу і зняв слухавку. Тетяна дивилася, як він набирає номер, але тут їй на думку спала думка.


«Вони згадували, чи був агент на ім'я Нік Картер причетний до будь-якої спроби вбити мого батька?»


Земін похитав головою. "Я не пам'ятаю ім'я. Привіт?" він сказав у телефон. «Грегор'єв? Ти ще маєш цей контакт у Гавані? Добре. У мене є для тебе робота...»


Тетяна відкинулася в кріслі, розмірковуючи. "Якби була змова з метою вбити її батька, можливо, в цьому замішаний Нік Картер", - подумала вона приємно. А якби все пішло навперекосяк, він не міг бути надто далеко. Не далі, скажімо, дальності пострілу з пістолета. Вона посміхнулася до перспективи.


* * *


Картерові здалося, що він уже кілька годин. Трав'янистий насип під залізничним полотном переходив у велику болотисту рівнину, вкриту наземним туманом, який часом простягався не вище за його коліна, а в іншу пору року кружляв навколо нього під поривом вітру, повністю закриваючи його огляд. . Іноді, коли туман розвіявся, він бачив, як місяць танцює на водоймі вдалині, і, хоча це було важко розгледіти, він припускав, що він досить великий. На протилежному березі не було видно жодних вогнів. Однак раніше були вогні, набагато ближче, і, хоча вони погасли більше години тому, він все ж таки йшов у тому напрямку, сподіваючись знайти якісь ознаки житла.


Він затягнув комір своєї кухарської куртки навколо вух і застебнув верхній гудзик лацкана під підборіддям. Глибина ґрунтових вод складала всього кілька дюймів, але вони просочили його штани до стегон, і тепер вітер хвистав вологу тканину по його шкірі, сильно заморожуючи його.


На ходу він сунув руки в кишені, щоб зігрітися, і після кількох десятків кроків йому довелося пробиратися через купу вологих бур'янів. Вони виглядали як відходи якихось днопоглиблювальних робіт. Вони утворили невеликий пагорб заввишки сім чи вісім футів. Він підіймався на пагорб, поки не балансував на сідалі, з якого відкривався краєвид на всю місцевість.


Прямо попереду, не більше ніж у двохстах ярдах, на палях стояла хатина, обведена темно-сірим контуром на ще темнішому тлі. На північ відходила пристань, від якої хиткі сходи піднімалися до поверхні води. Поруч із трапом як пробка гойдався дрібносидячий човен.


Він поспішив з іншого боку і кинувся до неї. Вода швидко ставала глибшою, і на той час, коли він досяг сходів, вона досягла його пояса.


. Він підвівся, поки його очі не опинилися на рівні занепалого пірсу, потім він зупинився, оглядаючи всі аспекти. Все здавалося тихим. Ніч була тихою, якщо не рахувати рівних крапель води з його мокрого одягу та м'якого всмоктування хвиль у палі. Качка гага воркувала своєму товаришу вдалині. Це місце здавалося безлюдним, і все ж таки він був упевнений, що саме тут він раніше бачив вогні.


Він поспішив до хатини і прислухався до дверей. Безпомилковий гул хропіння долинав зсередини. Повернувшись на причал, він глянув на маленький відкритий човен, що гойдався в місячному світлі.


Вона виглядала мореплавною, але пливти було неможливо. Він озирнувся і вперше помітив два набори весел, прикріплених до зовнішньої стіни хатини. Він підійшов і підняв одну з них, коли щось розкидане дошками біля його ніг привернуло його увагу.


Він нахилився, трохи взяв і потер його між пальцями. Тирса. Але що, чорт забирай, тут хтось пиляє? Потім його осяяло. Це не мало нічого спільного з теслярськими роботами. Це був пакувальний матеріал, який використовується для заповнення проміжків між пляшками та іншими крихкими речами під час транспортування.


Потім він подивився туди, де місяць ступав на воду. Нойзідлерзе! Він мав зрозуміти. Австрія на одному березі, Угорщина на іншому, а посередині – гарячі невеликі потоки західних товарів.


Він витяг свій «люгер», пішов уперед і сміливо штовхнув двері. Чоловічок, що лисіє, різко випростався на своєму імпровізованому ліжку на підлозі, його очі розширилися, як блюдця. "Wer ist da?" - пробурмотів він.


"Американер", - відповів Картер, переконавшись, що "люгер" у його руці добре видно в промені місячного світла з відкритих дверей.


Очі звузилися. "Поліцай?"


"Нейн".


"Тоді що це?" - Запитав він відповіді, вказуючи на пістолет.


«Наступного разу, коли ви з друзями попливете, озером пливтиме ще один шматок контрабанди».


"Хто?"


"Я."


* * *


Протягом наступних двох годин Картер багато чого дізнався про людину в халупі та її причетність до нелегального експорту. Він сказав, що його звати Фрідріх Швецлер, хоча його назвали Ференц Баласса. Він був угорцем, який утік під час повстання 1956 року. Він перетнув кордон тут на човні, плануючи вирушити на захід, у Францію чи, можливо, навіть у Сполучені Штати, але непередбачені обставини змусили його покинути дружину та маленьку дитину. дочка позаду, і йому не вистачило духу їхати далі Східної Австрії. Отже, він залишився тут, влаштувався офіціантом у готель у Бруку та зайнявся контрабандою. Його дружина з того часу померла, а в його дочки з'явилися діти. Контрабанда дозволила йому підтримувати зв'язок із нею та її родиною. Його агентом з іншого боку був його зять.


Він сказав Картеру, що вони ввозили контрабандою не лише ящики з вином та затребуваний західний одяг. Були політичні предмети; Через його руки пройшли західні газети, заборонені рукописи, навіть частини творів Солженіцина.


Поки вони розмовляли, туман зовні розвіявся, але Шветцлер сказав, що місячне світло робить надто небезпечним спробу переходу сьогодні ввечері, і його зять не прийде. Завтра увечері буде безпечніше. Картер був пригнічений. В його уяві «Східний експрес» пішов у ніч, відокремлюючи один від одного ще милю за кожну хвилину, що затримується.


Тієї ночі він спав на підлозі крихітної квартирки Шветцлера в центрі Брука, а вранці стояв у черзі біля телефонної станції, чекаючи дзвінка за кордон.


Він почував себе набагато краще, ніж минулої ночі, хоч спав дуже непостійно. День видався ясним і ясним, і прогноз погоди припускав, що надвечір знижуватиметься температури та туман, а це означало, що зять обов'язково з'явиться. Нарешті він зняв форму шеф-кухаря, яка після його битв і кількох миль боліт перетворилася на лахміття, і натомість одягнув одяг, який позичив йому Швецлер: товсті вельветові штани, чорний вовняний светр і селянський одяг. кепка, що надавала йому лукавого, сільського вигляду. І ось тепер, коли вулиці почали заповнюватися, і робітники, що проходили повз нього по дорозі на роботу, почали з'являтися жінки в чорних бабусях та пальто, штовхаючи свої візки на ринок. Картер одразу злився з натовпом і почав відчувати, на свій власний подив, що він справді тут як удома.


Телефонна станція відкрилася рівно о восьмій, і Картер приєднався до натовпу, дав оператору номер у Вашингтоні, а потім пішов у кут, щоб дочекатися встановлення зв'язку. У позиченому одязі ніхто не звертав на нього уваги, і за кілька хвилин він уже сидів у будці, слухаючи нетерплячий голос Девіда Хока.


"Наш прийом з Синтією


не протрималася з Кобелєвим та двох хвилин. Він відразу зрозумів, що вона не його дочка, і тепер хоче повернути Тетяну, інакше він уб'є Синтію. Нам потрібен якийсь притулок десь по дорозі, коли нам доведеться обмінятися. І мені потрібна Тетяна з цього боку Атлантики. Можливо, мені доведеться трохи повісити її під його носом, щоб забрати від нього Синтію».


"Це буде не так просто, Нік", - пробурчав Хоук.


Картер промовчав. Він мав погане передчуття.


“У нас немає дівчини. Вона втекла. Сьогодні вдень".


"Їй допомогли?"


Ні. Вона явно не каліка». Хоук швидко пояснив, що сталося в лікарні, а потім пізніше.


"Чому її не зупинили, сер?" - спитав Картер. Усе це починало дуже погано.


Хоук глибоко зітхнув. «Насправді ми мало що могли з цим поробити. Ми приховали той факт, що саме вона намагалася вбити президента. Ми тримали її у лікарні. Нині ми навряд чи могли про це сказати». Яструб на мить замовк. На кону стояла велика репутація. Ми не хотіли ще одного Уотергейта, коли довкола нас і президента була преса. Це було б катастрофою. Я не думаю, що вони хотіли, щоб вона була у її власному посольстві. Але вони її забрали”. Знову настала тиша. «Зрештою, вона стала шпигуном-дезертиром, який змінив свою думку. Жодних хвиль».


"Це робить становище тут трохи важчим".


«З цим нічого не можна було вдіяти, Нік. Нічого».


"Вона все ще у своєму посольстві?"


Ми так не думаємо. Манвілль думає, що вона вирушила в дорогу перевдягненою. Ймовірно, літаком на Кубу. Звідти…?


"Так, сер", - сказав Картер. "Це означає, що вона буде в дорозі сюди".


“Я призначаю вам допомогу. Лейтенант-коммандер Дж. Р. Стюарт. Військово-морська розвідка».


"Ніколи не чув цього імені".


Середземноморський флот. Східноєвропейський експерт».


"Яка процедура контактів?"


«Про все подбали, Нік. У тебе пасивна роль. Ти знаєш, коли настане час. А поки що удачі».


"Дякую", - сказав Картер. Він повісив люльку, заплатив оператору за столом і вийшов. Чомусь сонячне світло не здавалося таким яскравим і обнадійливим, як десять хвилин тому.


Десятий розділ.


Залишок ранку Картер провів у кафе на тротуарі, що примикає до готелю. У жовтні він був практично безлюдним, більшість туристів або розійшлися по будинках, або перебралися в Альпи в очікуванні снігу для катання на лижах; і хоч у тіні було прохолодно, Картеру вдалося зігрітися, потягуючи гарячу каву і з'ївши яблучний штрудель, доки він корпів над паризькими газетами.


Опівдні на взуттєвій фабриці внизу пролунав свисток, і за кілька хвилин кафе заповнилося секретарками з болючими обличчями та прищавими поштовими службовцями, які прагнуть насолодитися сприятливим поворотом погоди. Вони дружелюбно розмовляли і жартували до години, а потім усі зникли так само раптово, як і прийшли, залишивши Картера одного випити свою шосту або сьому каву і переглянути знайдений офіціантом випуск The New York Times тижневої давнини. для нього у холі. Він гортав передню частину, коли випадково глянув і помітив, що не всі молодики пішли. Симпатична дівчина в обтягуючих дизайнерських джинсах і американській лижній куртці сиділа за три чи чотири столики від нього, дивлячись на нього. Він швидко повернувся до читання, але не раніше, ніж він взяв до уваги прекрасний каштановий відтінок її волосся, її широкі очі кольору морської хвилі і особливо її засмаглу шкіру.


Він прочитав ще півдюжини абзаців, не перетравлюючи жодного з них, коли почув, як її стілець дряпається об тротуар. Піднявши очі, він побачив, що вона стоїть над ним. Парку розстебнуто, оголюючи гарний вигин під застебнутим светром. На ній було написано «повія».


"Не заперечуєш, якщо я сяду?" - спитала вона вуличним німцем.


"Macht nichts", - знизав він плечима. Він перевернув сторінку та вивчив заголовки. Він швидко підвів очі й побачив, що вона знову дивиться на нього.


"Мені цікаво, що ти за людина".


«Боюсь, що надто зайнята для розваг та ігор. Може бути в іншій раз".


"Як ти думаєш, що я?" - обурилася вона, але з відтінком подиву, ніби те, що він мав на увазі, було настільки незвичайним, що не можна було повірити.


«Я не думаю, що ви хочете, щоб я вам сказав. Дозвольте мені просто сказати, що я сьогодні не маю грошей на ваші послуги».


Її рот від подиву відкрився, потім хмара гніву скотилася через зелені очі. "Schweinhund ..." - Почала вона говорити, але він був попереду неї, вже вставши і склав газету під пахвою.


Це не означає, що ти некрасива, - продовжив він, - або що мені може не сподобатися іншим разом, але не сьогодні.


Якщо це була спроба згладити ситуацію, вона з тріском провалилася. Суміш подиву і гніву продовжувала наростати на обличчі дівчини, поки не стало здаватися, що вона втратила здатність говорити. "Що? Що це?" вона заїкалася.


Картер не спромігся відповісти. Він повернувся до неї спиною, перетнув кафе, сплатив рахунок у барі і вийшов з готелю через парадні двері.


Він пішов просто у квартиру Шветцлера. Швецлер сидів у кріслі, на столі поряд з ним було розкладено збройову олію, ганчірки та уламки револьвера.


"Сьогодні туман", - сказав він, весело вітаючи Картера. Він глянув на стовбур, щоб переконатися, що він чистий. "Так воно і є. Вдень сонце. Потім уночі повітря остигає й туман. Клімат, що підходить для контрабандистів, так? А повітря сьогодні сире. Має бути густою».


Картер підійшов до вікна і відкинув штору. Надворі в протилежному кутку дівчина намагалася дивитися спочатку в один бік, потім в інший. Очевидно, вона втратила його, коли він звернув із головної вулиці.


"Фрідріх", - покликав він його. "Знаєш її?"


Шветцлер глянув через плече Картера. "Ні", - сказав він після хвилинного вивчення. «Але я хотів би, навіть у моєму віці. Вона агент?


"Я не знаю."


Вони спостерігали, як дівчина знизала плечима і пішла назад по провулку. "Якщо це не так, - сказав Картер, - я просто втратив одну з найкращих можливостей у своєму житті".


Туман був усім, що обіцяв Шветцлер. Він висів у повітрі, як фіранка, заважаючи пішоходам і сповільнюючи автомобільний рух до повзання. Вони проїхали озерною дорогою, поки вона не перетворилася на доріжку для воза, і втратили її з уваги навіть за високого світла. Шветцлер припаркувався, і решту відстані вони пройшли пішки.


Ялик був пришвартований до єдиної паски в морі тростини, що повністю приховувала його з поля зору. Картер був вражений, що його супутник зміг знайти.


«Ми робимо це два, а іноді й тричі на тиждень у сильнішому тумані, ніж цей», - пояснив він. Сьогодні легко. Зазвичай я маю важкі коробки. "


Вони сіли в човен, і Шветцлер почав гребти. У тумані ніч, здавалося, стулялася навколо них, і лише зрідка чулося мекання туманного рогу на північному заході, щоб орієнтуватися.


"Як ти знаходиш у всьому цьому хатину?" - спитав Картер.


«Я чую це. Хвилі грають мелодію на палях. Слухайте!» Він підняв палець для тиші. Ось воно! Він повернувся на кілька градусів праворуч і продовжив гребти.


Навіть із гідролокатором Швецлера їм знадобилося півгодини, щоб дістатися до хатини. Опинившись там, вони зачекали ще півтори години, перш ніж почули перше повільне пихкання дизельного двигуна, що неухильно наближається.


"Привіт! Wer ist da?" покликав голос.


"Чому він говорить німецькою?" - підозріло спитав Картер, хапаючи Шветцлера за руку.


«Що ви хочете, щоб він говорив у цих водах? По-угорськи? Шветцлер відповів. - Вітання!"


Незграбний корпус рибальського човна з'явився з туману і уткнувся носом у причал. Єдиний її мешканець, молодик у чорному светрі й кашкеті з матроським годинником, перекинув мотузку, і Шветцлер закріпив її.


"Ніколас, це мій зять, Емо Вадас", - сказав Шветцлер, коли молодик ступив на причал.


«Емо, це Ніколас Картер. Він ... »


- Ейн Американер, - закінчив Вадас, потискуючи Картерові руку.


"Невже це так очевидно?"


Ні, але кожен прикордонник від Братислави до Сомбатхей шукає вас. Вони мають наказ стріляти на поразку».


"Де ти це почув?" вимагав Шветцлер.


"Вони говорять про це на сході, аж до Дьйора".


"Кобелєв", - сказав Картер, звертаючись до Шветцлера.


"Але я не розумію. Навіщо йому потрібна твоя смерть, коли ще доведеться вести переговори за свою дочку?»


«Його дочка втекла. Вона, мабуть, зараз йде до нього».


"Тоді ваше становище дуже серйозне", - сказав Шветцлер, похитуючи головою.


"Не так серйозно, як дівчинка, яку він тримає в полоні".


"Як ви думаєте, вона ще жива?"


"Може бути. Кобелєв не в найкращих відносинах зі своєю базою. Можливо йому ще не сказали. Може, він вважає, що тепер, коли я маю можливість передати його вимоги своєму начальству, я видатковий матеріал. Він давно хотів, щоб я помер. "


«Тоді мені шкода тебе, мій друже. На тебе полюють. Як людина, яку свого часу теж полювали, я знаю, що це таке».


"Це порожні розмови", - нетерпляче вставив Вадас. «І це не наближає нас до Угорщини. Ми маємо рухатися зараз. Сторожові катери сьогодні подвоєні».


Троє чоловіків швидко взялися до роботи, спустошуючи хатину від її вмісту: ящиків французьких вин, рулонів яскравої тканини, коробок парфумів та інших предметів розкоші, а також стопки західного одягу, включаючи джинсові куртки та сині джинси. Вони сховали контрабанду на нижній палубі, люди, яких Шветцлер урочисто, розуміючи, потис Картерові руку, і зійшов з планшира на причал. Дизель ожив, і Шветцлер скинув швартування на палубу. Картер спостерігав з містка, як Шветцлер одного разу махнув рукою; коли човен відійшов, його швидко поглинув туман.


Молодий капітан повернув штурвал ліворуч і попрямував до відкритої води. «Цей човен не призначений для швидкості, тому я так розумію, ви використовуєте туман як екран, а не намагаєтеся від них втекти, чи не так?» – крикнув Картер через двигун.


Вадас кивнув головою, не відриваючи очей від лобового скла. Картер з тривогою дивився на непроникну перешкоду сіро-білого туману.


«Питання у тому, як ти орієнтуєшся у цьому гороховому супі? Як не сісти на мілину?


Вадас раптово заглушив двигун і підняв палець. Через воду почувся слабкий дзвін. "Їх розміщують скрізь, де є небезпека", - сказав Вадас. “Всі вони звучать трохи по-різному. Якщо хтось їх добре знає, вони приведуть людину до озера».


«Добре, що вони були музичною сім'єю, - подумав Картер, - інакше йому довелося б переплисти це озеро на човні». Він обернувся і пішов на нижню палубу. Там він знайшов вузьку лаву і сів, взявши зі столу карти східнонімецького рибальського каталогу, але не став її дивитися. Він просто тримав її на колінах і дивився в простір, гадаючи, як у Синтії справи, і чи не прийшла вона до тями, і думав, що, можливо, було б краще, якби вона цього не зробила.


Двигун зупинився, доки Вадас вислуховував буй. Картер слухав разом із ним. Вадас знову завів двигун і кілька хвилин повернув праворуч, потім повернув ліворуч. За такої швидкості їх прогрес був нестійким. Картер із деяким задоволенням подумав, тож навіть якби прикордонник був забезпечений гідроакустичною апаратурою, старий траулер все одно було б важко перехопити.


Ніжний рух човна зробив його сонним. Він відкинув голову на бастіон і заплющив очі. Ще одна зупинка, ще один момент прислуховування, а потім почати знову. Камбуз і його оточення почали переміщатися в несвідому частину його розуму, поєднуючись з іншими образами, коли двигун знову зупинився, і цього разу дзвін не пролунав. Натомість гул іншого, набагато потужнішого двигуна, відбивався в тумані, стаючи все гучнішим.


Картер різко прокинувся і поспішив до мосту. Вадас відвернувся від керма, коли Картер вбіг у каюту. Двісті ярдів і близько. Вадас відключив електрику, зануривши кабіну в темряву, за винятком променів світла, що струмує з проходу знизу. Картер кинувся вниз сходами і почав шукати, поки не натиснув на вимикач. Було темно як смоля тільки на секунду, коли в ілюмінатор проникло яскраве світло. Шум двигуна, що наближається, досяг піку, і старий траулер почав сильно розгойдуватися. Картер оцінив відстань у двадцять п'ять ярдів.


Вогні швидко згасли, потім шум двигуна зменшився, і він пішов у далечінь. Картер повільно йшов річкою. "Не можу повірити, що вони нас не бачили", - сказав він.


"Туман", - сказав Вадас. "Будьте готові. Будуть інші».


Наступні чверть години вони повільно просувалися вперед у темряві, потім знову зупинилися і прислухалися. В тиші їх оточувала ніч, чорна та волога. Сама атмосфера в салоні перетворилася на туман. Він проник крізь одяг Картера, і його вологість заповнила його ніздрі. Вдалині буй дзвенів, як похоронний дзвін.


«Забавно, – сказав Вадас. «Я б поклявся, що це мало б бути по правому борту, а не по лівому борту». Він поспішно повернув штурвал на правий борт, коли Картер раптово зрозумів, що це був напрямок, звідки сторожовий катер наближався.


"Вітання!" він гукнув. "Може, вони змінили ..."


Він не закінчив пропозицію. Оглушливий вереск, немов мільйон чайок, що пірнають одночасно, пронісся по каюті, і палуба шалено хитнулася, вибивши Вадаса з рівноваги і вдаривши головою об панель управління. Він перекотився на фальшборт, потім на розбите вікно. На мить він повис біля віконної рами, чорна вода ринула під ним, потім він вислизнув і зник.


Картер ухопився за крісло кермового і вчепився в нього, намагаючись не зісковзнути з підлоги і не піти за Вадасом. Він висів за руки, здавалося, багато хвилин, хоча насправді це могло бути не більше однієї чи двох, потім зумів врізатися ногою у перебирання поряд із трапом і перекинувся. Під ним хвилі чорної води хлюпалися у вікнах каюти, ринувши в дірку, через яку зник Вадас.


Він сповз по стіні трапа, яка тепер стала підлогою, і виявив, що нижня палуба в гіршому стані, ніж каюта. Гострий камінь пробив корпус, і вода безперервно текла всередину.


Вони сіли на мілину, хоча було неможливо сказати, біля берега чи на якомусь виступі скелі посеред озера.


Човен раптово заскрипіла, як двері, що відчинялися, на іржавих петлях, і його сідала в трапі зрушила ще на десять градусів від вертикалі. Вона була на межі перевертання.


Якби він застряг тут, він би втопився.


Він поспішив назад у каюту і обережно опустився на сходову конструкцію віконної рами, намагаючись ступити тільки там, де поперечки були приварені до верху та донизу. Потім, використовуючи п'яту свого черевика, він вибив скло до країв.


Він швидко оглянув каюту, гадаючи, чи є щось корисне, що міг би взяти. Але не було часу, і під цим шаленим кутом у темряві ритися в шафках було майже неможливо.


Він підняв руки над головою і стрибнув. Його накрила холодна вода, логічне продовження туману. Він почав плисти ще до того, як досяг поверхні, підтягуючись уперед, не звертаючи уваги на те, куди він ішов, поки катер не накрився хвилею, зісковзнувши з каміння.


Потім він плив по воді, що здавалося вічністю, ще одним шматком уламків серед зростаючої популяції уламків, поки, нарешті, шматок корпусу, досить великий, щоб підтримувати його, проплив повз, і він вліз на нього.


* * *


При денному світлі Картер зіщулився у своїй імпровізованій рятувальній шлюпці, похмуро підперши коліна під підборіддям. Вночі туман розвіявся, і хоча тепер він міг бачити, куди встромився човен - кам'янистий масив землі, який, як він відчував, не мав сенсу перебувати посеред озера, - він зайшов надто далеко, щоб доплисти до нього. Він сидів, погойдуючись і тремтячи, похмуро дивився на хвилі, що здіймалися і впали на безмежну порожню гладь води.


Думка про Синтію завжди виникала в його голові. Вона стала для нього означати більше, ніж просто товариш, який потрапив у біду, або навіть жінка, яку він колись любив, яка перебувала в небезпеці і потребувала його, хоча одного з цих факторів було б достатньо, щоб змусити його витримати пекельний вогонь . дістатися до неї. Вона починала уособлювати весь обов'язок Кобелєва, і чим більше він думав про це, тим більше він здавався.


Вадас був мертвий. Він ніколи не виринав після падіння з човна. Якось уночі Картер виявив щось, схоже на грудку одягу, що плаває з кількома дошками на воді. Він проткнув його шматком зламаного поручня та перевернув. Це був Вадас, його порожні очі дивилися в білі очниці, на лобі у нього була рожева рана, яку він дістав ударившись об панель управління човна. Таким чином, кількість загиблих з початку операції проти Кобелєва досягла десяти.


Це було більше, ніж просто втрачені життя безневинних людей чи навіть політичні наслідки того, що така людина, як Кобелєв, прийшла до влади серед ворогів Америки. Це було більше, ніж зірване завдання у Росії. Його бажання смерті Кобелєва поширювалося всю його кар'єру агента. Ця людина уособлювала все, проти чого Картер боровся; він заперечував усе, що Картер ризикував своїм життям щоразу, щоб зберегти. Якщо він знову зазнає невдачі і Кобелєв буде живий, він подасть у відставку, хоч би що сказав Хоук. Успіх так багато важив для нього, та все ж, коли він сидів і дивився, як хвилі хлюпаються по краях його крихітного плоту, він ніколи не відчував себе так далеко від досягнення своєї мети.


Він витяг тріску з обірваного кута свого маленького човна і розсіяно шпурнув його у воду. Вона приземлилася за кілька футів і попливла. Деякий час він спостерігав за нею, потім помітив на обрії інший об'єкт, приблизно такого ж розміру, як тріска, але рухається і поступово збільшується в розмірах. За кілька хвилин почувся слабкий рев підвісного мотора.


Це був відкритий човен, за кермом якого стояла жінка. Вона мчала прямо на нього. За хвилину чи дві він дізнався у ній дівчину з кафе, від авансів якої він відмовився напередодні.


"Будь я проклятий ..." - сказав він.


Вона вимкнула мотор за кілька ярдів від нього, і човен завмер за кілька дюймів від його ніг. «Сідай», - різко сказала вона чистою американською англійською.


"Що, чорт забирай…?"


«Просто сідай. У нас мало часу".


Картер перевернув ногу і лише переніс свою вагу з секції корпусу на човен, коли вона запустила двигун, внаслідок чого він упав на дно. Він був вчасно, щоб побачити, як його крихітний острівець порятунку вислизає в далечінь.


Він запитав. - "Хто ти, чорт забирай?"


«Звати Роберта Стюарт. Капітан-лейтенант молодшої ланки. Військово-морська розвідка».


"Ви?"


"Правильно."


"Я припускав, що ти ..."


«Чоловік. Я знаю. Всі так думають. Ну, я не чоловік».


«Ні, – сказав він, – я думаю, що ні. Але як ти дізналася, що я буду тут?


«Я стежила за вами після тієї невеликої зустрічі, яка в нас була вчора в кафе готелю. Ви опинилися за квартал від квартири Фрідріха Швецлера, місцевого контрабандиста. Його операція тут - щось на зразок жарту. Прикордонники це терплять, бо їм шкода його, але я знаю одного з гвардійців, блазня на ім'я Франка. Він сказав мені, що якщо Шветцлер колись стане амбітним, їм доведеться потопити його човен.


Потім про вас дійшли чутки і вони закрили кордон. Думаю, це мав на увазі і Шветцлер. Учора ввечері я розмовляв із Франком у кафе, і він сказав мені, що він був на фарватері, перемістивши один із сигнальних буїв на мілководді. Коли він подумав, що це подіє на Шветцлера, він так розсміявся, що мало не подавився вином. Усі знають, як Шветцлер спускається озером. У всякому разі, коли людина Швецлера не з'явилася в кафе у звичайний час, я подумала, що вона тут. Ти з ним”.


- Добре, але він потонув, - урочисто сказав Картер.


«Я знаю його дружину. Бідна Мардя».


Після хвилинного мовчання, поки вони міркували про горе вдови, Картерові спало на думку, що він повинен вибачитися за те, що сказав Роберті напередодні. Але думка пройшла. "Звідки ти знаєш так багато про те, що тут відбувається?" - сказав він натомість.


«Я викладаю англійську та угорську дітям із радянської дипломатичної місії у Будапешті… і граю в кішки-мишки з місцевим КДБ».


"Ой?" - Сказав він, виявляючи інтерес. «Я вважаю, вони знають про втечу Тетяни Кобелєвої».


"Тетяна Хоробра?" Дівчина засміялася. «Діти роблять із неї героїню. Вони порівнюють її з Елізою, що тікає від гончаків».


Картер подивився на неї, намагаючись знайти політичний та літературний зв'язок.


«Хіба ви не знали, що «Хатина дядька Тома» є обов'язковою для читання для вихованих радянських дітей? Саймон Легрі – прототип капіталістичної свині».


"Це цікава інтерпретація", - зітхнув він.


"Вчора вони винайшли нову гру", - продовжила вона. «Одна з них – Тетяна, інші діти грають американських солдатів. Вони ганяються один за одним по всьому шкільному дворі».


"Отже, таємниця відсутня", - сказав Картер. "Але він знає?"


«Кобелєв? Абсолютно ні. Ходять чутки, що Тетяна категорично заборонила будь-кому зв'язуватися з поїздом із новинами про те, що вона вільна. Щось про бажання побачити вираз шоку на обличчі чоловіка, коли вона нарешті з'явиться. Ми не знаємо. кого вона збирається здивувати”.


"Мене", - сказав Картер. «У будь-якому разі це дає нам трохи часу. Де зараз поїзд?


«Затримався у Дьйорі».


«Дьєр? Це мало бути в Будапешті».


«З якоїсь причини він зняв його з головної магістралі у Дьйорі. Він має щось мати на увазі. Він запросив угорський цирк прийти та розважити під час затримки».


"Дьєр", - сказав Картер. Здавалося, це натякає на щось недосяжне. Потім він раптом зрозумів, що це було. «Ми повинні негайно дістатися Дьйора».


Роберта штовхнула педаль акселератора якнайдалі, і маленький човен ковзнув по воді з пристойною швидкістю. Протягом двадцяти хвилин вони дісталися до угорського берега, забрали машину Стюарт, пошарпаний Fiat, досить скромний за західними стандартами, але неможливий для шкільної вчительки в Угорщині, якби не той факт, що вона працювала на Поради і мчала дорогою. головна магістральна дорога у Будапешт через Дьйор. Вона їхала, поки Картер говорив.


«Все розвідувальне співтовариство США вивчає Кобелєва з того часу, як він почав виходити з лав КДБ. Його методологія, його зв'язки, його плани - навіть його найпотаємніші особисті звички - зіставляються, аналізуються, а потім передаються в пул інформації. доступ до яких є у всіх служб”. Роберта глянула на Картера. «Я зробив це хобі», - сказав він. «Я годинами вивчав матеріал. Я знаю кожну точку на кожній сторінці. місцезнаходження – державний житловий проект у Дьйорі».


«Почекай хвилинку», - сказала Роберта, на мить відірвавши очі від дороги. «Ви дійсно не думаєте, що Кобелєв збирається перервати свій ривок додому, щоб віддати шану бабусі, чи не так?»


Ви його не знаєте. Він людина, схильна до драматичних жестів. У Росії, коли я зображував із себе перебіжчика, який хотів поповнити його ряди, він хотів перевірити мою лояльність. Він міг зробити це будь-якою кількістю способів - пішов у якийсь критичний момент він роздягся, очікуючи побачити, що я зроблю щось невловиме, щоб змусити мене думати, що я можу вбити його і уникнути покарання за це. Але що він робить? Він влаштовує складний фехтувальний матч перед усією своєю родиною. Розумієте? Він схожий на тореадора, що працює поряд із рогами. Він розквітає на небезпеці. Крім того, ми знаємо, що бабуся важлива для нього. Вона майже врятувала його від владного батька. І ми знаємо, що він не був тут із Радянського Союзу майже десять років, тож він не міг бачити її останнім часом».


"Добре," сказала Роберта, її яскраві очі блиснули. Перспектива до причетності до вбивства Кобелєва явно хвилювала її. «Припустимо, ви маєте рацію щодо бабусі. Що нам тоді робити?


"Я ставлю пастку і закриваю її".


"А що я?"


"Я хочу, щоб ти була в поїзді", - сказав Картер. "Незалежно від того, що відбувається чи не відбувається, один з нас має бути на


тому поїзді, коли він поїде звідси. Ви розумієте?"


Вона урочисто кивнула головою, і він простяг руку і цмокнув її в щоку.


Одинадцятий розділ.


У перекладі з угорської мови напис на кам'яній та брудній ділянці, що проходила за внутрішній двір, гласила: «Житловий проект Бела Кун. Збудований у 1968 році. Народний житловий колектив Західної Угорщини. За вивіскою стояли шість бетонних прямокутників заввишки сім поверхів, кожен прямокутник складався з безлічі менших прямокутників, кожен менший прямокутник із залізними поручнями балкона, а з кожного балкона в променях пізнього ранкового сонячного світла майоріла лінія миття посуду. Була неділя, сімейний день. Люди юрмилися тротуаром і прогулювалися вулицею, сміючись, розмовляючи з сусідами і штовхаючи дитячі коляски.


Картер сидів у «Фіаті» Роберти, припаркованому в черзі машин прямо навпроти будівлі «А», його очі відстежували рух з усіх боків, чекаючи на все незвичайне.


Бабуся безперечно була тут - Юдіт Конья, дев'яносто три роки, в центрі першого поверху - і в той же день вона отримала повідомлення, в якому між дверима її квартири і телефоном була встановлена бригадна розмова, тому що вона була занадто стара, щоб дістатись кінця зали. Картер знав це завдяки балакучому обслуговувальному персоналу, який гостро цінував чудове угорське вино, який був не проти отримати кілька пляшок у подарунок в обмін на невелику інформацію.


І все ж, хоча згадати ім'я бабусі, а потім знайти його в телефонній книзі з тисячами угорських імен - всі вони стали схожі один на одного через кілька сторінок - було саме собою маленьким тріумфом, сам факт того, що вона тут, не був гарантією , що Кобелєв приїде Чим довше Картер сидів, тим більше він починав підозрювати, що це не так, і що у своєму прагненні знайти пролом у броні Кобелєва йому вдавалося лише витрачати більше часу, дорогоцінних секунд, які наближали Синтію до неминучого розбору польотів і страти глибоко в лоні Росії. матінки.


Він склав газету, яку використав для прикриття стеження, і вийшов із машини. Болюче відчуття в животі говорило йому, що все йде не так. Він засунув руки в кишені і рішуче попрямував до маленького ресторану наприкінці кварталу. Троє людей похилого віку, що грали в ultimo на перевернутому ящику, замовкли, коли він проходив повз, і він зрозумів, що починає викликати підозри в окрузі, що тільки посилило його занепокоєння.


Власник-менеджер, великий, кругловидий, жваво розмовляв з хлопцем за заднім столиком у порожній кімнаті. Він глянув на Картера і нетерпляче махнув рукою. Картер підійшов до стійки до телефону. Сьогодні вранці він дзвонив вчетверте, і ритуал із власником перетворився на рутину.


«Він послизнувся, - сказав він собі, коли його зв'язок пройшов; він ставав недбалим. Весь квартал знав, що він тут чогось чекає, а це було недобре. Якби в нього був хоч якийсь сенс, він відмовився б від усієї цієї лінії дій.


"Нік?" На лінії була Роберта Стюарт.


"Що небудь ще?" - спитав він по-угорськи.


«Цирк щойно вийшов. Хіба не смішно, як вважає Кобелєв? Він викрав весь поїзд, нікого не випускає, але все ж таки відчуває, що повинен розважати пасажирів. Наче він вибачається за незручності. . "


«Він злий. Я просто сподіваюся, що його егоїзм доведе його загибель», - сказав Картер.


"Отже, з твого боку теж нічого нового?" - спитала вона з легкою тривогою в голосі.


"Нічого."


«Слухай, Ніке, я думав. Кобелєв не знає мене. У нього вишикувалася в чергу ціла купка квіткарок, які чекають на посадку. Я могла б легко отримати один із цих костюмів…»


"Абсолютно ні", - сказав Картер, перериваючи її.


«Але Нік…»


«Ні, командире. Я передумав. Ви не повинні намагатися сісти на цей поїзд. Ясно?


"Так, сер", - сказала вона після довгого вагання.


«Я не хочу більше чути подібні розмови. Я приходжу до висновку, що Кобелєв все ще на борту і не збирається... зачекайте на хвилинку».


У скляному вітрині ресторану зненацька з'явився обтічний силует чорного лімузина ЗІЛ радянського виробництва з дипломатичними номерами.


«Я гадаю, що зрозумів. Я повернуся до тебе». Картер повісив люльку і вийшов за двері. Лімузин повільно рухався вулицею, зупиняючись через кожні кілька будинків.


Картер швидко повернувся до «фіату». Люгер був у бардачку. Він дістав його, витяг обойму з рукоятки і почав набивати патронами, які були в кишені. Ці патрони, поряд з усім іншим приладдям для вогнепальної зброї, були заборонені для приватних громадян Угорщини, і їх виявлення рано-вранці в неділю було даниною, здавалося б, нескінченним зв'язкам Роберти по цей бік кордону.


Лімузин різко зупинився перед будинком «А», коли Картер перестав заряджати пістолет. Він засунув його в кобуру, яку все ще носив на попереку, потім вийшов із машини і швидко пішов у протилежному напрямку.


Досягши середини кварталу, він перейшов і рушив назад з іншого боку. Двоє чоловіків вийшли з лімузина і стояли, запхнувши руки глибоко в кишені плащів. Вони подивилися вгору і вниз тротуаром. "Звичайна команда головорізів КДБ", - подумав Картер. За мить з заднього сидіння виліз чоловік з гривою білого волосся. То був Кобелєв.


На розі Картер пірнув праворуч і помчав через футбольне поле до задньої частини будівлі "Б". Задні двері були прочинені. Він прослизнув усередину і поспішив униз сходами до підвалу.


Зазвичай він би влаштував це відповідно до класичного снайперського підходу: знайдіть місце з відмінним оглядом мети, дочекайтеся, поки він опиниться у вашому полі зору, і вистріліть. Відсоток евакуації стрімко зростає навіть при невеликому випередженні переслідувачів п'ятсот ярдів. Загалом це кращий спосіб роботи, і він провів половину ранку, бажаючи, щоб Клист був поряд зі своєю штативною гвинтівкою. Але це не так, і залишилася лише Вільгельміна. І хоча він знав усі її недоліки, від курка до того, як він мав тенденцію тягнути вліво, коли в патронах було надто багато пороху - що він зміг відчути при другому пострілі - він не довіряв Люгерові. на відстанях понад сто ярдів. Навіть п'ятдесят тиснули. Щоб бути абсолютно впевненим, що Кобелєв упав і залишився стояти, йому потрібно було підійти ближче, досить близько, щоб відчути запах опіку плоті.


В одному кінці підвалу були двері з написом Котельня. Вона теж була відкрита, Картер увійшов і увімкнув світло. Він був тут раніше з обслуговуючим персоналом, і саме тоді він помітив дещо особливе у конструкції цих будівель. На користь економії Народне житлове управління обрало лише одну систему центрального опалення. У підвалі будівлі «B» було збудовано масивний котел, досить великий, щоб нагрівати радіатори та забезпечувати гарячу воду для кожного блоку у проекті. Це означало, що десь у землі між цими будинками проходили повітроводи, досить великі, щоб вміщати всю необхідну сантехніку, і досить великі, щоб людина могла пройти через них у разі, якщо щось буде потрібно відремонтувати.


Котельня була двоповерховою, котел посередині займав майже кожен дюйм. Вздовж його дна полум'я танцювало у ґратах чотирьох великих дверей печі. Саме тут Картер вперше знайшов обслуговуючий персонал. Його вже не було, його тачка та лопата стояли в кутку.


Подіум оточував кімнату на другому рівні, що вела до дверей, які стояли поряд з тунелем, яким велися труби. Картер перестрибнув через перила, побіг угору сходами і вниз по доріжці, але коли він підійшов до дверей, вона була замкнена. Вийнявши гаманець, він видавив із шва вузький шиловидний шматок металу і вставив його в замок. Через кілька секунд двері відчинилися, випустивши потік гарячого гарячого повітря.


Він намацав вимикач, але нічого не знайшов, крім грубого цементу. Ремонтники, мабуть, мали ліхтарі. Він поклав одну руку на поручні. Було жарко. Він увійшов усередину, обмацуючи шлях вузькою доріжкою між трубами та стіною тунелю, іншою рукою притримуючи стіну.


Щось трясло в глибині його розуму. Кобелєв. Як могла ця людина зробити таку грандиозну помилку, як вийти з поїзда?


Дванадцятий розділ.


З іншого боку службового тунелю Картер опинився у підвальному приміщенні. Вона була нижчою і більшою за котельню, освітлена серією вузьких вікон на рівні землі. Біля дальньої стіни стояли умивальники. Половину площі було віддано під припарковані велосипеди.


Він вийняв «люгер» і прикрутив глушник, а потім попрямував вгору грубими сходами. Нагорі він прочинив тонкі фанерні двері і визирнув у коридор. Єдина лінія люмінесцентних ламп освітлювала непримітні молочно-білі стіни та поламаний лінолеум. Уздовж однієї стіни на висоті людського стегна тяглася брудна смуга від руки, а в кутку лежав перевернутий триколісний велосипед. Докази наявності дітей, але дітей не було, навіть не чути їхнього голосу. Все було тихо. Занадто тихо.


«Вони очистили будинок, – подумав Картер. Сказали всім залишатися вдома чи йти.


Він вислизнув у коридор, великим пальцем відірвавши запобіжник Люгера. Квартира старої була б мертвою точкою на боці, що виходить надвір. Він обережно рушив у тому напрямку, навшпиньки, щоб не дряпати підлогу черевиками.


Він пройшов менше п'ятдесяти футів, коли попереду відчинилися двері, і в коридор вийшли двоє молодих людей. Картер швидко пірнув у


першу доступну нішу і притулився до стіни серед швабр та відер.


«Коли чоловік згодом ламає кістки та розтягує м'язи, ви повинні припустити, що він робить щось не так», - говорив один із них. «Або його техніка погана, або він просто незграбний. Янош може бути найбільшим воротарем у світі, але він нікому не потрібний, якщо не грає».


«Футбол, – подумав Картер. Принаймні вони не охоронці.


Голоси наблизились. Серце Картера забилося швидше. Свіжі краплі поту виступили на лобі. Він притулився до стіни, потім, дивлячись униз, з жахом помітив, що штовхнув швабру і цебро на її край, і воно ось-ось упаде на підлогу. Він схопив її за ручку швабри і опустив на ногу, щоб було тихо, як сказав третій голос звідкись за двома чоловіками. "Стоп."


Дві пари кроків раптово зупинилися, і ще одна пара пішла до них на значну відстань коридором. «Ця будівля опечатана з метою державної безпеки», - сказав голос.


Картер виглянув з-за рогу і побачив, що це один із головорізів із лімузина.


«Але ми – члени комітету з технічного обслуговування. У нас є робота», - заперечив молодик, який висловив свою думку про Яноша, футбольного воротаря.


"Це не триватиме довго", - сказав співробітник КДБ. «А поки що ми хотіли б, щоб усі залишалися вдома і тримали ці приміщення порожніми». У його угорській мові був сильний російський акцент. Швидше за все, він був відряджений до радянського посольства і вони з другом приїхали сьогодні вранці з Будапешта. Але де був інший?


«Державна безпека», - пробурчав перший хлопець. "Так вони сказали, коли вбили мого батька".


"У всіх нас є болючі спогади про жертви, до яких закликає нас держава", - сказав співробітник КДБ. Сьогодні це невелика жертва. Проведіть кілька годин удома, почитайте газету, все, що вам подобається. Давайте не ворушитимемо вугілля, яке краще залишити остигати».


Було неможливо сказати, чи переконала їх розумність тону чоловіка чи знайома опуклість у кишені його плаща, яка не вислизнула від уваги Картера, але всі троє повернулися і, не сказавши більше ні слова, пішли коридором. у напрямку, звідки вони прийшли, залишивши Картера одного в коридорі. Миттю світло погасло, і коридор поринув у темряву, і лише невелика кількість світла виходила з крайніх дверей.


Він почекав кілька секунд, щоб переконатися, що вони справді пішли, потім знову почав рухатися, обережно, але швидко, у напрямку до квартири Юдіт Коньї. Швидкість, з якою людина Кобелєва перехопила двох у холі, була тривожною. Очевидно, вони не тільки забороняли людям входити в будівлю, але й уважно стежили за внутрішнім простором, мабуть, через невеликі вікна із дротяною сіткою в обох кінцях зали.


Він рушив уперед, притулившись спиною до стіни, відкидаючи невелику тінь, поки не досяг того, що він вважав найвірогіднішими дверима. На ній не було імені, нічого, що відрізняло б її від будь-яких інших дверей, що виходять у хол, за винятком того, що вона знаходилася там, де, як він вважав, повинна розташовуватися її квартира, виходячи з того, що йому сказав обслуговуючий персонал. , а внизу косяка були невеликі мітки, через удари сталевих підніжок інвалідної коляски, коли вона недостатньо коротка.


Двері не зачинені. Він пройшов, низько і збоку, «Люгер» в обох руках націлився на дві постаті з іншого боку темної кімнати. Один із них зіткнувся з ним у старомодному плетеному інвалідному кріслі, яке використовувалося під час Першої світової війни, жінка благородного вигляду з рисами обличчя, наче вирізаними з каменю. Її очі були заплющені, її голова була підведена під уважним кутом, ніби вона слухала, хоча те, що вона слухала, було незрозуміло, за винятком того, що це було не в цій кімнаті або, можливо, навіть у цьому світі. На стіні позаду неї збоку висіло розп'яття у старовинному угорському народному стилі. Міріади вотивних свічок мерехтіли на столі перед ним, забезпечуючи те небагато світла, яке було.


Інша постать стала перед нею навколішки, наче молячись, пальто в гусячі лапки перекинулося через його широку спину, а комір - солом'яною білою вовною. Кобелєв!


Він вистрілив двічі, постріли вдарили Кобелєва вперед та вліво. Очі старої розкрилися, суглоб вказівного пальця лівої руки притулився до рота.


Картер повільно встав і підійшов до неї, тримаючи пістолет тілом, що розтяглося на підлозі. У тому, як він упав, було щось надзвичайне.


Він перевернув її носком черевика. Обличчя було чистою рожевою тканиною, пошитою в загальних пропорціях людського обличчя. На мить він задумався, звідки взявся манекен. Вони напевно не привезли його з лімузина.


Шум змусив його обернутися. Це був один із тих звуків, від яких кров охолоджується на кілька градусів, але при цьому мозок не реєструється повністю, як, наприклад, тріск змії під ногами або ревіння двигуна, яке надто близько для комфорту. Тільки в цьому випадку він був приглушенішим: простий молоток по металу відведений назад і циліндр став на місце.


Він рушив праворуч, коли з-за дверей вирвався беззвучний язик вогню. Щось гостре і надзвичайно точне, наче голки з механічним приводом, ударило його в ліве плече і змусило його вдаритися об стіну, перекинувши столи і погасивши свічки, зануривши кімнату в темряву.


Другий постріл з глушником блиснув з того ж місця, що й перший, розколов край столу і відлетів у стіну у футі або біля того над головою Картера. Картер вистрілив туди, де бачив світло. Куля верескнула, скло брязнуло, і щось важке впало на підлогу.


Запанувала мертва тиша протягом десяти нескінченних секунд, потім дуже низький, болісний стогін людини від болю, рівний, як дихання, як нишпорення іржавої віконниці на вітрі.


"Юрій?" - спитала стара темрява.


Відповіді не було.


"Юрій?"


Картер піднявся на ноги, його плече пульсувало стійким гарячим болем, а пальці стали липкими від крові. Він узяв свічку, запалив її та підняв. Полум'я ожило, і інтер'єр кімнати став тьмяно видно. Вузьке ліжко було запхнуте в куток, сільський стіл поряд з нею служив тумбочкою, а над ним на стіні висіли релігійні зображення всіх мастей. Ліворуч був дверний отвір, який, як припустив Картер, вів у якусь ванну кімнату. Стогін виходив зсередини.


Він підійшов зі свічкою. Лежачий на підлозі з опорою на голову однією рукою, накинутою на унітаз, був одним із поплічників Кобелєва. Його ліве око було почорнілою діркою, з якої сочилася кров. Інше око тупо дивився в підлогу.


Картер різко обернувся і повернувся через кімнату до старої. "Хто був він?" - прошипів він їй російською.


"Ви вбили його?" - з трепетом спитала вона.


"Він помер."


«Його послав мій онук. Він сказав мені, що мені потрібний захист. Чоловік ішов мене вбити. Навіщо тобі вбивати таку стару, як я?» Коли вона говорила, її голова тремтіла від страху або від старості. Картер не міг сказати.


«Ваш онук збрехав, – сказав Картер. Його плече страшенно боліло. Інший чоловік, - продовжив він, - той, що зовні. Ти його знаєш?"


"Я не знаю…"


"Подзвони йому. Нині». Він почав підштовхувати її інвалідний візок до дверей.


"В цьому немає необхідності. Ти не росіянин".


Він підсунув «люгер» на відстань кількох дюймів від її обличчя. "Ти відчуваєш це?"


Її руки пурхали над стволом Вільгельміни, як метелики у плямах печінки. "Це пістолет".


«Це не питання вибору. Ти зробиш, як я говорю, або я тебе вб'ю».


Мені дев'яносто три роки. Чому ти думаєш, що я боюся померти?


«Всі бояться померти. Всі".


Її сухі зморшкуваті губи розпливлися в крихітній посмішці. «Дай мені мою тростину». Вона вказала на вигнуту палицю, пристелену до краю ліжка. Картер приніс його.


Сунувши "люгер" назад у кобуру, він узяв її за руку, легку, як суха гілка, і підштовхнув уперед. Коли він це зробив, його погляд зупинився на підлозі, на порожніх рисах манекена.


"Якби вони не взяли з собою манекен, - подумав він, починаючи логічну послідовність, яка була перервана раніше, - люди, мабуть, він був тут із самого початку".


Тепер вона стояла прямо, спираючись на тростину. "Звільніть мені шлях", - різко сказала вона. Страх зник із її голосу.


Картер відсунув стіл і зчистив бите скло та свічки.


А якщо він був тут увесь час, значить, вона про це знала...


Вона раптом похитнулася, і він прийшов їй на допомогу, тримаючи її за лікоть і плече своєю єдиною здоровою рукою, і вони пішли разом, вона робила крихітні кроки за раз, а він спрямовував, підпирав її.


І якщо вона знала про це, значить, вона в цьому замішана; і вся ця нісенітниця про те, що її життя перебуває в небезпеці, - це нісенітниця собача.


Одночасно з цією останньою думкою пролунав цікавий звук металу, що ковзав по металу, і він невиразно усвідомив, що вона раптово стала сильнішою в його хватці. Раптом вона відсторонилася від нього, і якусь мить він дивився здивовано, вражений тим, як добре вона стояла без його допомоги. Тієї ж миті він побачив над її головою спалах, подібний до світла, що виходить від леза, і раптово зрозумів, що тростина зникла. Він відскочив назад, ледве встигнувши, щоб не потрапити її першим поштовхом. Меч зачепив нижню частину живота і зробив довгастий розріз на сорочці. Він схопив її за зап'ястя, повернув, і лезо з гуркотом упало на підлогу. Він грубо підштовхнув її до дверей, які прочинив на кілька дюймів.


Він притис «люгер» до її спини, коли вона висунула голову і крикнула в коридор. "Товариш Тремлофф!" Чекали кілька секунд. «Гучніше». – наполягав Картер. "Товариш Тремлофф!"


Двері в кінці коридору з клацанням відчинилися, потім зачинилися, і по лінолеуму швидко почулися кроки. "Так, мадам Конья?"


"Запросіть його", - прошепотів Картер.


«Одна зі свічок впала на підлогу, і я боюсь пожежі. Товаришу, - сказала вона.


Де Юрій? Хіба він не може допомогти?


Він так і не отримав відповіді. Говорячи це, він увійшов у двері, оголивши довгий рожевий овал черепа для чекаючого прикладу Картера. Картер хитнувся, і чоловік важко звалився на підлогу. Картер перевернув його і витяг револьвер із кобури під пахвою. Це був Грац-Буйра, ідентичний тому, який він зняв з іншого лакею на ім'я Мандаладів у туалеті аеропорту у Фенікс. «Мабуть, штатна зброя в приватній армії Кобелєва», - пробурмотів він, але йому спало на думку, що він не бачив цієї людини в поїзді, а це означало, що вона, ймовірно, знаходилася тут, в Угорщині, ще одній ланці у великій мережі Кобелєва, що здавалося, досягав всюди.


«Тепер ти бігатимеш, як собака, рятувати свою шкуру, але вже надто пізно», - сказала стара над ним.


"Мою шкуру і чужу", - відповів він.


"Мій онук уб'є тебе", - рішуче сказала вона.


«Один із нас помре, це безперечно».


«Він полюватиме на тебе на всіх континентах після того, що ти зробив з моєю бідною правнучкою».


"У мене немає часу сперечатися", - сказав Картер, розряджаючи автомат великої російської та кладучи в кишеню патрони. Він відкинув пістолет убік.


«Покалічити дівчину у розквіті сил, перш ніж вона встигла народити дітей…»


Картер проігнорував її. Він оглянув кімнату. Це була не більше, ніж ретельно продумана пастка. Він пройшов повз стару й поспішив до дверей.


"Вона була прекрасна", - кричала вона йому слідом, і її слова звучали у вузькому залі. «Кращі агенти КДБ шукали її у кожній столиці світу, і тепер вона має жити в інвалідному візку, як висушена, безсила стара!»


Зовні він швидко підійшов до "фіату" і заліз у нього. Коли він запустив двигун, на капоті з'явилася яскрава срібна тріщина.


Обернувшись, Картер побачив іншого охоронця Кобелєва, що присів навпочіпки біля входу в будівлю, його пістолет був виставлений перед ним, а блідий привид порохового диму йшов через його плече.


Картер натиснув на газ. Машина рвонулася вперед і другий постріл промазав.


Він збив того, хто стріляв, стоячи на акселераторі. Задні колеса шалено буксували, і він зачепив кіоск на протилежному боці вулиці. Малий двигун мав більше потужності, ніж він думав. На той час, як він вирівнявся і перейшов на третю передачу, швидкість була близько шістдесяти.


Провулки пролітали з запаморочливою швидкістю. Він гарячково оглядав кожного, намагаючись знайти ймовірний маршрут до вокзалу, але кожен із них був забитий кінними екіпажами та возами. Начебто все угорське селянство приїхало до міста з недільним візитом.


Він дістався перехрестя, відзначеного міжнародним знаком «Стоп», проігнорував його, повернув колесо вліво єдиною здоровою рукою і мало не пропустив групу пішоходів перед кафе. Фургон військового типу звернув, щоб уникнути зіткнення, і його кілька пасажирів витріщилися на нього з вікон.


Він проїхав ще три квартали, помітив імовірний провулок, звернув у нього і зупинився. Опустивши вікно, він із тривогою прислухався. Нічого. Просто моторчик цокає під капотом. Він прислухався ще тридцять секунд, довше, ніж він насмілювався, і, як і раніше, нічого. Ні сирен, ні крику двигунів у гонитві. Він знову завів машину, увімкнув передачу і поїхав вулицею набагато повільніше.


Він втратив дорогу до вокзалу. У нього було відчуття, що він їхав далі в тому напрямку, в якому він їхав, коли він вперше покинув житловий проект, але він не був певен, і було надто небезпечно повертатися туди, щоб побачити. Йому просто потрібно буде йти по менш використовуваним путівцям і провулкам і сподіватися, що він скоро натрапить на них.


Він поїхав у вузьку вулицю, але незабаром вона перетворилася на колію, яка зникла на чиємусь городі. Іншу вулицю перекрив селянський віз, причеплений до впертого робочого коня. Господар коня, сварливий старий без зубів, здавалося, не поспішав його рушити, і знадобилося кілька хвилин, щоб гудіти, перш ніж двоє інших чоловіків, очевидно родичів, вийшли з одного з будинків і серед безлічі криків і жестів: нарешті переконали старожила розчистити шлях.


Пройшовши півдюжини кварталів тому, він повернув за ріг і раптом опинився там. Він заїхав на паркування за кілька сотень ярдів від входу на станцію, виліз із машини й увійшов у кафе через дорогу. Роберт мав чекати його за столиком біля вікна. Місце, однак, було безлюдним.


Ззаду вийшов невисокий здоровенний чоловік у фартуху.


«Тут була дівчина, – сказав Картер.


Чоловік зупинився як укопаний і дивився на Картера з відкритим ротом.


«Дівчина», - сказав Картер, дивлячись через плече на вулицю та на станцію, за якою чекав Східний експрес. Але зараз він виходив. Він йшов!


Чорний седан різко зупинився на протилежному боці вулиці. Двері відчинилися, з них вийшла молода жінка і кинулась по вокзалу, переслідуючи поїзд, що йде.


Хтось у поїзді відчинив двері, і руки потяглися, щоб допомогти жінці, що біжить, піднятися на борт.


Але навіть з того місця, де стояв Картер, не можна було сплутати ні з ким цю витончену, атлетичну молоду постать. Це була Тетяна Кобелєва, яка повністю одужала.


Тринадцятий розділ


Краєвиди обрушилися на нього через лобове скло "Фіата" - калейдоскоп форм та кольорів без визначення. Він примружився, дивлячись на сонце, вчепившись здоровою рукою в руль, відчайдушно борючись за те, щоб залишитися в свідомості. Біль більше не був зосереджений у його плечі. Це поширилося по всьому тілу, і з кожним ударом його серця здавалося, що вся його істота пульсує.


Плоскі одноманітні поля за межами Дьйора поступилися місцем округлим гребеням Задунайських гір, і рух ставав все важчим. Дорога впала на триста чи чотириста футів за півмілі, потім майже так само швидко піднялася короткими несподіваними поворотами. Картер не раз прокидався і виявляв, що знаходиться не з того боку білої лінії, і інша машина наближалася до нього.


Він знав, що йому потрібне лікування, і йому потрібно якнайшвидше. Він проігнорував жахливий біль у ребрах після бою з Шуріном, і зрештою вона вщухла. З тріснулими ребрами нічого не можна було вдіяти, окрім як заклеїти їх стрічкою і дати зажити. Інша справа – кульове поранення.


І все ж щоразу, коли він думав про біль, а це відбувалося кожні кілька секунд, його нога тільки сильніше тиснула на педаль газу.


Він втратив з уваги поїзд на заплутаних провулках Дьйора, але кілька разів пересував його на рівнинах, його штабеля випльовувала чорний вугільний дим, коли він мчав рейками під повним натиском пари. Іноді, проводячи паралель із цим, його дратувала думка, що Синтія і Роберта знаходяться всього за кілька сотень футів від них, але до них неможливо дістатися. Його теж дратувало те, що Кобелєв та його дочка знову були разом, і ніщо не заважало йому вбити Синтію і навіть Роберту у будь-який час, коли він хотів.


Він знову втратив слід поїзда, коли він піднімався в гори, і досі не бачив його майже тридцять хвилин. Він думав, що його єдина надія - якимось дивом зустріти поїзд у Будапешті за дев'яносто кілометрів від нього. Це припинилося б, якби тільки вугілля та вода, а воно мало бути там, коли це сталося.


У тисячний раз він потер очі і змусив себе залишитися в свідомості і забути про біль, і в тисячний раз його тіло відповіло постійним гудінням, білим шумом розпеченого відчуття. Незабаром він виявився правіше, ніж лівіше. Автомобіль кинувся на нього з протилежного боку, попереджаючи його гудок. В останню хвилину він повернув кермо, і він пролетів повз, його гнівне виття поступово стихало за його спиною.


Цього разу це було надто близько для комфорту. Він притулився до плеча і зупинився, його суглоби побіліли на кермі, а серце шалено калатало в грудях. Він нічого не міг вдіяти, ніяк не міг отримати допомогу. Він змушував свій розум використовувати будь-яку можливість - від дзвінка Хоуку і відправлення ополчення до відмови прямо тут і зараз і калачиком, що згорнувся, щоб померти, але нічого не було життєздатним. Зрештою, залишився лише один курс – робити те, що він робив. Він завів двигун і виїхав на асфальт, гадаючи, чи прокинеться він вчасно наступного разу.


Через кілька хвилин, незважаючи на його рішучість, повіки почали опускатися, а потім закриватися. Через кілька секунд він почув стукіт у праве переднє крило, ніби хтось ударив його молотком. Він прокинувся якраз вчасно, щоб побачити валуни на узбіччі дороги досить близько у пасажирському вікні, щоб розрізнити тріщини у камені. Він спробував відсунутись, але удар об гранітну стіну висмикнув кермо з його руки. Автомобіль зачепив особливо великий виступ, розвернувся і раптово зупинився, жбурляючи Картера в дверне плече першим. Біль вибухнув у руці, як осколкова граната. Він ледь не заснув, доки його не наздогнала чорна ніч.


* * *


Стара селянка з тазом, що димився, з водою в руках проникливо подивилася на нього з відстані менше фута, потім повернулася і переступила через білу кімнату з низькою стелею до хлопчика, що сидів біля грубої дров'яної печі. Вона вилила воду з тазика в раковину і, не дивлячись на хлопчика, сказала йому: «Поклич лікаря. Американець не спить».


Менш ніж за хвилину хлопчик повернувся зі смаглявим чоловіком років п'ятдесяти, з густими вусами кольору солі та перцю, що закривали верхню губу, та закоченими рукавами сорочки. Його очі оточували окуляри в дротяній оправі, поверх яких він пильно подивився на Картера. "Як ти себе почуваєш?" - спитав він англійською. "Ти американець?"


"Погано", - сказав Картер, ігноруючи друге питання.


Тобі було важко. Минулої ночі я вийняв це з твого плеча». Він підняв грудку свинцю, вкриту кров'ю.


"Минулої ночі? Який сьогодні день?"


"Понеділок."


"Святий Христос!" - сказав Картер, починаючи вставати.


"Легше", - сказав лікар, міцно тримаючи його за руку і плече. «Ти поки не в тій формі, щоб кудись йти. У тебе буде відкрита рана, якщо ти наполягатимеш».


"Ви не розумієте! Я мушу бути у Будапешті! Я мав бути там учора!»


Картер щосили намагався вирватися з-під контролю лікаря, і це зусилля віддалося болем у плечі.


"Йди!" - крикнув лікар хлопцеві, який дивився прямо за двері. "Скажи коменданту, що я не можу його утримати".


Картер напружився ще кілька хвилин, потім у знемозі впав на ліжко. "Все одно вони вже пішли", - пробурмотів він.


«Ти маєш рацію, мій друже», - сказав низький культурний голос. І Картер, і лікар обернулися. У дверях стояв високий, елегантно стрункий чоловік у синій саржевій формі Угорської народної армії. Принаймні вона була схожа на форму іншої угорської армії, яку бачив Картер; різниця була в тому, що ця не була схожа на мішок. Вона була спеціально розроблена, щоб розгладити кожну опуклість та зморшку. По золоту на плечах Картер здогадався, що це полковник чи вище.


"Дайте йому встати, лікарю, якщо він хоче сісти".


Лікар відпустив його, і Картер болісно прийняв становище, при якому він міг спертися спиною на білу стіну.


"Лікар сказав мені, що у вас чудові здібності до відновлення", - сказав комендант, підходячи ближче. «Тепер я бачу, що він мав рацію. Чудово. Чи не хочете ви сигарету? Він простягнув золотий портсигар, наповнений темно-коричневими сигаретами, в яких Картер дізнався, що вони виготовлені в Росії. Картер узяв одну, потім комендант вийняв одну собі, сильно постукав нею футляром і запалив. Він запалив її, потім присунув стілець і сів.


"Де я?" - спитав Картер.


«У горах приблизно на півдорозі між Будапештом та Дьйором. Село називається Діосд. Один із місцевих селян знайшов вас після нещасного випадку, коли він повертався додому з пологів. Він збирався відвезти вас до лікарні у Будапешті. але він дізнався про кульове поранення, коли побачив його, і вирішив, що у вас якісь проблеми, тому він привіз вас сюди».


«Деякі ласки», - кисло сказав Картер.


Комендант усміхнувся. «Ви не повинні звинувачувати селянина у моїй присутності. Він не мав вибору в цьому. Крім того, я боюся, що ви переоцінюєте ефективність своєї безпеки. Ми стежили за вашими пересуваннями з того часу, як ви поїхали з Дьйора. Ми б знайшли вас після того, як ви не змогли пройти через наш останній контрольно-пропускний пункт у будь-якому випадку. І зрештою, все не так вже й погано, чи не так? Вашу рану оброблено, і незабаром вам буде надано безкоштовний транспорт назад до австрійського кордону».


«Мені потрібно закінчити роботу у Будапешті».


"Доктор, чи не могли б ви нас на хвилинку покинути?" - Запитав комендант.


Лікар підняв брову, потім, не кажучи ні слова, підійшов до раковини, зібрав кілька інструментів, що лежали на підносі поруч із нею, і вийшов за двері.


Коли він пішов, комендант присунув стілець на кілька футів ближче до ліжка. «Я думаю, вам слід знати, – сказав він конфіденційним тоном, – моє начальство вважає вас не більш ніж звичайним убивцею і хотіло б, щоб вас застрелили. І вони послали б мене сюди, щоб зробити саме це, якби це було не так». Це стосується самих Рад. Жоден із них, схоже, неспроможний визначити, де перебуває товариш Кобелєв в ієрархії. Вони бояться служити його справі і бояться цього не робити. Вони дуже спантеличені, і поки вони залишаються такими, ми Угорці цілуємо руки їм обом. Кобелєв зараз їде з країни, а ви непрацездатні. Зрештою, все йде добре, чи не так? "


"Ні", - рішуче сказав Картер. «У поїзді перебувають дві жінки, американські громадянки, і мій уряд дуже образиться, якщо їм буде завдано якоїсь шкоди…»


"Ах!" – різко вигукнув комендант. «У вас тут немає прав. Ви всі в'їхали до країни нелегально. Все, крім міс Стюарт, яка, як мені сказали, є її справжнім ім'ям, а вона лише шпигун, що маскується під угорську шкільну вчительку. Ви всі небажані іноземці, а я радий позбутися вас! Він акцентував цю останню заяву, клацнувши попіл від сигарети на бездоганну дерев'яну підлогу.


і на кілька хвилин розмова закінчилася.


Вони курили. Комендант дивився на Картера, але Картер проігнорував його і втупився в підлогу. Він думав про Синтію і Роберта і про свої менші шанси на їх порятунок.


«Знаєш, – сказав нарешті комендант, – справа не в тому, що я тебе недолюблюю, друже мій. Ти вражаюча людина, і я мушу захоплюватися твоєю підготовкою. Наприклад, твоя угорська дуже хороша, майже без акценту. І ви пройшли довгий шлях, незважаючи на величезні труднощі. Лікар сказав мені, що у вас нещодавно зламано кілька ребер. Ваша здатність до відновлення є вражаючою. Але маю роботу».


"Ви не любите Кобелєва більше, ніж я, чи не так?" - спитав Картер.


"Що змушує тебе казати це?"


"Це правда, чи не так?"


«Я не люблю цю людину, я визнаю це. Він є легендою КДБ. Історії, що вони розповідають, лякають. Дозвольте мені сказати так – я не схвалюю його методи. Для мене він уособлює весь радянський підхід до правління. Безжальний, влада заради влади. Загалом зневажена людина. Але в наші дні та у віці не завжди можна обирати партнерів по ліжку. Така маленька країна, як моя, має бути у союзі з кимось сильним».


Зовні завівся двигун. "Що це таке?" - спитав Картер.


«Гертоліт, щоб доставити вас до Австрії. Я вважаю, що людина вашої надзвичайної витривалості готова подорожувати».


Двері відчинилися, і до кімнати увірвався лікар. Його волосся майоріло вітром, а позаду нього, на скотарні, трава сміялася вітром від великого ротора вертольота.


Він гукнув. "Ви не можете везти цю людину зараз!"


"Чому б і ні?" - спокійно спитав комендант.


«Бо його стан не встиг стабілізуватися. Перемістіть його зараз, і ви можете його вбити».


«Накази є накази, лікарю. Боюся, що тут наш друг трохи нас бентежить».


«Ви дозволили мені врятувати його життя. Ви ж не очікуєте, що я стоятиму осторонь і дозволити вам убити його, чи не так? Дайте йому двадцять чотири години.


Комендант повільно похитав головою.


«Ми не такі, як ці американці, які ні в що не вірять, окрім грошей. Ми певною мірою цінуємо цінність людського життя».


Комендант уважно подивився на Картера. Зрештою, він сказав: «Добре. Двадцять чотири години. Але не більше. Я залишу вертоліт та команду під рукою, щоб відвезти його назад, як тільки ви скажете, що він готовий». Він відчинив двері, потім повернувся і подивився прямо на Картера. "Ми не варвари", - сказав він і вийшов.


Підійшов лікар, обережно вийняв сигарету з пальців Картера і кинув її до найближчої склянки з водою. "Ти маєш спати", - сказав він. "Тобі ще знадобиться твоя сила".


"Хіба я не можу нічого зрозуміти?" - жалібно спитав Картер. «Життя двох молодих жінок залежить від…»


"Шшш!" – різко сказав лікар. «Спи. . Сподіваюся, що це залишить тебе живим. Не руйнуй здоров'я, намагаючись зробити щось дурне».


Він штовхнув Картера назад на ліжко і натягнув ковдру під підборіддя. Картер перестав пручатися. Він боявся, що лікар дасть йому щось, щоб він заснув, і йому потрібне було гостре мислення. Лікар задер грубі домоткані штори на низьких вікнах і підійшов до дверей. Він відкрив її, створивши слабке світло, і вийшов. За ним, широко розплющеними очима, дивився хлопчик.


* * *


Коли повіки Картера наступного разу розкрилися, він виявив, що його оточує блідо-жовте світло. Хлопчик стояв над ним, тримав у руках гасову лампу без труби і дивився. Коли він зрозумів, що Картер не спить, він злякано зітхнув.


«Не бійся, – прошепотів Картер. "Як тебе звати?"


"Мілошу", - м'яко відповів хлопчик.


"Мілошу. Ти коли-небудь був у Будапешті, Мілош?"


Хлопчик кивнув головою.


«Готовий посперечатися, ти колись захочеш там жити».


Хлопчик знову енергійно кивнув головою.


«Я хотів би поїхати в Будапешт, Мілош. У мене там є друзі, які чекають на мене. Але ці люди мене не відпускають. Я маю йти, і вони не дозволять мені. Мені потрібна допомога, Мілош. Твоя допомога, якщо я колись дістануся туди вчасно. Тобі подобаються ножі, Мілош? "


Хлопчик знову кивнув і дістав із кишені старовинний складаний ніж. Він був швейцарським, але був поламаний. Залишилося лише два леза, одне з них іржаве, а інше з сильними сколами. І все ж, після того, як він з ним поводився, Картер зрозумів, що для хлопчика він був на вагу золота.


«Готовий посперечатися, ні в кого тут немає такого чудового ножа». Він узяв його у хлопчика і підняв, щоб подивитись на нього. "Два леза", - сказав він з вдячністю, витягаючи іржаве лезо і проводячи пальцем по його краю. "Звідки це в тебе?"


"Обміняв на інші речі", - сказав хлопчик.


Картер мудро кивнув головою. «У мене теж є ніж, – сказав він, – навіть краще, ніж цей. Я готовий віддати його тому, хто б допоміг мені дістатися до Будапешта».


Хлопчик нічого не сказав.


Картер узяв його за руку.


«Мій одяг, Мілос. І моя зброя. Принеси їх мені, і я дам тобі такий чудовий ніж, який ти коли-небудь бачив, обіцяю».


Погляд хлопчика залишався рівним, і Картер не був певен, що зрозумів. Він подумав, як перефразувати це, але вирішив, що це марно. Вільгельміна та Хьюго, швидше за все, були замкнені в поліцейському сховищі за багато миль звідси. Він упав на ліжко і зітхнув. Хлопчик простяг руку, взяв ножа і сунув його назад у кишеню.


Двері раптово відчинилися, і з'явилася селянка з відром у руці. "Мілошу!" гукнула вона. "Забирайся звідси!"


Хлопчик винувато позадкував.


«Давай. Іди та грай. Дай бідолаху в спокої». Вона махнула на нього фартухом, наче ганяла курей. Хлопчик поспішив до дверей, відчинив її, але перед тим як вийти, кинув швидкий погляд на Картера. Потім він втік, а жінка зачинила за ним двері. "Хуліган", - вигукнула вона, хитаючи головою, коли він пішов.


Вона повернулася і вилив вміст відра у великий чайник на плиті. Потім довгим сірником вона запалила вогонь і поклала дров. Було щось у її рухах, у повільній, тяжкій роботі, на яку можна було розслабляючись дивитися. Коли закипів чайник, вона зняла його з плити і піднесла до ліжка. "Мені потрібно змінити пов'язку", - сказала вона.


Вона почала повільно знімати марлеву пов'язку, яку наклав лікар. Рана виглядала потворно, але її спокійне, цілеспрямоване вираз обличчя не змінилося. Вона ніжно промокнула його плече ватою з водою з чайника. "Я тут ветеринар", - сказала вона. «Ось чому вони привели вас до мене. У її сільському акценті була чудова переливчастість.


Закінчивши промивати рану, вона відрізала кілька шматків марлі та обережно притиснула їх до місця. Потім вона наклеїла на них плівку. Коли вона закінчила, вона наказала Картеру перекотитися на живіт.


Протягом кількох хвилин її сильні пальці повільно розминали м'язи його плеча та шиї, потім Картер втратив рахунок окремих рухів та віддався загальному відчуттю задоволення. Ефект був чудовим. Біль і напруга, здавалося, зникли. Він повністю розслабився і незабаром міцно заснув.


* * *


Вдруге він прокинувся у темряві. Не було світла ні у вікні, ні на порозі дверей. Спочатку він подумав, що він один, потім почув рух. По дерев'яній підлозі човгали туфлі. Щось важке впало на заднє ліжко. Підвівшись, він потягся донизу, щоб відчути, що це було. Вільгельміна.


"Мілошу?"


У відповідь упало ще щось, цього разу легше і гнучкіше. Він провів рукою вниз і намацав грубу сорочку та штани, які Шветцлер позичив йому, і які тепер здавались такими, якими вони були багато років тому.


"Гарна робота, Мілош, мій хлопчику!"


Картер підвівся і поспішно почав одягатися. Він був трохи не в собі, але надто схвильований, щоб хвилюватися. Він як міг натягнув штани і поправляв сорочку, коли хлопчик чиркнув сірником і запалив гасову лампу. Коли вона почала мерехтіти, він сів у крісло і почав вивчати стилет, ніжно проводячи пальцями вгору і вниз по лезу.


«Вірно. Він твій, Мілош», - прошепотів Картер, перевіряючи обойму Люгера, потім засовуючи її за пояс своїх штанів. «Ось, дозволь мені дещо тобі показати». Він підійшов, підняв спеціальні піхви Х'юго і прикріпив їх до передпліччя хлопчика. Потім він вставив стилет у пружинний механізм. «А тепер напружуй м'язи», - сказав він. Хлопчик зігнувся, ніж вилетів і ковзав по підлозі. Хлопчик почав підбирати його, коли Картер схопив його за руку і розгорнув, поки вони не подивилися одне одному просто у вічі.


«Це не іграшка, синку. Це зброя, яка використовується для вбивства людей. На ньому не лишилося крові. Подумай про це і стався до нього відповідно». Хлопчик урочисто кивнув головою.


Поки Мілош був у другому кінці кімнати, Картер нахилився і задув ліхтар. Хлопчик, здавалося, відчув, що відбувається і перестав рухатися.


Картер відсмикнув віконну фіранку. Довгі лопаті вертольота блищали в місячному світлі. Ліворуч, у тіні невисокої довгастої сараї, на вітрі танцювали вогники невеликого багаття. Він подався до дверей, але хлопчик схопив його за руку. "Поки що", - сказав Картер англійською, стискаючи плече хлопчика. «Тобі краще сховати цей ніж на якийсь час, інакше вони дізнаються, хто допоміг мені вибратися звідси».


На мить хлопчик просто тримав його, наче він хотів щось сказати, але не міг підібрати слова. Потім він сказав: «Дякую».


«Нема за що», - сказав Картер, скуйовдивши хлопчику волосся. Потім він якомога тихіше штовхнув дерев'яні двері і спустився на скотарню.


Гелікоптер стояв на галявині між будинком і сараєм. Це була модель радянського виробництва, яку хлопці з НАТО називали гончою. Було легко зрозуміти, чому лікар не хотів, щоб він летів на ньому. У цій конкретній версії пасажирську капсулу було видалено, а кормову кабіну залишено відкритою. На висоті п'яти тисяч футів буде холодно та свіжо.


Він прокрався вздовж паркану до далекої сторони сараю, до кінця навпроти палаючого вогню, потім через густу траву вздовж зовнішньої стіни сараю, поки не підійшов досить близько, щоб побачити довгі тіні, що відкидали чоловіки, і почути їхні голоси.


Він мовчки вимкнув запобіжник Люгера, потім сів і почав чекати. Уривки розмов доходили до нього за вітром, але нічого зв'язного. Потім він почув тріск сухих бур'янів за кілька ярдів від нього і зрозумів, що це не займе багато часу.


З-за рогу будівлі з'явилася темна постать, розстебнула блискавку на своїх штанах і трохи розсунула ноги. Почалося м'яке шипіння, коли Картер підкрався ззаду.


"Ні руху, ні звуку", - прошепотів він, приставляючи стовбур Люгера до потилиці чоловіка. Чоловік завмер, і його потік раптово припинився. "Ти тут. Повернися та йди до своїх друзів».


Коли вони увійшли у вогонь, розмова раптово припинилася, решта повернулася до них.


«Киньте зброю, – крикнув Картер. Чоловіки корилися. Було два автомати АК-47 та кілька пістолетів.


Коли він їх роззброїв. Картер жестом звелів їм підвестися, потім жестом відмахнувся від вертольота. «Поверніться та йдіть. Зараз же! ».


На мить чи дві здавалося, що солдати не підкоряться його командам. Він підняв зброю трохи вище, і вони повернулися і поспішили геть.


Він дозволив їм відійти принаймні на сотню ярдів, перш ніж видертися на борт вертольота.


Машина завелася легко, через пару секунд тиск олії піднявся, і двигун стабілізувався. Солдати бігли до хати. Мабуть, за зброєю.


Картер обережно пересунув уперед керування тангажем і швидкістю, і машина повільно відірвалася від землі, від болю в рані його нудило. Але він був у дорозі, думка про Кобелєва затуляла всі інші міркування.


* * *


Будапешт з його геометричною сіткою вогнів і чорною дунайською прірвою в центрі приходив і йшов, як і місцева авіадиспетчерська служба, яку Картер переконав, що він бере участь у важливих військових навчаннях. Слово про втечу, очевидно, ще не спіткало його.


Судячи з графіків на борту, Картер вирішив, що Кобелєв і викрадений потяг пройшли Будапешт кілька годин тому. На цей час він буде майже до кордону з Румунією на півдні.


На південь від міста він підняв гелікоптер, опустився на низьку висоту і повністю натиснув на газ.


Земля стала плоскою, і сліди тяглися до обрію, як леза ножа. Він тримав невелику висоту, піднімаючись тільки для мостів і повітряних проводів.


За півгодини він досяг Сільнока на річці Тиса. Він обігнув місто і продовжив свій шлях на південь, рівний стукіт роторів майже заколисував його. Здавалося, що він летів вічно, до мети, якої ніколи не досягне... поза зв'язком зі світом і своїм минулим, Кобелєв – єдина думка, яка більше мала значення.


Чотирнадцятий розділ.


Картер перебрався до Румунії у сутінках незадовго до світанку. Висота різко піднялася за останні півтори години, і коли перші промені світла впали на місцевість, рожевіли не пісок і трава, а сніг. То була гірська країна. На сході та півдні стояли Карпати та Трансільванські Альпи, що пливли на горизонті, як величезні кораблі. Височіючи в центрі, сама стара Молдовяну, піднімаючись на висоту понад вісім тисяч футів, була видна, хоча пік був на відстані понад сімдесят миль.


Колія теж почала підніматися, звивиста по долинах і виходячи з них, обіймаючи гірські схили, плямисту смугу чорного бруду та блискучої сталі на тлі побілілої скелі. Картер невблаганно стежив за нею. У нього страшенно боліла рука, і він прикинув, що пролетів майже двісті миль, але викраденого поїзда все ще не було видно.


Його почали переслідувати тривожні думки: можливо, він вибрав неправильний набір слідів; можливо, вони десь зупинилися дорогою, і він їх пропустив; а може, натомість вони вирушили на південь із Будапешта до Белграда.


Його паливо було закінчено. Якщо він піде набагато далі, він сяде тут і застрягне в снігу та вітрі.


Він майже переконав себе здатися і обернутися, коли побачив стовп чорного диму, що висів у повітрі навпроти повороту. Він обігнув землю, і ось він, що димить щосили, двигун чорний, як ніч, штовхаючі штанги, клуби вугільного диму, що струмують з його труби. За нею слідували п'ятнадцять старовинних вагонів, кожен з яких був розфарбований трохи по-своєму, змушуючи їх виглядати з першого погляду як свого роду шоу-потяг.


Він повернувся праворуч і відступив за край гори, не бажаючи, щоб його побачили. Це зажадало певної стратегії. Він піднявся над колективним полем і одразу набрав висоту, хоча розумів, що є межа того, наскільки високо він може піднятися. Повітря тут було холодніше і сухіше, ніж минулої ночі, а це означало, що воно не буде добре працювати з роторами. Крім того, йому потрібно було споживати більше палива, щоб пройти таку саму відстань.


Він перелетів невисоку вершину і спустився в долину з іншого боку, потім знову знайшов слід і пішов ним ще дві милі. На той час він зрозумів, що виграв п'ятнадцять хвилин біля поїзда, і почав кружляти в пошуках гори в пошуках особливого типу снігової освіти, яка помітно випирала на дні уступу.


Він знайшов те, що шукав і обігнув його, підійшовши дуже близько, різкий тріск лопатей ротора відбивався у вузькому прорізі долини.


Потік вугільного диму з'явився через поворот унизу.


Картер зробив другий прохід, піт почав виступати на його чолі, коли він повернув дросель уперед до упору. Знову жахливий гуркіт вертолітного двигуна та ударів роторів у сніговій тиші.


Потяг з'явився біля підніжжя довгого підйому, коли Картер маневрував вертольотом вгору і навколо по болісному крутому повороту, і сніг почав зісковзувати зі схилу гори, спочатку повільно, потім все швидше і швидше. замітаючи сліди.


Потяг уже сповільнював хід, коли Картер підняв вертоліт і втік над вершиною. Він полетів у попередню долину, знайшов зручне місце і приземлився.


У носі вертольота він виявив важку куртку та аптечку. Він зняв сорочку і глянув на свою рану. Лікар зробив досить гарну роботу. Шви виглядали так, ніби вони тримаються, за винятком того, що навколо кінців чорної нитки почала утворюватись рідина – поганий знак. На щастя, за ніч стало так холодно, що було замало, щоб завдати болю.


Він перев'язав рану і знову одягнув сорочку. Він натягнув куртку та перевірив Вільгельміну. У «Люгері» залишилося лише дев'ять набоїв. Він засунув його в одну з великих бічних кишень і виліз у сніг. Сонце вже наближалося до горизонту.


* * *


Картер побіг рейками. Попереду хмара пари клубилася з-за повороту, і повітря було сповнене шипіння пара. Він пірнув за серію валунів уздовж рейок і переходив від однієї до іншої, доки не побачив задню частину поїзда.


Двоє охоронців Кобелєва стояли на невеликій платформі з перилами наприкінці останньої машини, кожен із ручним кулеметом через плече. Вони були одягнені в хутро і шкіру, як два гірські провідники шерпів, і сміялися. Слова були спотворені, але тон був безпомилковим. Очевидно вони приїхали підготовленими до погоди.


Картер збирався вбити їх обох, але так, щоб жоден із них не вистрілив. Одна черга із кулеметів – і прибіжить увесь потяг. Останнє, що йому потрібно було в цей момент, - це перестрілка.


Він просунувся за інший валун, поки не опинився за п'ятдесят ярдів - максимально можливої відстані, при цьому він все ще був абсолютно впевнений у своїй стрільбі. Потім він нахилився вперед, нагвинтив глушник на кінець стовбура, уперся рукою в камінь і почав чекати.


Двоє чоловіків продовжували говорити та сміятися. Здавалося, один розповідав іншому історію. Іноді з передньої частини поїзда на Картера долинали розрізнені крики, і час від часу йому доводилося опускати пістолет і дмухати на пальцях, щоб вони не замерзли.


Нарешті один охоронець дістався кульмінації, а другий від душі засміявся, а перший відвернувся від вітру, щоб закурити цигарку.


Це був момент, на який Картер чекав. Він прицілився в людину, що сміється, обережно стиснув і всадив кулю йому в горло. Голова охоронця вдарилася об задню частину машини, відскочила вперед, і він перекинувся через низькі перила.


Другий чоловік підвів очі, сигарета випала з його рота. У його здивуванні білки його очей були видні навіть із п'ятдесяти ярдів. Картер зробив другий постріл у шию чоловікові за лівим вухом. Куля пробила частину голови людини, заливаючи кров на кілька футів. Він упав на першого чоловіка, потім звалився на підлогу, його тіло смикалося.


Картер підбіг до поїзда, звільнив обох чоловіків від їхніх кулеметів, шпурнув одного якнайдалі в долину внизу і вивалив іншого плечем, потім зайшов у вагон. Він був порожній. Це були приміщення для прислуги, Ліжка, тісні ліжка з тільки висувним ліжком і вікном, але жодне з ліжок не було зсунуто, і кожне з вузьких розсувних дверей було відчинено. Не було жодних ознак того, що тут нещодавно хтось був.


Він попрямував до наступного вагона - спального вагона зі старомодними оббитими сидіннями. Там теж було пусто. Невеликий обігрівач наприкінці проходу видував тепле повітря. Він нахилився, щоб зігріти руки, прислухаючись. Не було жодного звуку; поїзд здавався порожнім. Йому було цікаво, чи не зійшли пасажири десь по дорозі.


Він пішов до наступного вагона. Більше спальних місць, хоча вони призначалися для платних клієнтів, більше, ніж ті, що були раніше й краще обладнані, із фіранками з пензликами та невеликими фарфоровими раковинами для миття вздовж однієї стіни. Картер полегшив прохід, заглядаючи в кожен відсік з автоматом напоготові, не знаючи, чого очікувати.


"Нік?" - хтось прошепотів за ним. Він розвернувся. Роберта з розпатланим волоссям і очима, повними полегшення, підбігла до нього і уткнулася обличчям у його здорове плече.


Він дозволив їй поплакати, а потім відсторонився. "Зберись", - сказав він їй.


"Я могла б убити його", - сказала вона з раптовою силою. Але мій пістолет заклинило.


«У Будапешті вигнали всіх пасажирів та команду. Не те, щоб комусь із них було шкода йти. Але Тетяна повернулася!


«Я бачив, як вона сідала у поїзд у Дьйорі. Де Синтія?


Попереду. Другий вагон позаду двигуна».


"Вона ще жива?"


Роберта кивнула головою. «Я була така рада вас бачити. Коли вони зупинилися через лавину, я подумав, що помру тут. А потім мені спало на думку, що це можете бути ви. Я не повірила цьому, але дякувати Богові, що правильно. Що, чорт забирай, трапилося з твоєю рукою? "


«Маленька проблема у Дьйорі. Наш друг Кобелєв завжди думає наперед. Він подумав, що я можу пам'ятати його бабусю, тому він улаштував мені пастку. Чорт забирай, майже спрацювало».


Вона розстебнула парку та розстебнула сорочку. "О, Нік!" - Вигукнула вона, побачивши це. "Тобі потрібна допомога."


"Пізніше."


Її очі ледве стримували сльози. «Я зробила помилку, Нік. Мені дуже шкода. Думаю, бо ти чоловік, ти маєш стати великим героєм. У всякому разі, коли я приїхала сюди, я зрозумів, що мало що можу зробити, тож я лежала тихо. Минулої ночі, коли всі спали, я подумав, що ризикну. Я пробрався в салон автомобіля попереду і виявила, що Кобелєв спить на той момент без охорони. Я стріляла в нього, але тут мій проклятий пістолет заклинило Я щойно вибралася звідти”.


"Тобі пощастило, що тебе не спіймали".


"Ти щось знаєш, Картер?" - обурено спитала вона, і її сором нарешті перетворився на гнів. «Протягом усього нашого співробітництва ви не чинили мені жодної поваги. Коли ви вперше зустріли мене, ви прийняли мене за повію, потім ви затягли мене на вокзал, щоб почекала, як маленька дівчинка, поки ви пішли перехопити Кобелєва у його бабусі. А тепер ви кажете мені, що не думаєте, що я здатна на просту операцію, яку мене навчили”.


"Добре", - сказав він, намагаючись її заспокоїти. «Я також перепрошую. Я зробив помилку в Австрії, і мені слід було взяти вас із собою в Дьєр. Я міг би використати вас. Отже, тепер ми з розрахунку. Давайте закопаємо сокиру війни. Ми не маємо часу на сварки між собою. "


«Я пробачу тебе, якщо ти пообіцяєш вибачитись повністю, коли все це закінчиться».


"Добре. Тепер підемо шукати Кобелєва».


Вони пробиралися через вагони поїзда, що залишилися, спальні вагони, вагон-душ, вагон-ресторан і кухню, де Нік бився з Шуріном; всі були покинуті. Коли вони підійшли до маленького салону вагона, де Картер спершу зіткнувся з Кобелєвим, вони тихо радилися за дверима.


"Минулого разу, коли я був тут, - прошепотів Картер, - були двоє охоронців, один з цього кінця, а інший - з іншого".


«Те саме, що й минулої ночі», - сказала Роберта.


«Тоді нам доведеться припустити, що вони ще там. Ви повертаєтеся у вагон, виходите з поїзда, потім підходите до іншого кінця цього вагона, намагаючись нікому не дозволити вас побачити. разом. Я увірвусь у ці двері і вб'ю першого охоронця. Ви кинетеся в інші двері і привернете увагу другого. Забравши першого охоронця з дороги, ми влаштуємо перехресний вогонь. Але не стріляйте, якщо ви обов'язково повинні це зробити. Ми досі не знаємо, чи перебуває там Кобелєв, і я б волів не афішувати той факт, що його сили підтримки майже повністю скоротилися».


Роберта кивнула, взявши ручний кулемет, який їй запропонував Картер. Вони звірили годинник. "П'ять хвилин", - сказав він.


"Ви впевнені, що довіряєте мені не облажатися?" — спитала вона.


"Забирайтеся звідси! Давайте не починатимемо все це знову!» Вона обернулася і вислизнула з машини.


Картер стежив за годинником на своєму зап'ясті, поки не минуло п'ять хвилин, а потім увірвався в двері в той самий момент, коли Роберта проштовхнулася всередину з іншого боку. Машина була порожня.


«Вони були тут, – сказала Роберта. «От трубка Кобелєва. Ще тепла». «І інвалідне крісло Синтії. Принаймні вони відпустили її. Але де, чорт забирай, все?»


"Зовні я почув голоси в передній частині поїзда".


"Давайте подивимося."


Вони проїхали клубним вагоном, схожим на той, який вони щойно залишили, за винятком того, що в ньому не було бару. Він теж був порожній, хоч нещодавно був зайнятий. Наступною машиною був вугільний тендер, через який вони перелізли до моторного відсіку. Там теж було порожньо, хоча протипожежні двері були відчинені, а всередині палав лютий вугільний вогонь.


Тепер голоси були виразно чутні, і Картерові здалося, що він впізнав голос Кобелєва. Він висунувся з вікна і побачив російського, що стоїть перед двигуном, поклавши руки на стегна, а його біле волосся було притиснуте густою хутряною шапкою. Він спостерігав за двома його охоронцями, машиністом та пожежником, які розгрібали вугільними лопатами сніговий насип, який блокував шлях. Він вигукував накази, закликаючи їх копати швидше. Поруч із ним стояла струнка жінка з чорним волоссям. Спочатку вона виглядала як Тетяна, але він припустив, що це, мабуть, Синтія, бо під чоловічим пальто, що звисало з її плечей, як намет, здавалося, на ньому не було нічого, окрім халата та нічної сорочки.


Він нахилився трохи далі і навів «люгер» на російську.


Він якраз збирався спустити курок, коли куля зрикошетила від двигуна за кілька дюймів від його руки.


Картер ухилився, Роберта була поряд. "Де він?" — спитала вона.


"Перед нами. десь попереду».


Вона вискочила, швидко глянула і зробила коротку чергу з автомата. На її постріли швидко відповіли такою самою короткою чергою, від якої кулі зі свистом відлетіли від стінок відсіку.


"Ти в порядку?" - спитала вона, знову нахилившись і дивлячись на руку Картера, яку він тряс, наче його вжалили.


«Просто металеві уламки. Дідька лисого! Я мусив зрозуміти. Він поставив охорону в тилу, бо думав, що я якось пов'язаний із лавиною. Звичайно, він розмістив би ще одну над поїздом, щоб стежити за всім, на випадок, якщо я прибрав перші два”.


Було ще кілька пострілів, цього разу з іншого боку і нижче, вони пройшли простір між вугільним тендером і двигуном, залишаючи глибокі срібні мітки на шаблоні прямо над їхніми головами.


"Картер!" пролунав крик з боку другої серії пострілів. «Сподіваюся, ви не збиралися тікати з моїм потягом. Завдяки вам він нікуди не подінеться».


"І ти теж, Кобелєв!" - крикнув Картер у відповідь.


Стрілянина тривала, цього разу відразу з двох боків, і Картер і Роберта зіщулилися в кутку, щоб не потрапити під рикошет.


"Здавайтеся!" крикнув Кобелєв. «Ми вас притиснули. Крім того, у нас досі є ваш друг».


"Але у нас є поїзд!" - заперечив Картер. Він проліз через вугільний пил на підлозі і визирнув на позицію Кобелєва. Вони використовували великі валуни, збиті лавиною, для укриття. Він зробив два постріли, від яких голови пригнулися. Залп у відповідь виходив від охоронця з іншого боку, відскакуючи від металевої підлоги і піднімаючи вугільний пил з усіх боків. Йому важко вдалося відкотитися до пожежних дверей з метою безпеки.


Роберта зісковзнула і поклала йому руку на ногу. "Що ми будемо робити?"


Картер швидко оглянув кабіну. То справді був старий двигун, вироблений Німеччини, мабуть, на початок століття. Німецькі етикетки для різних ручок та манометрів давно стерлися, але елементи керування виглядали простими.


«У гіршому випадку, – сказав він, – ми можемо піти звідси, хоча на це буде складно. Але, як бачу зараз, це протистояння. Ми просто сядемо та почекаємо. . "


"Що, якщо вони кинуться на нас?"


"Скільки у вас боєприпасів?"


Вона перевірила магазин автомата. «Тридцять... може, сорок набоїв», - оголосила вона, повертаючи його на місце.


«Ми можемо їх утримати. У них можуть бути набої, але у нас є обігрів. Вони застрягли на морозі».


* * *


Але холод не залишався. У міру того, як сонце на вулиці ставало все теплішим, а вогонь під котлом - холоднішим. А простір між тендером та паровозом – нейтральна зона перехресного вогню. Картер не зміг дістатися вугілля. Вогонь перетворився з розпеченого на димчасто-сірий і, нарешті, опівдні перетворився на плямисте чорне вугілля з червоними смугами під попелом - занадто низько, щоб піднятися пара, якщо їм потрібно було швидко піти.


До вечора тіні, що подовжувалися, змусили Картера і Роберту зігріватися перед піччю, один стежив за одними дверима, інші - за іншими. Це був довгий день, сповнений криків та погроз і навіть випадкових пострілів, але нічого не вирішено.


"Я голодна", - сказала нарешті Роберта.


«Важко замерзнути натще»,


- сказав Картер. Він думав про Синтію. Він сподівався, що Кобелєв має запаси.


"Я досі голодна."


«Почекайте, - сказав Картер, помітивши знайому форму чорної металевої скриньки, захованої під сидінням водія. Він ковзнув до нього, і постріл ударив по спинці сидіння, змусивши його дзвеніти, мов гонг. Він схопив коробку і швидко відступив.


"Це схоже на коробку для сніданку", - схвильовано сказала Роберта.


Картер відкрив її. Усередині лежали чотири черстві булочки, трохи вощеної обгортки від уже з'їдених булочок і пів-термосу прохолодної кави. Водій був ласуном.


З настанням темряви добувати вугілля полегшало. Картер кілька разів пройшов між тендером і двигуном, не обстрілюючи, і незабаром у кабіні стало досить тепло, щоб вони могли розстебнути пальто. Роберта обшукала шафки навпроти водійського і знайшла пожежну сокиру, коробку з ракетами та аптечку. Вона відразу ж приступила до роботи, змінюючи пов'язку на плечі Картера, коли Картер сидів з автоматом на коліні і дивився у вікно.


"Як довго ми збираємося тут залишатися тут?" - нарешті спитала вона.


Картер глянув на неї і знизав плечима. "Я не знаю. Насправді це їхня справа». Він відклав зброю. Роберта перепакувала аптечку і сіла навпочіпки, дивлячись на нього, їхні обличчя були дуже близько.


Картер повільно нахилився до неї та зупинився. Її ніздрі роздулися, і здавалося, що вона будь-якої миті вискочить.


"Що трапилося?" він запитав.


Вона визирнула назовні. "Чи любите ви її?"


"Кого?" - щиро збентежений Картер спитав.


"Синтію."


«Ні, – сказав він. "Ми хороші друзі, от і все".


"О", - сказала Роберта, і вона була в його руках, обережно, щоб не притулитися до його рани, і вони цілувалися, її губи були м'якими, теплими та вологими.


Вони розлучилися, і вона швидко стягнула светр і водолазку, потім розстебнула бюстгальтер, її груди були тверді і високі, її соски вже були твердими. Вона стягнула черевики та штани, коли Картер швидко роздягнувся, і незабаром вони лежали оголені в обіймах один одного перед теплою топкою.


"Це безумство", - сказав Картер. «Кобелєв може будь-якої миті прийняти рішення відправити сюди своїх людей».


"Я знаю", - сказала Роберта, ковтаючи слова. «Але це було так… давно…»


"Заткнися, лейтенант-командор", - м'яко сказав Картер. Вона відкинулася назад, коли він поцілував її груди, потім спустився вниз її плоским животом і нижче, про все інше на мить забувши.


* * *


Набагато пізніше зірки з'явилися в довгастому небі між дахом хатини і верхом вугільного тендеру, і здійнявся вітер. Картер помітив, що тиск підштовхнув казан до небезпечної точки. Він порався з різними клапанами і патрубками, примружившись від вицвілих німецьких інструкцій у темряві, поки, нарешті, не знайшов той, який, як він думав, підійде, і відкрив його спочатку повільно. Пара виривалася з великого резервуару з шипінням, що межує з пронизливим криком, наповнюючи кабіну вологим запахом іржавого металу. Він дивився на манометр, поки індикатор не впав до безпечного рівня, потім вимкнув його, обірвавши жахливий вереск і залишивши після себе мертву тишу, моторошну та тривожну. Його погляд упіймав погляд Роберти, і він зрозумів, що вони обидва думають про те саме.


"Тут тихо", - сказав він. "Занадто тихо. Почекай тут».


Вона спитала - "Куди ти йдеш?"


«Подивимося, чи я зможу знищити цього охоронця. Принаймні це дасть нам трохи місця для маневру». Він засунув свій люгер за пояс і застебнув куртку.


"Будьте обережні", - сказала вона. То був наказ, а не прохання.


П'ятнадцятий розділ


Він вислизнув у відкритий простір у задній частині кабіни, з тривогою прислухаючись до потріскування кулеметного вогню, але не було нічого, окрім шуму вітру в отворі. Він запитливо глянув на Роберту, потім побіг вузькими металевими сходами і побіг до далекого кінця поїзда, тримаючись у тіні. Місяць був у зеніті і за допомогою снігу освітлював краєвид блідим, опалесціюючим денним світлом, яке, на щастя, також створювало глибокі тіні.


Він дістався останнього вагона, піднявся по інших вузьких сходах і піднявся на дах. Звідси він стрибнув на скелю. Сніг тут танув цілий день і знову замерз, покриваючи скелі гладкістю скла. Він обережно балансував, намагаючись утримуватись, потім підвівся і вхопився за вічнозелену гілку на схилі вище. Він зробив крок, балансував частку секунди, схопившись за наступну гілку, потім знову зробив крок. Таким чином, він міг рухатися обережно, як людина по канату, за винятком того, що з однією здоровою рукою він переходив від однієї гілки до іншої, що робило його вразливим для падіння. Кілька разів він мало не впав, щоразу відчайдушно махаючи рукою туди-сюди, щоб утриматися у вертикальному положенні, поки якимось дивом він вчепився на іншу колючу гілку, і зміг продовжити шлях.


Ця невелика драма розігрувалася в межах легкої досяжності людей Кобелєва, і Картер все чекав, що постріл з гуркотом пролетить над снігом разом з кулею, яка пронизає його череп і відправить його на двадцять футів на рейки внизу або розколе його хребет чи щось інше. Але цього не сталося, і він почав сумніватися, чи не пішов Кобелєв.


Скальний уступ закінчувався призматичним у місячному світлі крутим сніговим полем, наприкінці якого стирчав кам'яний виступ. Це було те місце, де Картер очікував його знайти, і справді, щось спиралося на його основу, чи ящик, чи згорток — чи людина. Якщо це був чоловік, він був мертвий або спав.


Картер витяг пістолет і обережно рушив снігом, але поверхня поля замерзла до тонкого шару льоду, який тріснув, як скло, під ногами. Його кроки в тиші здавалися пострілами. Христе! Як він міг мене не чути? - подумав Картер. Але, на щастя, вітер віяв у гору, а не вниз, несучи хрускіт кроків Картера в ніч.


Підійшовши ближче, він виразно побачив, що то була людина, згорбившись, схрестивши руки перед собою.


Він підійшов ще ближче – в межах досяжності пістолета – і подумав, що тепер чоловік обов'язково його побачить. Він зупинився, готовий упасти на сніг, якщо чоловік зробить рух. Але нічого не сталося. Начебто чоловік спав... або мертвий. Він підібрався ближче.


Нарешті, на відстані приблизно сімдесят п'ять футів Картер зрозумів, що людина прокинулася, але повільно замерзає. На ньому була тільки легка ветровка, без капелюха та рукавичок. Його обличчя було неземно блідим, його губи тремтіли, а його лиса голова була поцяткована білими плямами. Його очі байдуже дивилися вперед, і хоча Картер перетнув його поле зору, зіниці залишалися розфокусованими.


Зітхнувши, Картер прибрав пістолет. Марно вбивати вже напівмертву людину. Він відвезе його назад до поїзда, попросить Роберта зв'язати і посадить в один із задніх вагонів.


Очі чоловіка раптово загорілися останньою іскрою усвідомлення, що залишилася. Він розгорнув велику автоматичну рушницю і почав вогонь.


Зліва від Картера розлетілися потік куль, виригаючи в сніг крихітні блискучі гейзери. Картер відповів пострілом з стегна і швидко потрапив йому в чоло, що він відскочив назад, і його гвинтівка випустила три кулі в повітря. Потім велика туша людини впала обличчям у сніг, не залишивши сумнівів у стані його здоров'я.


"Чорт!" - прокляв Картер себе. Він не хотів його вбивати. Він підняв труп носком черевика. Сніг танув на ще теплому обличчі, і очі були розплющені. Не міг". Він узяв гвинтівку і перекинув її через плече, потім сунув Вільгельміну в кишеню куртки і подався назад до поїзда.


Роберта спостерігала за ним, поки він піднімався рейками. "Нік!" - хрипко прошепотіла вона. "Я чула постріли".


"Я не був осторонь", - сказав він.


"Він помер?"


"Так." Він швидко піднявся сходами в моторний відсік. «Не те щоб він мав багато шансів, - з гіркотою продовжував він. «Коли я дістався туди, він майже став. Колись я хотів би дізнатися, що Кобелєв робить із цими людьми, щоб гарантувати таку лояльність».


"Куди ми вирушимо звідси?" - спитала Роберта.


«Ми вже давно нічого не чули з іншого боку, чи не так?» - сказав Картер, підходячи до іншої сторони двигуна.


Роберта похитала головою.


"Кобелєв!" - вигукнув Картер. Слова луною рознеслися з гори.


Відповіді не було.


«Підемо, – сказав Картер, показуючи на Роберту.


Картер взяв на себе фронтальну атаку, вилазячи з паровоза прямо відповідно до позиції Кобелєва. Роберта пішла іншим шляхом, обігнула великий котел паровоза і рейками, намагаючись обійти його з флангу. Але знову їх запобіжні заходи виявилися непотрібними. Коли вони обігнули валуни, вони не виявили нічого, крім широкої області збитого снігу і посередині стрункої дівчини з чорним волоссям у надто великому чоловічому пальті, що лежить на боці, пов'язаному, як прив'язане теля. Вона корчилася і видавала приглушені звуки через тканину в роті, її очі з полегшенням говорили їм, як вона рада їх бачити.


"Нік!" - Кричала вона, коли її розв'язували. Якийсь час вони сиділи в снігу, не рухаючись, обіймаючи один одного. Роберта присіла навпочіпки.


"Чому вони залишили тебе?" - спитав Картер.


«У Кобелєва була Тетяна, тож він втік пішки. Він сказав, якби у вас була я, можливо, ви б його відпустили».


«Він, мабуть, марить! Мені наказано вбити його. Я зроблю це. Він має це знати. Куди він пішов?"


Вона вказала на доріжку.


Картер простежив за її пальцем і похитав головою, гадаючи, чого, чорт забирай, Кобелєв хотів у цьому напрямку. Він запитав. - "Як давно?"


"Дві години. Я не знаю. Може, трохи довше».


Тут співчутливо втрутилася Роберта. "Ви, мабуть, промерзли наскрізь"


Картер і Роберта подали їй руку і допомогли піднятися сходами до машинного відділення. Поки Синтія зігрівалася і вмовляла Роберту розповісти їй все, що сталося, поки вона була непритомна. Картер порився в поїзді в пошуках чогось, що міг би використати у переслідуванні Кобелєва. За десять хвилин він повернувся з повними руками.


"Золота жила", - пробурмотів він, кидаючи все це з гуркотом на підлогу машинного відділення. «Зважаючи на все, на цій ділянці колії досить часто сходять лавини, і поїзд перевозить достатньо обладнання на випадок, якщо команді доведеться вибратися звідси пішки».


На підлозі було кілька пар снігоступів, три кирки, намети, аварійна піч, зв'язка сигнальних ракет, ще пальто та рукавиці, а також два надпотужні ліхтарики.


"Було навіть короткохвильове радіо", - сказав він.


"Робоче?" - з надією запитала Роберта.


Картер похитав головою. «Саботаж. Напевно, перше, що зробив Кобелєв, коли влучив на борт. О, я знайшов ще одну річ». Він витяг із задньої кишені великий складений аркуш паперу. "Карта", - сказав він, розстеляючи її на підлозі. «Згідно з цим, приблизно за дванадцять миль вниз по лінії є місто. Хоча він не виглядає дуже великим».


«Без сумніву, він має телефон чи радіо», - сказала Роберта.


"Думаєш, він туди прямує?"


Роберта кивнула головою. «На його місці я хотів би вибратися звідси якнайшвидше».


"Він сказав щось про місто", - вставила Синтія. "Альба ... щось".


"Алба Юлія", - закінчив Картер. "От і все. Я краще піду. Має двогодинну фору».


"Нік, - сказала Синтія, - візьми мене з собою".


Картер похитав головою. “Це буде дуже неприємна робота. І якщо ви пропустите репліку, ви отримаєте більше, ніж просто стогін із зали».


«Я досвідчена альпіністка, Нік. Я провела більшу частину свого підліткового віку в Колорадо, піднімаючись на такі скелі, як Даймонд-Хед і північний схил Піка Лонга. Я знаю що роблю".


«Ми збираємося вбити людину. Думаєш, у тебе вистачить на це сміливості?


«Цю людину.... так», - рішуче сказала вона.


"Ну ..." - сказав Картер, починаючи здаватися, але Роберта перервала його.


"Можу я поговорити з вами наодинці?" — спитала вона.


Вони спустилися вузькими сходами в сніг. Коли вони опинилися поза чутністю Синтії, Роберта зіткнулася з ним. "Ви думаєте забрати її, чи не так?"


«Я був би дурнем, якби пішов туди лише з однією здоровою рукою. Вона мені може знадобитися».


«Але вона актриса. Вона нічого не знає про розвідку».


«Я, звичайно, не збираюся залишати вас двох тут одних. Кобелєв може повернутися назад і спробувати дістатися поїзда. Тепер, коли вона повернулася, я не збираюся залишати її без захисту».


"Але все гаразд, щоб залишити мене. Це все?"


«Ви були навчені подібних речей, коммандере. Вона актриса, пам'ятаєте?


"І страшенно гарна".


"Що це має означати?" - спитав Картер.


Ти мені починаєш подобатися, Картер. Я не хочу тебе втрачати".


Картер підійшов ближче, нахилився і їхні губи зустрілися. Вона добре трималася. Холодний, але теплий, майже пекучий у центрі. На мить Картер не хотів її відпускати. Коли він нарешті відступив, його серце билося. "Давай повернемося", - сказав він, слова застрягли у нього в горлі. "Є дещо, що я хочу у вас перевірити, перш ніж ми підемо".


Наступні півгодини Картер проводив прискорений курс із проектування поїздів, ґрунтуючись на своїх скромних знаннях. Він сказав їй підтримувати тиск у котлі на максимумі на випадок, якщо їй доведеться раптово піти, і він показав їй, як випустити пару, щоб вона не накопичувалася надто високо. Потім він вказав на передню і задню передачі і пояснив, що для того, щоб пройти лавиною, їй доведеться відступити, щоб дати собі трохи місця для бігу. При таненні вдень та розкопках, ймовірно, вдасться вибратися, але тільки у разі крайньої необхідності.


Він залишив їй автомат і додаткову обойму з патронами, потім вони з Синтією одягнулися і вийшли надвір. Вони кинули снігоступи поруч із трасою і пристебнули їх. Роберта спостерігала з кабіни, виглядаючи як якийсь партизан Тибету з її кулеметом, прив'язаним до брудної, вкритої снігом і вугіллям куртці. Коли вони йшли, вона помахала рукою, і Картер продовжував оглядатися через плече, щоб перевірити її, поки поїзд не зник з поля зору.


Кобелєв та його почет залишили широкий слід на снігу, у снігоступах та яскравому місячному світлі. Картер дуже сподівався їх упіймати. Синтія на кожному дюймі виявилася справжньою гірською жінкою, якою вона себе називала. Вона йшла поряд з ним, крок за кроком підходячи до нього, демонструючи чудову витривалість для істоти такої легкої статури. І все це після її поневірянь у снігу.


* * *


Приблизно за дві години вони знайшли перший труп. Вони, мабуть, прийняли б це за оголений шматок каменю чи чагарник, якби докази вбивства були так добре видно на снігу.


Сліди вказували на те, що група з них йшла пішки – Картер припустив, що Кобелєв, Тетяна, двоє охоронців, пожежник та інженер – розійшлися, лише злегка утримуючись разом, і, судячи з борозенок, що йдуть від ніг деяких відбитків, хиталися від виснаження. Мабуть, вони зупинилися відпочити. Сніг був збитий із каміння, а на землі залишилися сліди тіл. Картер зміг розрізнити сліди Кобелєва та Тетяни, причому менші сліди супроводжували великі, куди б вони не пішли. Вони дещо коротко обговорили, оскільки відбитків було відносно мало. Потім один відхилився від інших, довгими кроками прямуючи до стрімкої скелі, біг.


Слідуючи цими слідами, вони й знайшли його, обличчям униз у снігу з двома кулями в спині, у крові, просякнутій його товстою курткою, з витягнутими руками, все ще в довгих рукавичках із кайданками його професії.


Синтія перша підійшла до нього. 'Нік! Дивись сюди! »- Крикнула вона, підстрибуючи до нього на своїх величезних снігоступах.


Коли Картер дістався туди, він перевернув тіло. Кров текла з носа та рота і стала чорною на тлі ненормальної білизни обличчя.


«Боже! Чому вони стріляли в нього? - Запитала вона відповіді, починаючи пхикати.


" Не знаю".


Картер дивився на тіло, намагаючись зрозуміти, чому вони вбили його. Не було жодних доказів, що один відстає від інших. У всякому разі, було досить дивно, наскільки добре вони трималися разом на такій великій відстані та на такій пересіченій місцевості. То навіщо стріляти в нього?


Картер сказав Синтії взяти себе до рук. Вони нічого не могли зробити для цієї людини зараз, і, крім того, вона скоро побачить багато подібних речей, і їй потрібно буде бути готовою до цього. Вона витерла очі рукавицями, понюхала, і за кілька хвилин вони вже пішли далі, як і раніше.


Срібний диск місяця висів над головою, ніколи не рухаючись і не змінюючись, і з часом (шлях, яким вони йшли, і притихлі пагорби по обидва боки, здавалося, стали місцем само по собі, без початку і кінця, і навіть пам'ять про смерть інженера Обличчя в масці зникло за ними, потім, через півгодини після того, як вони знайшли перше тіло, вони натрапили на друге, що розтягнулося посеред стежки, з кульовим отвором у лобі.


Пожежний, - сказав Картер Синтії, що відвернулася. - Мабуть, був занудою. Я сказав би, що він пробув тут близько години, а може й менше. На такому морозі важко сказати. "


"Нік, - слабко сказала вона, - я не знаю, чи зможу я продовжити".


«Не ображайся на мене зараз, солодка. Та гаразд, у них скінчилися люди, яких треба вбити». Він схопив її за руку, і незабаром вони йшли снігом удвічі швидше, ніж раніше.


Для них двох це був чудовий подвиг: людина, яка минулої ночі мало або зовсім не спала і тільки недавно отримала серйозні травми; та жінка, яка сама пережила тривале випробування. І все ж вони бігли, як двоє одержимих, ніби їх переслідували, а не переслідували, ніби самі лісисті пагорби раптово переслідували. Картер, наприклад, відчував, що він тікає, а не куди, і що його переслідувач невловимий, як ідея, яка тремтіла в глибині його розуму. Два вбивства без чіткого мотиву припускали щось неправильне, страшенно неправильне, але він не хотів зупинятися, щоб подумати, що це могло бути. Краще бігти і продовжувати бігти доти, поки, нарешті, через тридцять хвилин і пройшовши майже дві милі, більшу частину часу в гору, він змучений, важко дихаючи, впав у сніг.


Синтія стояла над ним, випускаючи у нічне повітря величезні хмари пари. "Ти в порядку?" - Видихнула вона.


Ми майже досягли вершини. Я маю таке почуття, що ми зможемо побачити їх звідти».


Синтія звела очі. «Залишися та відпочинь. Я піду подивитись». Вона обернулася і піднялася на пагорб. Він тільки-но відстебнув свої снігоступи, коли вона щось крикнула і відчайдушно махнула йому рукою. Він схопив снігоступи і видерся до неї.


Діставшись вершини, він побачив, про що вона кричала. У сотні ярдів по стежці на снігу, притулившись до скелі, сиділо ще одне тіло. В тіні це могло бути помилково прийнято за іншу частину скелі, якби не відображення місячного світла на чистому білизні його голеної голови.


«О, боже мій», - пробурмотів він, накульгуючи ближче, бо відчув болісне усвідомлення того, що те, що він щойно пережив останні півгодини, ось-ось накликає на нього, наслідки які мали бути дуже болючими.


"Нік! Нік!" - крикнула Синтія. Вона закрила обличчя рукавицями.


Він обійняв її і кілька хвилин притискав до себе. "Все в порядку, Синтія", - заспокійливо сказав він.


Вона перестала називати його ім'я, але продовжувала тихо плакати у рукавиці.


Тут щось виразно було не так. Він відчував, що це в холодному повітрі. Він почав люто крокувати, нарешті зупинившись, і це було мірою його хвилювання, що йому знадобилося стільки часу, щоб помітити очевидне. "Він покінчив життя самогубством!"


Це правда. Труп все ще тримав у руці засіб знищення - пістолет 22-го калібру, в якому утворився невеликий отвір у правій скроні та трохи більший отвір у лівій частині біля корони, внаслідок чого на черепі утворилися два згустки крові.


"Що це означає?" – слабо запитала Синтія.


"Я не впевнений", - сказав Картер, плюхаючись на камінь навпроти трупа. "Стривай!" - раптом крикнув він. Він схопився і почав бігати туди-сюди по снігу. "Де вони? Я їх не бачу.


"Що? Що ти шукаєш?"


«Сліди! Тетяни та Кобелєва! Я їх не бачу! Я не бачив їх з того часу... з того першого тіла. Ми звернули з стежки там, а коли повернулися, їх уже не було. Обман! Принада від трупа до трупа, поки він тікає. Потяг! "


Він стомлено повернувся до скелі і сів. Синтія впала в сніг. Вона перестала плакати. Тепер вона дивилася на нього з дивною стійкістю.


Минули миті, поки Картер дивився у сніг біля своїх ніг і зітхав. Але Синтія не рушила з місця. Вона подивилася на його обличчя з поглинаючим інтересом.


Зрештою, вона почала діяти йому на нерви. "На що ти дивишся?" - коротко спитав він. «Моя поразка? Це те, що вас так зачаровує? Ви думали, що я вищий за подібні речі? Ну немає. Я не можу його перемогти! Я пробував і не можу.


«Я довго чекала, щоб почути це, – сказала Синтія, тільки це не був голос Синтії. Він був набагато глибший, горліший, з різкістю, яка говорила слухачеві, що його власник може так само легко вбити людину, як і полюбити її.


"Тетяна!" - сказав він, ледве наважуючись вимовити це слово.


"Вірно." Вона трохи посміхнулася, витягаючи з рукавиці револьвер із перлиною рукояттю. Ручка блищала у місячному світлі.


Шістнадцятий розділ.


«Ви і ваш батько, мабуть, із самого початку спланували цей маленький сюрприз», - сказав Картер із вимушеним сміхом. Незважаючи на холод, на його лобі виступив холодний піт. Він мав подумати, оцінити ситуацію. Кобелєв мав годинникову фору на двогодинну дорогу назад до поїзда. Картерові довелося б завдати тотального удару, щоб перемогти його, але спочатку йому потрібно було відвести пістолет Тетяни.


"Насправді, це була моя ідея", - сказала вона. "Тато хотів силою повернутися на поїзд, але коли я побачила, що ця дівчина схожа на мене, у неї таке ж обличчя, такі ж очі, зуби, волосся - все те ж саме - я переконала його допомогти мені придумати цей маленький прийом, щоб витягти тебе сюди одного.


"Помста багато означає для вас, чи не так?"


«Я давно хотіла твоєї смерті, Картер. Відтоді…"


«З тієї ночі, як ми спали разом на дачі твого батька?» - Сказав Картер, закінчуючи свою думку. «Не надто легко віддаватися, Тетяно? Побачиш чоловіка, який тобі подобається, відчуєш деяку привабливість, і тобі загрожує небезпека, чи не так?»


Ти мені ніколи не подобався, Картер. Я ненавиділа тебе з першого погляду.


«Щоправда? Наскільки я пам'ятаю, не приходив до тебе тієї ночі, ти приходила до мене. І не намагайся сказати мені, що твій батько підмовив тебе до цього, бо ти мало не зіпсувала його планів, зробивши це. Ні, ти хотіла мене, і ти все ще хочеш мене, і оскільки ти думаєш, що ніколи не зможеш отримати мене, ти хочеш мене вбити. Хіба це не так? "


"Ні", - твердо сказала вона. - "Ненавиджу тебе."


«Умираючий чоловік має право дізнатися правду до того, як він зустріне свій кінець, чи не так? Якщо мене уб'є шалена ревнива жінка, я маю право знати це, чи не так?»


"Я не заздрю!" - крикнула вона, встаючи на ноги. «Ти… ти намагаєшся спровокувати мене, змусити мене зробити помилку. Бачиш? Я знаю всі твої хитрощі».


"Я не обманюю тебе", - спокійно сказав Картер. "Якщо те, що я говорю, неправда, чому ти так зла?"


"Я не серджуся!" - Огризнулася вона.


«Погляньмо правді у вічі, Тетяно, ти була закохана в мене з самого початку. Ти не могла думати ні про що інше. І ти ненавидиш мене, бо думаєш, що я ніколи не зможу відповісти на ці почуття. Ти думаєш, я сміюся з тебе. "


Вона зупинилась і пильно подивилася на нього. «Ви дійсно смієтеся з мене. Я знаю це. Але дуже скоро ви перестанете сміятися».


Ти помиляєшся, Тетяно. Я не сміюсь. Зовсім ні.


Мені дуже сподобалася та ніч, яку ми провели разом. Я часто думав про це.


"Ти брешеш!" гукнула вона.


«Чому я повинен брехати зараз? Я майже мертвий, розумієш? Ти недооцінюєш себе. Ти набагато красивіша, ніж ти думаєш. Хоча я можу збагнути, як ти могла цього не знати. Із таким могутнім батьком, як твій. Як ти могла бути впевнена, що будь-який чоловік скаже тобі правду? "


Остання пропозиція мала майже фізичний ефект. Її голова трохи підвелася, і вираз її обличчя посерйознішало. «Принаймні ви дещо розумієте», - сказала вона.


Картер відчув, що вона проковтнула наживку. Тепер хитрощі полягали в тому, щоб натягнути волосінь і дозволити їй намотатися. "Де зараз Синтія?" - Запитав він, змінюючи тему. "Все ще з батьком?"


«Так. Думаю, вона його бавить. Знаєте, вона точно схожа на мене». Настала пауза, потім вона запитала: «Ти колись займався з нею любов'ю, Картер?»


"Так, кілька разів".


"І ви помітили, що вона схожа на мене?"


«Ця думка спала мені на думку».


"І це стимулювало вас?"


«Ви маєте на увазі, чи було мені еротично, що вона нагадала мені вас? Я не думаю, що ви маєте право запитувати про це».


«Ні, правда? У мене є пістолет, ти не забудь. У мене всі права у цьому світі. Тепер дай відповідь на запитання».


«Добре, – сказав Картер після короткої паузи, – це надихало. Я згадав ту ніч, коли ми були разом, те, що ти любила робити, який ти…» Він невиразно жестикулював, маючи на увазі, що це дуже широке, щоб описати.


"І що це за спосіб?"


«О, - сказав він, дивлячись униз з гори, ніби написане десь було способом описати її диво, але, помітивши при цьому, що вона підійшла на кілька кроків ближче, - виникає відчуття, що тут багато чого недоторканий у тобі, Тетяно . Вулкан просто під поверхнею. Цікаво, що могло б статися, якби цей вогонь колись розв'язався».


"І це призвело вас до нових вершин пристрасті?" - спитала вона, дивлячись на нього, важко дихаючи.


"Так." Він сказав це слово м'яко, наче вона вирвала його з його серця, так м'яко, що вона навіть не могла його почути.


"Яка?" - спитала вона, нахиляючись ближче.


Він побачив свій шанс та скористався ним. Схопивши снігоступ за край, він різко замахнувся, цілячись їй у голову. Вона відсторонилася, але він торкнувся пістолета і відбив його убік. Він вистрілив, потрапивши у ствол найближчого дерева.


Вона впала назад, і він упав на неї, намагаючись схопити пістолет, перш ніж вона змогла знову направити його на нього. На жаль, вона була правшою, а його права рука була єдиною рукою Картера. Він був змушений дотягнутися до неї, внаслідок чого її ліва рука залишалася відкритою, щоб дряпати, тягнути та бити.


Йому нарешті вдалося схопити її зап'ястя, але вона виявилася набагато сильнішою, ніж він припускав. Хоча він міг завадити їй повернути його до себе, він не міг змусити її упустити його, незалежно від того, який тиск він чинив. Вона раптом відірвала ногу і різко вдарила його.


Потік нудотного болю ринув з його кишечника, світ закружляв, а живіт вивернувся навпроти. Сила зникла з його рук, і він відчув, як пістолет вислизнув з його рук.


У розпачі він зрозумів, що він має лише один вихід. Він улаштувався на ній зверху, молячись, щоб вона була більше зацікавлена в тому, щоб убити його з пістолета, ніж спробувати знову відбити йому яйця.


Вона приглушено кричала до його куртки. Він усе ще порався з пістолетом, хоч і втратив його з поля зору. Потім він знайшов його, притисненого до грудей, коли він розрядився з приглушеною бавовною між ними.


Він лежав і ворожив, чи вдарили його і наскільки сильно. Звідки йому знати, якщо хвилі агонії пробігають його хребтом і доходять до всіх пальців рук і ніг? Потім зрозумів, що Тетяна не рухалася, не рухалася і теж не дихала.


Він відірвався від неї. Пістолет з перлиною рукояттю лежав у неї на грудях, і з її пальта сочилася пляма крові, що росте. Він припустив, що куля влучила прямо в її серце, вона померла так швидко.


Він невпевнено підвівся на ноги, відкинувся на камінь, на якому сидів, щоб не знепритомніти.


Кобелєв був за годину ходьби від поїзда. У нього не було снігоступів, і він, мабуть, тягнув Синтію, яка щосили намагалася його сповільнити. Проте Картер не зможе його наздогнати. Тільки диво могло повернути його вчасно.


У животі у нього закрутився спазм, і його занепокоєння про Кобелєва, напруження, яке він відчував перед прицілом Тетяни, і булочки, які він їв разом з Робертою в поїзді, всі опинилися в калюжі, що димить перед ним. Коли це минуло, він витер рота, умив обличчя снігом і сказав собі, що почувається краще, навіть якщо не був певен, що це правда.


Він підійшов, взяв пістолет із рук Тетяни і засунув його до кишені пальта. Потім він постояв на мить, дивлячись на ченця, який віддав своє життя, щоб зробити це маленьке побачення.


Що Кобелєв пообіцяв йому, що варто було накласти на себе руки? - подумав Картер.


Він знайшов свій норовливий снігоступ і нахилився, щоб його пристебнути. Потім він подивився на довгий ланцюжок відбитків снігоступів, який починався на вершині пагорба і простягався більш ніж на десять миль до залізниці та Східного експресу. Він ніяк не міг подолати всю цю відстань менше ніж за годину.


Потім він задумався, що сталося б, якби Тетяна вбила його, як планувалося? Вона безперечно не збиралася йти пішки, щоб зустріти батька. І він не збирався забирати її поїздом. Ніде не було жодних слідів залізниці.


З передчуттям він обійшов територію навколо великого каменю, який тепер служив надгробком. На західній стороні стежки, приблизно за сто футів, він натрапив на лінію частково очищених слідів. Він пішов за ними до пари бігових лиж за деревом. Монах, мабуть, приховав їх тут для Тетяни, перш ніж вибив собі мізки.


Вони були розміром із жінку. Отже, чоботи до них були безнадійно маленькими. Але кріплення можна було відрегулювати навколо власних зимових черевиків, і за кілька хвилин він однією рукою пробивався до вершини пагорба.


На мить він постояв на гребені, розглядаючи просторий сніговий простір, що розкинувся перед ним, потім з поштовхом виштовхнув себе на гору, спочатку відштовхуючись ногою, щоб набрати швидкість, потім згорнувшись в аеродинамічно ефективну позицію «яйця» для мінімального опору вітру. "Це добре, - подумав він, - ніколи не розучишся кататися на лижах".


* * *


Для лейтенанта-коммандера Дж. Роберта Стюарт очікування завжди було анафемою. У п'ятирічному віці вона пам'ятала довгі години затримки, тоді як бюрократичні суперечки тримали її батька в угорській державній в'язниці ще довго після того, як його вирок як повстанцю під час революції 1956 року було скасовано. Вона згадала довгу поїздку на літаку та години допитів імміграційною владою, перш ніж вони нарешті випустили її батька та себе з терміналу в Айдлуайлд. А пізніше вона чекала на три дні довше, ніж будь-який кандидат в OCS, щоб отримати свою комісію - тільки для того, щоб виявити, на свою радість і трепет, що її відправили назад до країни, де вона народилася. З тих пір було багато тривожних моментів очікування, очікування повідомлень, які будуть доставлені в поштові скриньки в американському консульстві, очікування в провулках, щоб поговорити з контактами, розсердженого докера, радянського чиновника, який змінює свою дружину, який думав, що вона привабливий сексуальний трофей. Очікування стало її життям, і все-таки з усіх нервових годинників, які вона провела в очікуванні речей, як хороших, так і поганих, жоден з них не зрівняється з годинником, який вона провела в очікуванні повернення Ніка Картера до Східного експресу.


За вікном поїзда віяв вітер з долини внизу з низьким жалібним стогом, від якого вона заціпеніла. Старі дерев'яні машини заскрипіли і зупинилися на рейках, і кожен випадковий звук змушував її підстрибувати та хапатися за кулемет.


Вона сиділа на підлозі машинного відділення, спиною до пожежних дверей, кулемет лежав на колінах. Час від часу вона підповзла до запасу вугілля на кілька футів, дістала оберемок і кинула їх у піч. Потім вона зачиняла двері і приймала ту ж напружену, насторожену позу, що й раніше.


Котел став більшим, ніж просто джерелом тепла. Це її квиток звідси, сказала вона собі, і якщо вона подбає про нього, він подбає про неї. Вона повірила цьому, і гарячий метал став приємним, майже дружнім відчуттям за її спиною, як теплі коліна батьків, коли весь світ довкола став ворожим і холодним.


Її думки були зосереджені в основному на Ніку, про те, як у нього справи, чи повернеться він колись до неї і що вона робитиме, якщо він цього не зробить. Вона сказала собі, що виразно не любить його, хоча ще до того, як слова повністю сформувалися в її голові, вона знала, що це брехня. І все ж вона знала, що кохання між ними неможливе. Це були два професіонали, кожен із яких виконував свою роботу. Вони любили б ненадовго, і вони б прощалися, і їхня любов була б від цього солодша і гостріша. Це були її думки, але в холодній темряві моторної кабіни її серце виривалося з фантазій про те, як вони двоє біжать, сміючись під гуркітливий тропічний прибій, ніби їм байдуже.


Минали хвилини. Здавалося, час тече, як пісок у пісочному годиннику, по одній нескінченно малій крихті за раз. Іноді вона думала, що не може більше цього виносити, і вона ходила по хатині і напружувалася, щоб побачити, чи немає двох фігур, що йдуть до неї на чолі довгої колони слідів, які могли б сигналізувати, що її нарешті прийшло. до кінця. Якось, за якимись хитромудрими міркуваннями, вона навіть стріляла з кулемета в повітря, думаючи, що це може допомогти привести їх додому.


Це було лише виразом розчарування, і коли вона подумала про можливість того, що постріли почнуть нову лавину, вона жахнулася. Вона знову зайняла своє місце перед піччю і поклялася не покидати її, поки Нік сам не підніме її.


Йшли години, і сон спокушував її, хоча біль у животі не дозволяв йому бути великою загрозою. Вона не їла з того часу, як Нік знайшов коробку для сніданку з булочками, і хоча з того часу вона повернулася і лизнула обгортки, це її аж ніяк не задовольнило, і її шлунок стогнав, бажаючи ще. Але коли нічого не було, він зрештою затих, поки він не став спати між її ребрами, і вона забула про це. Потім сон захоплював її все більш і більш наполегливо, так що коли вона почула перший з криків, вона не була впевнена, чи був він справжнім, чи вона спала і бачила його уві сні.


За другим криком ймовірність помилки було виключено. Хтось був там у темряві. Жінка в біді. Спочатку вона подумала, що це Синтія повернулася без Ніка, і її пронизав холод. Але потім вона зрозуміла, що хто б то не був, не знає її імені, і відчула збентеження і страх.


Вона притулилася до стіни біля паровозного вікна і швидко визирнула назовні. За сто футів від нас у снігу стояла жінка приблизно того ж зросту і загалом кольору шкіри, що й Синтія, тільки в хутрі. "Допоможіть!" - крикнула вона вже втретє.


"Це хто?" - крикнула Роберта, намагаючись тримати голову подалі від лінії вогню.


«Сінтія Барнс. Подруга Нік Картер. Ти говориш англійською?"


«Звичайно, я говорю англійською. Але ти брешеш. Ти не Синтія Барнс. Нік пішов звідси із Синтією Барнс близько трьох годин тому. Ви, мабуть, ... »


«Ні! Ніка обдурили! Я Синтія Барнс. Коли він прийшов, щоб змусити мене виконати це завдання, я працювала над постановкою Трамвай під назвою Бажання. Чи можу я написати кілька рядків, щоб довести вам це? »


У цей момент, незважаючи на її підготовку, лейтенант-командор jg Роберта Стюарт на мить порушила правила безпеки. Говорячи мовою, вона «відпустила пильність». Думка про Ніка десь на горі у владі Тетяни Кобелєвої (бо хто ще міг маскуватися під Синтію?) Так вразила її, що вона вийшла у вікно. Десь унизу й праворуч пролунав постріл, схожий на короткий гуркіт грому. У голові у неї виникло різке відчуття, ніби вона увійшла в лопати пропелера, що крутиться, і полетіла назад.


Вона лежала на підлозі, свідома, але не в змозі поворухнутися, прислухаючись, як потужні кроки піднімалися металевими сходами в купе.


"Боже мій, вона ще жива!" крикнула Синтія різким голосом. Вона була до смерті налякана.


"Це неважливо", - сказав інший голос, цього разу чоловічий, і, хоча в ньому не було акценту, Роберта помітила шкільну англійську.


Сильні руки взяли її за руки в ліктях і потягли до отвору. Потім вона звалилася на сніг.


"Ти не можеш просто так кинути її!" - сказала Синтія, і її очі сповнилися сльозами.


Чоловік видав короткий глузливий сміх. "Ви абсолютно праві. Це найнецивілізованіше з мого боку. Але просто ніколи викликати швидку. Ми повинні йти".


"Хіба ти не збираєшся чекати на свою дочку?"


Знову сміх серед клапанів, що відкриваються, і шипіння пари. Ви нічого не розумієте з того, що я вам розповідаю. Я навчив Тетяну впоратися з будь-якою ситуацією. Хіба вона не втекла зі Сполучених Штатів в умовах суворої безпеки? Хіба вона не знайшла мене у Східному експресі посеред Угорщини? Це гра, яку ми граємо, вона і я. Вона робить нас сильними».


Пролунав свисток двигуна, що означає, що казан готовий. Величезні штовхачі висувалися і опускалися, і земля під Робертою затремтіла, коли величезний потяг рушив униз рейками.


Сімнадцятий розділ.


Картер знайшов її майже випадково, що лежала обличчям униз у снігу, кинутій туди так недбало, що її кулемет усе ще був прив'язаний до її спини, стоячи дибки з піднятим дулом. То був автомат, який привів його до неї. Він бачив це, коли наближався, думаючи, що це була ще одна лопата, яку Кобелєв та команда використали, щоб розчистити шлях. Потім він помітив, що виступ під ним був того ж кольору, що й парк Роберти.


Важко сказати, як довго вона там пробула. Хвилин тридцять, може, більше. Її губи були сині, а щоки безкровно-бліді, як слонова кістка, що спочатку налякало його. Але коли він потер її руки та поплескав, під шкірою почали з'являтися кольорові бутони. Незабаром їй стало тепло, і за кілька хвилин вона розплющила очі.


"О", - простогнала вона, потягнувшись за кривавою смугою, яка текла її головою.


"Не чіпай його", - сказав він, ніжно прибираючи її руку. «Це просто подряпина. Тобі дуже пощастило".


"Нік!" - Вигукнула вона, раптом згадавши, що сталося. "Ти жива! Я думала, Тетяно…»


«Мала убити мене? Вона намагалася, але відволіклася».


"Ти…?"


Картер кивнув головою. «Я вбив її. Інші теж мертві. У тому числі машиніст та гальмівний майстер».


«Кобелєв був тут. З ним була Синтія. Вони сіли на поїзд.


Я знаю. Не переймайся. У них не так багато шансів”.


"Але як ми...?"


"Довіртеся мені."


Він допоміг їй підвестися, а потім підняв її.


"Нік!" вигукнула вона. "Ви досить сильні для цього?"


"Не турбуйся про мене", - сказав він, буркаючи. «Але зроби мені ласку. Не набирай ваги в дорозі».


Він ніс її, злегка погойдуючись, поки вона не сказала, що готова йти, насправді ходьба, мабуть, буде менш стомлюючою, ніж підстрибування на його плечі, як мішок із борошном. На той час вони пройшли півмилі кривою траси. Він поклав її, і коли вона повернулася, її очі спалахнули від здивування.


Вона ахнула. - "Гвинтокрил!" "Звідки це?"


«Я начебто позичив його у Угорської народної армії. Вони збиралися депортувати мене у ньому. Ти вмієш літати?


«Готова посперечатися. Частина моєї військово-морської підготовки»


"Добре", - сказав Картер. Вони залізли в кабіну і пристебнулися. Він спостерігав за нею, доки вона вивчала інструменти та органи управління. "Ви збираєтеся впоратися з цим?"


Вона подивилася на нього і кивнула, потім повернулася, запустила машину, і вони злетіли. Вони знайшли поїзд через кілька хвилин, що пливе відносно рівною відкритою ділянкою колії.


"Це місце, щоб його перехопити", - сказав Нік. «Вітер тут не такий регулярний, що вам буде важко утримати нас у рівновазі. Просто порівняйте його швидкість десь у середині поїзда. Через шум парового двигуна він, ймовірно, навіть не дізнається, що ми тут. . "


Поки він говорив, куля вдарилася об лобове скло, утворивши павутину тріщин. "Думаю, я був неправий", - крикнув Картер. "Не хвилюйся через це. Просто тримай кермо міцно. У будь-якому разі він хоче убити мене».


Картер розстебнув ремені і спустився вниз. З перебирання мотком звисали товсті мотузкові сходи. Він опустив його, пришвартував до підлоги вертольота, потім відчинив великі бічні двері і викинув його. Вона приземлилася на поїзд унизу, погойдуючись по ходу вертольота.


Він перевірив Люгер, зняв запобіжник і засунув його в штани. Потім він знову швидко витяг його. Він хотів переконатися, що він готовий без сучка та задирки. Раніше йому заважала така нікчемна річ, як обірвана нитка, і він хотів бути страшенно впевнений, що цього більше не повториться.


Він виліз по сходах і секунду вагався, дивлячись на машину, що гойдалася. Це було небезпечно. З того моменту, поки він не стрибне на дах вагона, він був сидячою качкою. Сховатися було ніде, і однією рукою він не міг відкрити вогонь у відповідь.


Глибоко зітхнувши, він почав спускатися так швидко, як міг.


Кобелєв зробив безперервну чергу у повітря, але сходи розгойдувалися туди-сюди, роблячи Картера поганою метою. Він був на півдорозі вниз, перш ніж Кобелєв зміг потрапити у що-небудь, і тоді тільки з чистої випадковості куля пробила край сходів, розірвавши більшу частину її ниток. Вона трималася секунду, потім впала, залишивши Картера бовтатися однією рукою, його ноги дико розгойдувалися в пошуках сходів, яких більше не було.


Кобелєв збільшив щільність свого вогню. Він мав автомат, і він лежав на вершині вугільної купи за паровозом.


Куля розсікла рукав куртки Картера. Потім Кобелєв зупинився та ретельно прицілився. Незважаючи на шум і постійний крижаний вітер, Картер відчув піт під пахвами, коли приціл націлився на нього. На цей раз Кобелєв не промахнеться. Картер глянув униз. П'ятнадцять футів до поїзда. Він ніколи не стрибне, не впавши.


Потім гелікоптер раптово нахилився вперед. Його перше враження полягало в тому, що Роберта припустилася якоїсь помилки, коли мчала до даху машини. Він важко приземлився, але зумів утриматися на борту, чіпляючись за мотузку.


Потім він зрозумів, що план Роберти був набагато сміливішим. Судячи з відстані між лопатею гвинта вертольота та Кобелєвим, вона намагалася опустити гвинт достатньо, щоб заслонити його постріл. То був сміливий крок, але дурний. Під цим кутом лопаті гвинта більше не могли захоплювати достатньо повітря, щоб утримувати її у повітрі. Вертоліт з хрускотом звалився на ніс. Лопаті ротора вдарилися об вугільний тендер і розкололися. Він хитнув колесами по маківці вуха прямо над головою Картера, а потім узагалі зісковзнув з поїзда. Він приземлився на вершину і покотився стежкою кілька сотень футів, нарешті закінчившись на боці, хвостом шалено спрямованим до сонця. Картер кілька секунд тривожно спостерігав, але він лежав нерухомо, без вибуху, без вогню.


Кобелєв почав знову стріляти, цього разу з подвоєною силою;


Кулі заповнили повітря над головою Картера. Картер перекинувся, витяг «люгер», але, згадавши, що в нього залишилося кілька патронів, стримав вогонь.


За кілька секунд потік стрілянини раптово припинився. Картер почув характерне клацання витраченого магазину. Це був момент, на який він чекав. Він підвівся на ноги, погойдуючись, щоб утримати рівновагу на поїзді, що мчить, і рушив уперед.


Кобелєв був за тридцять футів перед ним, його рушниця була вирівняна так, ніби в ній ще залишалися кулі. Позаду нього Синтія, згорнувшись клубком, лежала на підлозі моторної кабіни, тупо дивлячись на сільську місцевість, що проїжджала. Події останніх кількох годин довели її до кататонії.


"Кинь, Кобелєв!" - вигукнув Картер.


"Де моя дочка?" - Крикнув у відповідь Кобелєв. "Що ти зробив із Тетяною?"


"Вона намагалася мене вбити".


«Отже, натомість ти вбив її. Ти помреш за це, Картер». Кобелєв натиснув на курок. Рушниця вистрілила, куля потрапила в «Люгер» уздовж стовбура і вибила його з руки Картера. Він вилетів з поїзда, і Картер приголомшено дивився йому вслід.


«Ви думали, що мій автомат був порожнім? Невже ви дійсно думали, що я вчиню так безглуздо, якщо залишу себе без зброї?


Кобелєв ретельно прицілився, цього разу в живіт Картера. Нема коли було відскочити вбік, колись було щось робити. Він натиснув на курок. автомат не вистрілив. Він тягнув знову і знову. Клацнув нешкідливо.


«Я сказав би, що ви його заклинили», - сказав Картер.


Кобелєв сердито кинув зброю. "Я розірву тебе на шматки голими руками", - крикнув Кобелєв, підіймаючись на вугільну купу і стрибаючи на невелику відстань до першого вагону.


Тепер вони стояли віч-на-віч, очі в очі, ноги злегка зігнуті і розведені, щоб не впасти.


"Ви закінчили," вигукнув Картер.


Вони зробили кілька кроків ближче, як насторожені важкоатлети, що обмацують один одного, обидва бажаючи завдати шкоди, але не бажаючи їх витримати.


Тим часом поїзд мчав уперед. Вони підходили до мосту. Дерев'яні конструкції нагорі виглядали так, ніби вони проходили за кілька футів від дахів автомобілів, набагато менше, ніж шість або сім футів, необхідних, щоб пройти повз людину, що стоїть. Зліва була піна вируючого струмка, який ще не змерз у середині жовтня.


Картер дивився, як наближається міст. Потім він глянув на обличчя Кобелєва. Очі звузилися, щелепи стиснулися в похмурій рішучості помститися за смерть дочки.


Кобелєв наблизився, його руки кружляли перед ним, як пазурі, щоб схопити Картера і скинути його з поїзда. Позаду нього на них кинулися колоди мосту. В останній момент Картер пірнув на дах вагона.


«Тобі мене не обдурити, Картере…» - слова Кобелєва були перервані нудотним ударом тупого дерева об голову. Його шпурнуло обличчям вниз по машині, потилицю було розбито вщент. Картер, який лежав лише за кілька футів від нього, простяг руку, щоб утримати тіло, але перш ніж він встиг схопитися, вібрація поїзда перемістила його до краю, і воно вислизнуло з його рук. Кобелєв ударився по шпалах унизу і скотився в крижану піну річки.


Потім річка пішла своїм шляхом, перекидаючись і розбиваючи тіло об каміння, поховавши його потоками піни. Потяг зробив крутий поворот на вигині гори, і річка зникла. Вагони пішли далеко вперед, і Картер зрозумів, що поїзд рухається надто швидко для цього ухилу. Кут повороту машин був такий великий, що йому доводилося чіплятися за балку даху кінчиками пальців.


Коли він нарешті вирівнявся, він знову підвівся і спустився до паровоза. Синтія все ще сиділа на підлозі, нерухома і нерухома, не зважаючи на те, що відбувалося навколо неї. Коли він підійшов, вона підвела очі і здригнулася, ніби чекала на удар.


"Лєгче, дівчинко", - м'яко сказав він. Він поклав руку їй на плече, і її обличчя раптово осяяло впізнання.


"Нік!" Вона потяглася до нього, але він звільнився.


«Спочатку я мушу нас уповільнити». Він підійшов до пульта управління і витягнув шматок дерева, яким Кобелєв закривав дросельну заслінку. Двигун одразу сповільнився, але швидкість поїзда та ухил все ще тягнули його надто швидко.


Він натиснув на гальмо. Жахливий вереск наповнив повітря, і іскри полетіли від коліс, що борються з ресами. Але вона сповільнилася, поступово, але безпомилково. Йому знадобилося всі п'ятнадцять хвилин, щоб її повністю зупинити. До цього часу Синтія була поруч із ним, уткнувшись обличчям у комір його парки, і безконтрольно плакала.


Їй було важко говорити, але їй удалося видавити кілька слів: «На трасі знову дівчина. Кобелєв вистрілив у неї, але вона не померла. Вона лежить там одна».


"Я знаю. Ми повернемось за нею зараз». Він увімкнув двигун і почав повільно підштовхувати п'ятнадцять порожніх вагонів назад на пагорб.


Їхати було важко, поки вони не дісталися мосту, але потім полотно дороги вирівнялося, і вони почали набирати швидкість. За кілька хвилин вони повернулися на пряму, і перевернутий гелікоптер став видно на сніговому полі. Коли вони наблизилися, з'явилася постать, махаючи рукою.


«Поспішай, Стюарте», - крикнув Картер, коли нарешті зупинив його. "Ви затримуєте поїзд".


Роберта швидко піднялася вузькими сходами до паровоза.


"Роберта Стюарт, це Синтія Барнс, екстраординарна актриса, а останнім часом дівчина-заручниця".


"Приємно познайомитися зі справжньою тобою", - сказала Роберта.


"Приємно бачити, що ти живий і здоровий", - сказала Синтія, посміхаючись.


«А тепер, – сказав Картер, обійнявши Роберту правою рукою і цілуючи Синтію в щоку. «Як ви думаєте, ви могли б повернутися в вагон-ресторан і приготувати щось для нас, щоб поїсти, поки я знову відправлю цей поїзд?» Вони кивнули. "Добре. Наступна зупинка – Стамбул».


Картер Нік


Вогонь землі на Півночі


Нік Картер


Killmaster


Earthfire North


Присвячується співробітникам таємних служб Сполучених Штатів Америки.


Пролог


Лікар Коулсворт увійшла до свого невеликого кабінету в геологічній лабораторії Ісландського університету з великою чаркою фотографій. Вона прибрала кавові чашки, файли та інше приладдя зі столу і розклала глянцеві відбитки рядами, починаючи з верхнього лівого кута і поступово спускалася вниз.


Фотографії були химерними: один і той самий знімок знову і знову - скелястий палець скелі, що стирчав з того, що виглядало як гирло річки Стікс, - бурхлива частина морської води, з якої туман і пара лилися, як пара з чайника. Час від часу, коли вона роздавала їх, вона примружювалася на одного з них під світлом, постукувала пальцем, відзначаючи це, і продовжувала. "Експеримент майже завершений", - сказала вона собі, і останнє свідчення ось-ось стане на місце. Висновок неминучий, але неможливий, не віриться.


Коли вона закінчила, у неї було шість рядів фотографій, по шістдесят у ряд, дві повні покадрові послідовності, зняті з інтервалом за одну секунду протягом трьох хвилин, з інтервалом у двадцять чотири години кожна. Вона дістала з шухляди штангенциркуль і з навмисною повільністю досвідченого вченого почала робити виміри зображень на кожній фотографії, записуючи свої результати в товстий зошит.


Вируюча вода і пара були поверхневим явищем вулканічної тріщини, що відкрилася на дні океану за кількасот ярдів від берега. Він був виявлений лише тиждень тому, коли капітан траулера, що проплив, повідомив про інцидент у Департамент рибальства, який, у свою чергу, передав його в університет для подальшого вивчення.


Доктор Коутсворт ухопився за можливість вивчити це нове заняття. Вона побувала в Ісландії в рамках програми обміну викладачами з Массачусетським технологічним інститутом та побачила у новому вулкані шанс познайомитися з унікальною структурою ісландської геології. Вона з самого початку зробила це своїм улюбленим проектом, атакувавши його із властивою йому ретельністю. Вона знімала щогодинні показання температури на різних глибинах, щоб побудувати графіки градієнта температури, знімала сейсмографічні дані, щоб визначити розмір отвору, кількість та напрямок потоку лави, а також хімічний аналіз пари, щоб побачити, чи він порівнюється з іншими вулканічними гарячими точками. в Ісландії та її околицях.


Саме ця остання серія тестів почала вказувати на щось неправильне, дуже неправильне: настільки неправильне, що воно викликало тремтіння по твердій землі її геологічних знань.


Серед слідів хімікатів, згаданих у лабораторному звіті, був полімер - дихлоридполіетанол - штучний компонент деяких типів антикорозійних пластикових сполук труб, що використовуються в нафтовидобутку і іноді для транспортування гострої пари. Про його існування у природі було відомо.


Результати, звичайно, перевіряли ще раз. Помилки не було. DCP напевно був у парі, а не у випробувальному устаткуванні. І Лідія Коутсворт була змушена задуматися, яким є справжнє джерело цієї тріщини.


Потім з'явилися інші докази. Тріщина мала період спокою, протягом якого виверження повністю припинилося. Він тривав приблизно вісім годин з 23:40 до 8:15 і був настільки точним, що вона могла виставити годинник по ньому. Надто точно. Це було схоже на те, ніби хтось вимикав і вмикав.


Дві ночі тому вона направила невеликий човен через вируючу воду, пару та туман до крихітного каменю в центрі подій, де вона встановила камеру. Вона направила лінзу на інший камінь за дюжину ярдів від неї, а потім встановила таймлапс-тригер на один знімок за секунду загалом на три хвилини в дужках близько 23:40 і знову близько 08:15. Потім вона повернулася до своєї машини, щоб чекати. Вранці вона гребла, забрала плівку, а потім помчала назад до лабораторії, щоб виявити та проаналізувати її.


Вимірюючи коливання висоти води на певних ділянках скелі, вона спромоглася визначити, коли виверження почалося і закінчилося. Із цього випливали два факти. По-перше, весь цикл не був поступовим процесом, як це зазвичай відбувається у природі; виверження припинилося точно о 23:41:23 і знову почалося о 8:15:56. По-друге, запуск не супроводжувався постійним сплеском; були коливання в потоці води, наприклад, коли гідравлічний насос очищається, а потім відновлюється.


Їй нав'язували такий висновок, але він здавався надто фантастичним, щоби повірити в нього. "Краще почекати", - подумала вона. Найкраще підтвердити докази.


Напередодні ввечері вона знову зважилася на небезпеку піни та туману на борту маленького човна. Вона зробила свої фотографії та повернулася, провівши годину у темній кімнаті. Тепер, коли вона вивчала їх, вона дуже намагалася бути об'єктивною в тому, що бачила, не дозволяючи ваги минулих доказів впливати на її висновки. Але в міру того, як вона проводила вимірювання та складала таблиці різниці в рівні води, її серце билося частіше, а язик голосно клацав від сухості у роті.


Коливання на початку циклу досі були присутніми. Як і минулої ночі


Помилки не було. Виверження припинилося в той самий час обома ночами, а потім почалося знову, як по команді, з точністю до секунди. Шанси на те, що щось подібне станеться природним чином, були трильйонами одного. Цього разу не було змоги уникнути висновку. Фіссура оброблялася механічно. Але ким? І чому?


Вона підійшла до вікна і дивилася на безлісний краєвид південної Ісландії. В усіх відношеннях, крім одного – часу – тріщина та викид пари з вулкана могли бути природними. Все, крім часу, тобто вона виправила сама, та докази полімеру.


Її руки тремтіли. Вона запалила сигарету, і ця дія її трохи заспокоїла. Більшість населення Ісландії, що налічує майже чверть мільйона, залежала від джерел тепла та гарячої води з геотермальних джерел. Декілька років тому природні струмені пари були обрані в лавове поле на південь від Рейк'явіка, столиці країни. З того часу на острові було багато екологічно чистої енергії за дуже низькою ціною. Але за останній тиждень, коли відкрилася ця нова тріщина, рівень та інтенсивність пари різко знизилися. Уряд попросив Петура Томассона, колегу на її факультеті в університеті, розслідувати це останнє коливання. Офіційного оголошення, звісно, був; такі коливання, хоч і були звичайним явищем, звісно, були рідкістю. Поки що вони мали лише теорії. За винятком цього…


Точність, з якою сталося виверження, існування полімеру, що явно вказувало на штучний трубопровід, і раптове зменшення кількості парових струменів за межами Рейк'явіка були для неї загадковим збігом. Очевидно, хтось відводив воду та пару з міського водопроводу та відправляв їх через тріщину в океані. Але хто? І чому?


Хто б це не був, він мав величезні ресурси. Довелося копати трубопроводи, будувати насосну станцію. Це вимагало великого планування та інженерії, а також співробітництва сотень людей. Як таке могло бути приховано у такій безплідній та малонаселеній країні, як Ісландія? Як вийшло, що влада не знала?


Вона мала переконатися, абсолютно впевнена, що має рацію. Вона повернулася до столу і витягла з верхньої шухляди товсту пачку карт. Це були оглядові карти, найдокладніша картографія, доступна тут. На них зображено утворення суші та ґрунтові води на кількох сотнях квадратних кілометрів півострова Рейк'янес на південь від Рейк'явіка.


Вона знайшла потрібну карту, чоловіки дістали блокнот і квапливо підрахували. Враховуючи максимальний діаметр труби і кількість води і пари, що переміщується, насосне реле потрібно було розташувати десь уздовж дуги приблизно в шести милях на південь від міста. Вона намалювала дугу на карті, чоловіка склала її, сунула в кишеню, зняла пальто з гачка біля дверей і пішла.


Була неділя, і університет був майже порожній, її підбори голосно гуркотіли по кахельній підлозі. Вона доїхала до паркування перед будинком, коли зрозуміла, що залишила фотографії на столі. Вона повернулася, засунула їх у великий манільський конверт, який кинула до нижньої скриньки столу, і замкнула скриньку. Вона знову дістала блокнот і швидко подряпала записку для дуже дорогого друга. Вона не мала реальної причини писати записку саме йому… просто щось у глибині її розуму підказувало їй, що це може бути мудро.


«Дорогий Нік, - написала вона. «Я виявив тут щось справді неймовірне. Боюся, я збираюся втрутитися в якусь мерзенну місцеву політику. Розкажу вам більше, коли побачу вас у Вашингтоні наступного місяця. З коханням, Лідія».


Вона поклала записку в конверт, адресувала її Ніку Картеру, який займає поштову скриньку у Вашингтоні, округ Колумбія, потім поставила на неї марку і засунула до кишені.


* * *


Земля на південь від Рейк'явіка покрита шаром чорного попелу, що випав у результаті виверження гори Гекла у 1948 році. У полі не росте ні гілочка, ні палиця, і загалом складається враження, що пейзаж такий самий похмурий і безплідний, як і на дальній стороні. місяця. Коли невелика орендована машина Лідії Коутсворт в'їхала в цю чорну зону, залишивши місто позаду, вона відчула раптове озноб, ніби вона входила до Країни мертвих. Вона завжди відчувала це, коли приходила сюди. «Це безглуздо, - сказала вона собі. Світило сонце, і вона вже десятки разів їхала цією дорогою, мандруючи між лабораторією та спостережним постом біля ущелини. Тим не менш, з якоїсь причини від цього місця в неї каламутилися мурашки, особливо сьогодні.


Вона їхала повільно, досліджуючи кожну освіту скель і заглиблення в ландшафті, ніби вона бачила їх уперше. Якщо насосна станція і була десь тут, вона була добре захована, бо ніколи її не бачила. Ніколи не бачив нікого на цій дорозі.


«Ні, – подумала вона. Це було зовсім так. Був чоловік, з яким вона стикалася час від часу.


Тепер вона згадала, що він водив іржавий сааб. Він був великим чоловіком. Вона помахала рукою вперше, коли побачила його, але він не відповів на привітання. Вдруге вона не помахала рукою; насправді, вона навіть не помітила його. Мовчазний місцевий житель, не більше.


Вона думала про нього, коли щось привернуло її увагу і змусило її різко натиснути на гальмо педаль, внаслідок чого машина опинилася на узбіччі. Лінія електропередачі, що йде паралельно шосе, яку вона бачила та ігнорувала десятки разів, тепер здавалася їй дивною. Щось пішло не так. Раптом вона зрозуміла, що їй здалося недоречним. Від одного з великих ізоляторів нагорі кабель спускався балкою і йшов у підземний канал. Вона вийшла з машини і окинула поглядом обрій. Ні будинків, ні будівель. Тут не потрібна електрика.


"Насосу знадобиться джерело енергії", - сказала вона собі. Газогенератор споживав галони бензину чи дизельного палива та видавав багато шуму. Вона підтягнула комір пальта, щоб відобразити холодний вітер, і попрямувала до великого темного пагорба на горизонті вдалині. Це було єдине можливе місце, де щось можна було сховати від автомобілістів, які проїжджали повз.


* * *


Шлях через поле золи та попелу зайняв майже годину. Половина шкіри була здерта зі шкарпеток її черевиків, а ступні здавалися свинцевими. Двічі вона казала собі, що женеться за тінями. Незалежно від речових доказів, в Ісландії неможливо було приховати такий масштабний проект.


Вона обігнула далекий бік величезного пагорба, і її колишні сумніви з приводу довгої, мабуть, безплідної прогулянки та неправдоподібності її теорії раптово випарувалися. Між двома пагорбами із золи, пофарбованими в чорний колір для маскування з повітря, була дренажна труба з гачками. Ймовірно, якийсь блок навантаження для конвеєра, який безперечно знаходився внизу.


Її серце підстрибнуло. Вона підійшла до труби дуже повільно, очікуючи, що щось чи хтось на неї стрибне. Вона провела рукою по гладкій поверхні. Метал вібрував. Насос був недалеко, і він працював.


«Ти маєш повернутися, - сказала вона собі. Знайди когось. Петур Томассон. Він би знав, з ким зв'язатися. Він міг приїхати сюди із командою.


Десь близько грюкнули двері, на відкритому повітрі звук був дуже виразний. Чоботи рипіли по золі. Вона застигла поруч із трубкою, її пульс бився у горлі.


Стукнули двері машини, завівся двигун. У розколині між двома пагорбами вона мельком побачила іржавий Сааб, що прямував до дороги, але потім він зник.


Приплив полегшення захлеснув її, але наступної миті вона зрозуміла, що чоловік - ким би він не був - побачить її машину, припарковану на дорозі. Йому доведеться поставити запитання, куди вона пішла.


Для неї в цей момент було дуже важливо, щоб її не бачили. Вона вирішила, що буде краще, якщо вона зачекає там. За насипами, поза увагою дороги. Якщо він повернеться, вона втече в інший бік. Але якби він не повернувся протягом п'ятнадцяти хвилин або близько того, це, мабуть, означало б, що він не повернеться. Може, він не бачив її машини. Може, він цього навіть не помітив.


Вона змахнула попіл з труби і притулилася до неї. Вітер видав дивний стогін, безперешкодно промайнув над горбами з боку океану, що знаходився неподалік. Тут не було руху. Немає життя... крім чоловіка. Здавалося навіть сонце зупинилося в небі.


Але Лідія Коутсворт, серед іншого, була нетерплячою жінкою, коли нервувала, і вона почала бачити абсурдність свого становища тут. Чорт. Зрештою, вона була вченою з міжнародною репутацією. Жодних знаків, що забороняють вторгнення, тут не було. Вона мала право досліджувати сільську місцевість далеко від дороги.


Вона обтрусила і попрямувала навколо пагорба. Вона чула, як грюкнули двері. Тяжкі металеві двері. Приблизно за п'ятдесят ярдів від далекого краю пагорба вона натрапила на те, що спочатку здалося старомодним притулком від радіоактивних опадів: сталеві двері були вставлені в сталевий бастіон із шлакоблоків. Перед ним ділянка землі була вирівняна для розміщення кількох машин.


У роті знову почало пересихати, і вона почала сумніватися в тому, що робить. "Їй це не потрібно", - сказала вона собі. Вона була вченим, а не приватним детективом. Тихе навчання - хіба воно не тому зайнялося цим бізнесом? Ніхто нічого не сказав про пошуки викрадачів енергії.


Проте були двері і за ними… що? Доведення? Зібравшись з духом, вона підійшла і виявила, що двері відчинені. Вона злегка штовхнула, і двері відчинилися.


Усередині було непроглядної темряви. Вона пошарила вздовж стіни, шукаючи вимикач, знайшла його, і над головою спалахнула лампочка в клітці.


Вона стояла у великій, бездоганно чистій кімнаті з бетонною підлогою, викладеною плиткою. На стіні перед нею була серія циферблатів та колісних клапанів, вбудованих у поліровану металеву панель керування. Постійне дзижчання підказувало їй, що працює якийсь гігантський двигун десь під нею.


Дві двері вели до цієї головної кімнати. Вона вибрала ту, що ліворуч, відкрила її і ввімкнула світло. Вона опинилася на подіумі над двома поверхами лабіринту з труб, все, здавалося б, розмічених за кольором, блискучих, начебто це була нова інсталяція.


Вона вимкнула світло, повернулася до диспетчерської, зачинила двері і підійшла до другої двері. Коли вона відчинила його, назустріч їй піднялася хмара цементного пилу. Вона клацнула вимикачем.


Кімната була величезною, більше двох інших разом узятих, і закінчена лише наполовину. Над головою височіли будівельні ліси, а підлога була посипана будівельним сміттям та пластиковими ганчірками. Судячи з розміру, це виглядало так, ніби вони видовбали всю внутрішню частину пагорба. Ким би вони не були, вони затіяли щось набагато більше, ніж просто відкачування трохи геотермальної енергії.


У кутку на масивному дерев'яному ліжку стояла машина розміром із невеликий будинок. Вона підійшла та відкинула шматок захисного пластикового покриття. Це виглядало якось знайоме. Ярлик на колесі клапана був німецькою мовою. Він дав місце походження як Майнц. Майнц... що вона знала про Майнца? Потім її осяяло. У Майнці була ливарна фабрика Steuben and Sons. Вони були найбільшими виробниками компонентів ядерних реакторів у світі. На першому році навчання в аспірантурі вона написала доповідь із цього питання. Її професор вважав, що якщо студенти хочуть вивчати геологію, вони можуть з таким самим успіхом розуміти значення своїх знахідок... наприклад, використання ядерного палива. І він ніколи не дозволяв нікому зі своїх учнів робити щось наполовину. Вона добре вивчила свій предмет.


Вона знову відкинула кришку. Тепер це поверталося до неї. Все це. Це був тип водяного насоса, який регулював кількість теплоносія у активній зоні реактора. Ядерний реактор. Навіщо комусь потрібний ядерний реактор в Ісландії?


Шини хрумтіли по кутах зовні, звук йшов через вентиляційну шахту. Стукнули двері машини.


Вона швидко спробувала закрити насос, але змогла повністю закрити пластиковим листом клапани. Вона здалася і побігла до дверей.


Вона промчала через диспетчерську, потім побігла сходами з подіуму на нижній поверх лабіринту труб. Можливо, тут, серед різнокольорового металу, вона зможе сховатися, доки не буде безпечно піти. Вона не зробила нічого протизаконного, але вона мала дуже дивне передчуття з приводу цього місця. Для початку, хто б втік, залишивши відчинені двері на будівельний майданчик ядерного реактора?


Було темно, єдине освітлення виходило від кількох підсвічених циферблатів на великій панелі управління в центрі кімнати. Вона пробиралася через лабіринт водопроводу, доки не досягла стіни. Вона йшла по ньому кілька футів, поки не знайшла ліктьового суглоба у великій трубі. Вона поповзла за ним.


Двері, що виходять на подіум, з гуркотом відчинилися, і світло загорілося. На свій жах, вона побачила лінію слідів у пилюці, що веде від нижньої частини сходів туди, де вона сховалася. Вона прикусила язика, щоб не закричати.


Він спускався сходами, як мисливець, який переслідує свою здобич, зупиняючись кожні кілька футів, щоб схилити голову, наче він чогось прислухався. Вона мигцем побачила його через клубок труб. На ньому був комбінезон механіка, а праворуч тримав величезний чорний револьвер.


"Тепер вона зробила це", - дорікнула вона себе. Вчений з міжнародною репутацією, який має право озирнутися, якщо побачить щось підозріле, опинився у скрутному становищі.


Він знайшов сліди і дивився на її бік. Інстинктивно вона сховалася у свій крихітний притулок і відчула, як її ступня застрягла між двома трубами.


Він повільно підійшов до того місця, де вона ховалася, і їхні погляди зустрілися. Він підняв пістолет і обійшов трубу.


"Думаю, ти знайшов мене", - сказала вона, піднімаючи руки над головою і намагаючись підвестися. Але її ступня була затиснута, і вона впала вперед.


Він вистрілив.


По кімнаті пролунав злісний брязкіт. Потім шипіння швидко переросло в крик, коли десь за нею піднялася розпечена дотиска пара. Вона кричала від болю, відчайдушно тягнувши ногу, але відмовлялася рухатися. Пара посилилася, клубилася навколо неї, і біль раптово став нестерпним, і вона знала, що помре тут, на очах у людини в комбінезоні механіка.


Її спина горіла... її спалювали живцем.


"Допоможіть мені..." вона спробувала закричати, але слова завмерли в її горлі. Її охопила пітьма. Вона ринула звідкись знизу і нарешті поглинула її.


1.


Коли колеса літака Ніка Картера впали на злітно-посадкову смугу в міжнародному аеропорту Кефлавік під Рейк'явіком, він глянув у вікно на безплідний, схожий на місяць пейзаж і похитав головою. Було майже неможливо повірити, що Лідія мертва. І тут, із усіх місць.


Пробираючись разом з іншими пасажирами злітною смугою до терміналу, він добре розглядав низькі безликі пагорби, які, здавалося, переходили в горизонт, в низьке безлике небо. Мабуть, вона була щаслива тут, з фумаролами, шарами лави та льодовиками. Принаймні вона померла, працюючи.


Він забрав свою сумку, яку перевірив поверхневий митник, а потім відніс її приблизно за квартал до автобусної станції аеропорту. Автобус прибув швидко, сучасний автомобіль із високими вікнами, що нагадують автобусний тур, і, коли він влаштувався на своєму місці, порожнє небо та кам'яниста пустеля Ісландії, здавалося, обрушилися на нього. Якщо це не потрібне місце для смерті, то, безумовно, потрібне місце для жалоби. Здавалося, весь краєвид був у жалобі.


Він та Лідія дружили кілька років, хоча все ще не почалося. Це почалося як чергове завоювання. Швидка та легка спокуса подивитися, що вийшло, як кидок гральних кісток. Це було після особливо важкого завдання, і він був самим собою. Він був запальним, холоднокровним зарозумілим і виразно, кажучи її словами, ублюдком.


Тієї ночі вона прокинулася ще довго після того, як вони закінчили, а він спав неспокійно. На світанку він відчув, як її гладке, тепле тіло притулилося до нього, і він відповів їй, але вона втримала його.


вона сказала "Не треба".


"Що трапилося?"


"Просто обійми мене."


"Я не знаю тебе досить добре для цього", - сказав він або щось таке ж мерзенне, і вона заплакала. Він вивчав її обличчя в ранковому світлі, і наростаюча жалість до неї змішувалася з гнівом на себе за жорстокість того, що він щойно сказав, і думками про AX, дуже секретну розвідувальну агенцію, на яку він працював. Він був агентом. Killmaster, N3… має ліцензію на вбивство, як у романах про Джеймса Бонда, але по-справжньому. Він також думав про багато ролей, які йому доводилося грати, включаючи іноді роль убивці. «Це тиск, – сказав він собі. Нічого більше.


«Мені дуже шкода, – сказав він.


"Ти сволота".


От і все, подумав він. Він цілком очікував, що вона встане, одягнеться і піде одразу. Але, на його подив, кінчики її пальців м'яко ковзнули по його лопатках.


«Ми… ми можемо знову зайнятися коханням… якщо хочеш, Ніку».


Коли вони вперше зустрілися, він побачив нудного вченого, який дав йому святіша рутина. Вона була вища за нього, але, можливо, вона погодилася б зайнятися коханням. Вона жила в нетрях. Але тепер він знав, що помилявся. Коли він подивився їй у вічі, він побачив ще щось, щось більш чесне і нескінченно небезпечніше.


"Я люблю твоє тіло", - тихо прошепотіла вона, проводячи рукою по його ключиці і по жорсткій, твердій оболонці шраму від старого кульового поранення.


Потім він поцілував її, довго і повно, і вперше щось глибоко всередині її ожило, і вона притулилася до нього, ніби вона ніколи не хотіла його відпускати.


"О... Боже", - простогнала вона, впиваючись нігтями в його спину.


"Все гаразд, Лідія", - прошепотіла Картер, і через довгий час вона почала розслаблятися і відкинулася назад, її очі вологі.


Потім він поцілував її груди, з збудженими сосками, і повільно рушив до її плоского живота і невеликому пучку лобкового волосся, коли вона розсунула для нього ноги.


"Нік", - схлипнула вона, тримаючи його голову руками, її стегна кружляли.


Він підвівся, поцілував її груди, коли увійшов до неї, і незабаром вони почали повільно, ніжно любити її, її тіло піднімалося назустріч його поштовхам. І це було гаразд. Набагато краще, ніж це було для Картера дуже довго.


Після тієї ночі та ранку їхні шляхи розійшлися: він поїхав до Перу, щоб подбати про дезертирство комуністичних партизанів, яке ЦРУ було на межі порушення; і вона в гори Монтани, щоб вивчити утворення вулканічних порід. Але вона писала іноді. Спочатку боязко, рядок чи дві, просто щоб дати йому зрозуміти, що вона жива і здорова, потім довші листи, більше про себе, але завжди обережно, щоб ніколи не зазіхати на нього… ніколи не ставити запитання.


Вони знову зустрілися у Вашингтоні. Він був у відпустці між призначеннями, а вона повернулася написати грант для Університету Джорджа Вашингтона. Вони пообідали в Джорджтауні, побували на концерті в Центрі Кеннеді, а потім оселилися в Уотергейті, щоб провести ніч із шампанським та любовними ласками, які завершилися біля басейну на даху приблизно о п'ятій ранку.


Сидячи там, бовтаючи ногами в прохолодній воді, спостерігаючи, як її абсолютно ідеальна форма виривається на поверхню, а потім знову занурюється в усипані місячним дорогоцінним камінням хвилі, він ставив питання, чи зможе Екс обійтися без нього протягом декількох років, і чи зможе він обійтися без AX.


Але цього не сталося. Наступного ранку задзвонив телефон, і він зняв слухавку, почуваючи себе краще та розслабленіше, ніж за останні роки. Це був Девід Хок, двозубий директор AXE, із звичайним викликом. Цього разу в Лахор, де лінії постачання афганських націоналістів наражалися на серйозну небезпеку бути відрізаними. Вони знову попрощалися. Вона сказала, що зрозуміла, хоч він підозрював, що ні. Незабаром після цього вона на рік влаштувалася викладацьку роботу в Ісландському університеті.


Це був шанс вивчити тріщини, про які вона говорила. Це мав бути останній раз, коли вони побачать одне одного.


Через місяць він повернувся до Вашингтона, лінії постачання відновилися, і його зустріло дуже дивне лист. На великому коричневому конверті на зворотній адресі був поштовий штемпель Ісландії з написом «Торстейн Йозепссон», Комітет із внутрішніх справ Альтінга. Усередині був ще один конверт, цього разу сильно пошкоджений водою, та лист. У листі говорилося похмурим тоном жалю і співчуття, і в ньому розповідалося про дивну аварію в гейзерному полі, застрягання ноги і жахливу смерть від опіків. У неї був лист, запечатаний, з печаткою, але так і не надісланий.


Лист Лідії був запальним. Його підозри спалахнули. Що вона знайшла? Як це фігурувало у місцевій політиці? Яка була місцева політика?


Він звернувся до Хоука з проханням про тижневу відпустку, і йому запропонували три дні. Але Хоук побачив вираз його очей і дав йому необмежений час, поки він був готовий перебувати на цілодобовому дзвінку. Він погодився, отримав готівку та квиток на кредитну картку і сів на перший рейс до Ісландії. Однак тепер, коли він був тут, на очах біля меланхолійного неба і втомленого моря, що раз б'ється об берег своїми зношеними хвилями, він замислився, чи не помилився він. Зрештою, це не було жодною причиною підозрювати, що вона померла не так, як написав Хосепссон. Може, йому варто було вирушити на Карибське море або на Середземне море, в якесь світле і просторе місце, де атмосфера не сприяла б його зневірі. Він був сповнений смутку та жалю.


Автобус в'їхав на площу Austurvollur і зупинився перед будинком, який рекламувався як готель Borg. «Кінцева зупинка», - сказав водій із гучного зв'язку. Зовні вишикувалися інші автобуси.


Картер пройшов за натовпом до передньої частини автобуса, потім перегнувся через сидіння водія.


Чоловік глянув на нього.


«Розкажи мені про альтінг».


Це наш Парламент. Найстаріший у світі парламент, що постійно засідає. Датується 930 роком нашої ери. Зустрічаються там». Водій вказав на двоповерхову кам'яну будівлю дев'ятнадцятого століття з іншого боку площі.


"Зараз працює?"


"Ні", - сказав водій. "Це літні канікули".


"Отже, вони всі пішли?" - спитав Картер, дивлячись на будинок.


Деякі з них залишаються тут. Є офіси. Є справи, які слід зробити».


Він подякував людині і вийшов. За кілька хвилин він підняв сумку з тротуару, куди її кинув водій, і увійшов до готелю. У них була кімната, але вона була маленька, і з неї не було виду на гавань. Він узяв її. Посильний відніс свою валізу нагору, і коли молодик закінчив відчиняти штори і двері шафи і пояснювати політику готелю, Картер дав йому складений рахунок.


"Ви коли-небудь чули про Торстейна Йозепссона?" він запитав.


Посильний глянув на гроші, потім на Картера. Він кивнув головою. "Він видатний член Альтинга".


"Де він живе?"


«Тут, у місті».


"Що ще ви знаєте про нього?"


Посильний завагався. Картер вийняв ще одну купюру та передав її.


«Він любить шотландський віскі, без льоду та без води. Зазвичай вечеряє тут, у їдальні готелю».


Картер посміхнувся. "Що ще він робить?"


«Пан Йозепссон входить до ради директорів Ісландської комісії з внутрішньої енергетики і входить до порад кількох великих підприємств».


"Де я можу його знайти?"


"У цей момент, сер?"


Картер кивнув головою.


"Я вважаю, що містер Йозепссон знаходиться внизу в їдальні".


Картер вручив посильному ще одну купюру. «Зустрінемось унизу за п'ять хвилин і покажи мені його».


"Дуже добре, сер".


Коли коридорний пішов. Картер замкнув двері і почав розпаковувати речі з притаманною йому обережністю. Він засмикнув усі штори і, коли в кімнаті стало зовсім темно, увімкнуло світло. Він перевірив стіни, розетки та світильники на предмет якихось незвичайних ознак. Хоча ніхто не знав, що він прийде сюди, то це була стандартна робоча процедура. Коли він нічого не знайшов, він поклав валізу на ліжко і відчинив її.


З внутрішньої кишені він вийняв наплечну кобуру, шкіра якої від зносу потемніла, і пристебнув її. Потім витяг магнітолу, зняв задню частину, а потім основну компонентну плату. Усередині, у формі з пінопласту, лежала Вільгельміна, його 9-міліметровий "Люгер", а під ним глушник. Плеєр був виготовлений фахівцями AX, щоб дозволити Картер носити свою зброю на борту комерційних рейсів без виявлення. Він засунув глушник у кишеню, потім вийняв пістолет і засунув його в кобуру.


З атласної підкладки валізи він витягнув вузькі піхви із замшевої шкіри і тонке, як олівець, лезо з страшенно гострим кінцем. Він прив'язав піхви до передпліччя під сорочкою і вставив футляр на шпильці, яку багато років тому прозвали Х'юго. Потім він застебнув сорочку поверх неї і вдягнув куртку. Він вивчав своє відображення у дзеркалі на повний зріст на задніх дверях ванної. Переконавшись, що жодного з його озброєнь не видно, він закрив валізу і штовхнув


під ліжко, потім пішов, замкнувши за собою двері.


У нього була ще одна зброя, газова бомба на ім'я П'єр, прикріплена до його ноги, високо на правому стегні, як третє яєчко. Будь-яка інша людина, завантажена таким чином, виглядала б як ходячий арсенал, але Картер так одягався вже багато років і мав нагоду задіяти кожну свою зброю під час кризи. Отже, вперше після від'їзду з Вашингтона він почував себе в повній безпеці і готовий до всього.


Коли він увійшов до їдальні, до нього підійшов коридорний і простяг йому складену білу картку. Картер відкрив її і знайшов схематичний малюнок їдальні, де зображено три столи перед еркером з великими вікнами в дальньому кінці кімнати. За одним із столиків посильний поставив галочку.


Картер оглянув кімнату. Людина, яка сиділа на цьому місці, не була ні старою, ні молодою, але, як і багато ісландців, яких Картер бачив, у нього були грубі кам'яні риси, які, здавалося, були запозичені з ландшафту. Поруч із ним сиділи ще двоє чоловіків, і вони виглядали явно чужинцями… тобто чужинцями Ісландії.


Картер поліз у кишеню за додатковими чайовими, але посильний, явно не зацікавлений у подальшій взаємодії з американцем та його питаннями, пішов. Картер знизав плечима, потім пройшов через кімнату до Хосепссона.


«Містер Хосепссон, – сказав Картер.


Чоловік запитливо підняв голову, все ще тримаючи у роті шматок риби.


Я Нік Картер. Адресат листа доктора Лідії Коутсворт, який ви люб'язно переслали мені».


Чоловік відклав ножа та вилку, поклав серветку на стіл і встав, щоб потиснути Картерові руку. «Ми були дуже засмучені, містере Картер. Ви були близьким другом доктора Коутсворт?


"Так я був її другом."


"Мені дуже шкода, тоді щиро шкода".


Був незручний момент, коли здавалося, що сигнали перетинаються, потім Картер легенько кивнув, підтверджуючи вираження співчуття чоловіком.


"Ви не заперечуєте, якщо я сяду?" Це було поштовхом, але Картер хотів подивитися, як відреагує Хосепссон.


Хосепссон невпевнено глянув на двох інших чоловіків, які дивилися через стіл. Прохання Картера приєднатися до них явно викликало у нього дискомфорт, але він не мав ввічливого способу відмовитися.


"Будь ласка, зроби це", - сказав він нарешті. "У нас порожнє місце".


Картер присунув стілець, і Хосепссон жестом запросив офіціанта.


Картер переглянув меню, і коли прибув офіціант, він почав замовляти, але Хосепссон перервав його. "Ваш перший візит до нашої країни?" він запитав.


Картер кивнув головою.


«Тоді їж рибу. Будь-яку рибу. В Ісландії вона завжди найкраща».


Картер вказав на блюдо з важкою ісландською назвою. Офіціант кивнув, записав його, потім зібрав меню та пішов.


«Можу я уявити гера Хофстедера та герра Бурмана. Декілька моїх ділових партнерів».


Картер кивнув двом чоловікам, і вони відповіли на недбале привітання. Хофстедер виглядав як типовий німець років шістдесяти, світлошкірий, каштанове волосся, досить світле, щоб злитися з сивими і з першого погляду утруднити визначення його віку. Однак його друг Бурман був іншою справою. Молодший - йому під тридцять - його волосся було вугільно-чорним, а шкіра оливкового кольору. На скронях тільки-но почали з'являтися сірі смуги, надаючи йому хвацького, трохи латинського вигляду.


"Що привело вас до Ісландії, містере Картер?" - спитав Хосепссон без преамбули. «Я вважаю, ви захочете побачити університет, у якому працювала доктор Коутсворт, і, можливо, поїдьте всередину, щоб побачити місце аварії. Тепер я гадаю, чому ви вибрали саме цей момент, щоб відвідати нас».


"Ви читали її листа?" - спитав Картер нейтральним голосом.


Воно було запечатано. Ми просто відправили його тому, кому воно було адресоване. Це було просте адміністративне питання. Ви повинні розуміти, містере Картер, що я не знав доктора Коутсворт особисто.


«Вона вказала мені, містере Джозепссон, що вона знайшла тут дещо. Щось неймовірне, - писала вона, - розбурхає місцеву політику. Ви хоч уявляєте, що вона могла мати на увазі?


Вдруге Хосепссон виглядав явно незатишно. Він глянув на двох інших чоловіків, а потім глянув на свої нігті. "Ні", - нарешті сказав він. "Гадки не маю. Тобі, можливо, варто піти до університету. Можливо вони можуть більше допомогти».


"Я зроблю це. Але спочатку я хотів зв'язатися з вами, сер. Ви справді надіслали мені її листа».


"Для мене загадка, що вона могла мати на увазі", - сказав Хосепссон. Він зробив ковток води. Але я був спонсором програми обміну, яка привела доктора Коутсворт до нашої країни. Я вважав своїм логічним обов'язком передати її листа вам, а також її особисті речі її сім'ї. Ви маєте зрозуміти».


Картер нічого не сказав; він знову думав, коли вони востаннє були разом.


«Я не знаю, що вона могла виявити, що могло б вплинути на нашу політику… хоча я відчуваю, що говорю з деякою владою, коли говорю, що не можу уявити, про що вона могла мати на увазі».


Йозепссон трохи нахилився вперед. «Ви повинні зрозуміти, містере Картер, що тут, в Ісландії, політика набагато чесніша і відвертіша, ніж будь-де ще у світі. Включно зі Сполученими Штатами». Він промокнув губи серветкою і поклав її на тарілку. «Тепер, якщо ви вибачите нас, містере Картер, у нас все ще є багато справ, якими потрібно зайнятися. Ви маєте зрозуміти».


Хосепссон та двоє інших піднялися на ноги.


Картер підвівся і потиснув їм руки. «Все гаразд, – сказав він. "Дякую за вашу допомогу."


"Доброго дня, сер", - сказав Йозепссон. Двоє інших вклонилися, потім усі пішли.


Картер дивився, як вони йдуть, потім тихенько свиснув собі під ніс. Він хотів побачити реакцію Джозепссона, коли він згадав зміст листа Лідії, і припустив, що бачив його, хоч і не очікував, що поведінка цієї людини буде настільки очевидною. Чоловік багато не говорив... і багато приховував. Яка?


Через кілька хвилин з'явився офіціант з тарілкою маринованого оселедця та півдюжиною шматків хліба. Картер швидко перекусив, потім сплатив рахунок і впіймав таксі перед готелем. Він наказав водієві відвезти його до кампусу Ісландського університету.


Йому спало на думку, що, оскільки Ісландія отримує всю свою енергію з геотермальних джерел, обов'язки Ісландської комісії з внутрішньої енергетики стосувалися парових свердловин, розташованих у пластах лави, і тепер, коли будівлі Рейк'явіка без димарів прямували до нього через вікна кабіни, що мчить. Він запитував, чи немає якогось зв'язку між Торстейном Йозепссоном, Комісією з внутрішньої енергетики Ісландії та тим проектом, над яким Лідія працювала, коли померла.


Університетський кампус складався з чотирьох монолітних будівель, розташованих у безплідному, усипаному камінням полі на південній стороні міста. Таксі зупинилося перед найбільшим із них, Картер заплатив водієві і попрямував тротуаром до головного входу. Молода студентка з довгим світлим волоссям виходила з будівлі, і він зупинив її, щоб запитати, де він може знайти геологічний факультет. Вона чарівно посміхнулася і вказала на другу будівлю нижче, в якій, за її словами, були всі природничі науки.


Він подякував їй, дивуючись легкості, з якою всі тут розмовляли англійською. Ісландська - це в основному давньоскандинавська мова, якою вікінги говорили в десятому столітті. Це складна, сильно змінювана мова з кількома іноземними для англійської приголосними. Хоча Картер трохи говорив датською і розумів як шведську, так і норвезьку, він був вдячний, що йому не довелося розмовляти з людьми тут їхньою рідною мовою.


Двері до адміністративного кабінету геологічного факультету були однією із серії, яка вела у вузький коридор. Картер збирався відкрити його і увійти, коли щось на стіні привернула його увагу. До дошки оголошень у чорній рамці було прикріплено фотографію Лідії. Хоча вона була не зовсім такою, якою він її запам'ятав, він вирішив, що це має бути знімок, який вона надіслала разом зі своєю заявою. Напевно, стара шкільна картина. Він знав зрілу жінку з очима, повними пізнання світу… відверто, але гірко-солодко, куточки її рота трохи підведені. І все ж тут була фотографія молодої жінки… щоки, що розпускаються, сяюча усмішка, яскраві й багатообіцяючі очі. Вона виглядала дуже невинно та дуже красиво. Важко було повірити, що вона мертва.


"Шкода, чи не так?" - спитав довготелесий рудоволосий чоловік, який зупинився, щоб вивчити Картера, поки Картер вивчав фотографію.


Картер глянув на нього.


"Ви знали її?"


"Так, я її знав."


"В Америці?"


"Так", - сказав Картер. "Ви працювали з нею тут?"


Ми були колегами. Я доктор Петур Томассон. Ви?» - Сказав він, простягаючи руку.


Картер знизав її. «Нік Картер. Я думаю, що ти людина, з якою я прийшов поговорити».


"Вибачте мене будь ласка?"


«Лідія написала мені про тебе. І про свою роботу. Я хотіла б дізнатися більше про них обох. Чи є місце, де ми можемо поговорити?


Томассон довго дивився на нього, потім кивнув головою. "Сюди", - сказав він. Він пройшов коридором, загорнув за ріг і увійшов у сталеві двері з товстим кварцовим вікном на рівні очей. "Лабораторія", - коротко сказав Томассон. "Мій офіс знаходиться неподалік".


Вони пройшли лабораторією, яка була заповнена різноманітним модемом, сучасним і дуже дорогим обладнанням, поки Картер розповідав про лист Лідії.


«А тепер ви прийшли до мене, щоб дізнатися, чи знаю я, що вона знайшла, чи не так?» - спитав Томассон.


Вони увійшли до його крихітної кабінки в офісі, яка була нічим іншим, як крихітною кімнатою, заповненою книгами та журналами, з робочим столом та двома стільцями.


Томассон підійшов до столу і сів, жестом запросивши Картера зайняти інший стілець.


"Вона здавалася стурбованою, і тепер вона мертва", - сказав Картер, сідаючи. "Я хотів би знати, над чим вона працювала".


Томассон знизав плечима. «Але я гадки не маю. Взагалі то. За кілька днів до її аварії ми говорили про проект, над яким я працював, і який ніяк не пов'язаний із тим, що сталося. я впевнений.".


Мені потрібен був її внесок у деякі ідеї, які я вигадав, і вона давала свої ідеї так само вільно, як і завжди. Але я впевнений, що якби вона знайшла щось «неймовірне», як вона повідомила вам у своєму листі, вона щось сказала б. Тобто у професійному плані у нас не було секретів один від одного”.


«Можливо, вона думала, що те, що вона знайшла, є потенційно небезпечним. Може, вона думала, що захищає тебе, нічого не говорячи».


"Можливо", - сказав Томассон, торкаючись сірником до тютюну у своїй трубці.


"Над чим вона працювала?"


«Трохи біля берегів півострова Рейк'янес відбулася деяка нова вулканічна активність. Насправді недалеко звідси. Подібні речі відбувалися просто у її провулку».


Але вона була всередині, коли померла. За милі від океану».


"Це правда. Я гадки не маю, що вона могла там робити».


"Чи можна було б побачити, де вона була... де вона померла?"


Томассон вловив вагання. "Ви ж не думаєте, що це був нещасний випадок?"


"Я не знаю. Чи можу я потрапити на місце?»


Чоловік довго мовчав. Так, туди можна поїхати. Потрібно мати Land-Rover – і, звісно, якесь обладнання. Вона померла у досить важкодоступному місці. Також було б корисно, якби поряд був хтось, хто знав цей район».


Картер на мить пограв олівцем, замислившись. "А у Лідії тут був офіс?"


Так, вона була тут, як і весь персонал. Але я вважаю правильним, що ми відправили її особисті речі до її родини в Огайо».


«А як щодо її записів, її наукових даних тощо?»


«Все це належить університету, містере Картер».


"Я розумію. Він все ще тут?"


«Так. Вони ще в її офісі».


"Можна мені подивитися?"


Томассон підвівся і відчинив двері свого офісу. "У мене таке почуття, що якщо я скажу "ні", ви все одно це побачите". Він поманив Картера, і вони пройшли лабораторією. Декілька студентів прийшли використовувати невелику сейсмографічну лабораторію та кімнату для розробки по один бік від лабораторії, і всі вони з цікавістю підняли очі. Томассон не звертав на них уваги, стурбовано затягуючи слухавку. Відкриття листа Лідії, здавалося, стурбувало його.


Кабінет Лідії був лише трохи меншим, ніж у Томассона, і відрізнявся плануванням тільки тим, що в ньому було вікно, що виходило на парковку та на океан.


«Тут нічого немає, – сказав Картер. Полиці були порожні, а на столі не було всього, окрім лампи.


«Більшу частину було відправлено її родичам або повернено до університетського фонду. Довідники, інструменти тощо».


Картер витяг кілька ящиків столу, які були майже порожні. Однак велика нижня скринька була замкнена. "Що щодо цього?"


Томасон обійшов стіл. «Я зовсім забув про це. Він замкнений. Я сподівався, що ключ знайдеться. Але я був зайнятий, і це вислизнуло з моєї голови».


Картер вийняв зі шва гаманця тонку металеву відмичку і вставив її у замок. За кілька хвилин вона відкрилася.


Томассон нічого не сказав, але його губи були стиснуті.


Картер вилив вміст ящика на стіл і почав ритися в файлах і паперах, поки не знайшов запечатаний конверт з паперу манільського з фотографіями всередині. Він відсунув інші папери, щоб звільнити для них місце.


"Що це?" - спитав Томассон, збуджений його професійною цікавістю.


"Твоя здогад так само гарна як і моя." - сказав Картер. "Є ідеї?"


"Це свого роду тимчасова послідовність", - сказав Томассон, вивчаючи фотографії. «Час поставлено на друк». Він перегорнув фотографії, розклавши їх по порядку.


Картер помітив дату, проставлену на знімках. Це було за день до її смерті.


«Мабуть, це була тріщина, яку вона вивчала. Вона щось згадала про це».


“Це було зроблено за день до її смерті. Якось на березі моря. На наступній у глиб країни. Хіба це не дивно?


Томассон похитав головою. "Не знаю. Але я не шукав би глибокі темні змови, містере Картер. Ми тут вчені, а не шпигуни».


«Проте, це дивно».


"Так", - визнав Томассон. Він дивився на фотографії.


«Ці фотографії щось значать для вас? Чи відповідають вони тому, над чим вона працювала?


"Я не знаю. Це вимагатиме деякого аналізу».


"Ви зробите це?"


«Так. Це може тривати кілька годин. Може день».


«Я повернусь завтра. Я збираюся взяти напрокат лендровер та гіда».


Томассон звів очі. «Дозвольте мені дати вам пораду, містере Картер. Іноді тут трапляються дивні речі. Я не хочу надмірно турбувати вас, але хочу, щоб ви були обережні».


"Дякую."


Томассон кивнув головою і почав збирати фотографії.


Картер викликав таксі з вестибюля головної будівлі університету і, чекаючи на його прибуття, трохи подумав. Тепер він був упевнений, що Лідія не потрапила в аварію, хоча насправді не знав, що зробило його таким певним. Це був дуже сильний здогад.


Він також був розумно впевнений, що Йосепссон має якесь відношення до будь-яких політичних неприємностей, про які згадувала Лідія. Чоловік щось приховував, напевно, щось приховував. Картер подумав, щоб почати викривати чоловіка.


Таксі приїхало, і коли


вони рушили шосе, що веде до Рейк'явік, а за ними виїхала маленька чорна Lancia.


2.


Коли вони під'їхали до готелю "Борг", Картер вийшов і заплатив водію, він помітив, що Lancia припаркована трохи далі вулицею. Він піднявся нагору до своєї кімнати.


Відчинивши двері, він побачив невеликий шматок поштового паперу, який застромив у одвірок. Він випав. Хтось був у кімнаті з того часу, як він пішов.


Місце виглядало недоторканим, але він дістав пістолет і уважно перевірив ванну та туалет. Там нікого не було. З-під ліжка він витяг валізу. Обидва замки були зламані, і кожен предмет одягу розірваний. Підкладка валізи була повністю вирвана зі шкіри.


Це був випадковий пошук. Це було переслідування, чисте і просте, і той, хто його вчинив, не відчував потреби в тонкощі.


Він підійшов до телефону та набрав номер оператора. "Стіл", - сказав м'який жіночий голос.


«Це Картер із шести-восьмого. Хтось був у моїй кімнаті, і хто б це не використав, він використав відмичку. Немає жодних ознак злому замку».


«Сер, покоївка входить у кожну кімнату близько полудня».


«З якого часу покоївка ріже одяг і псує валізи? Будь ласка, надішліть своїх охоронців».


"Так сер. Негайно, сер».


Він кинув слухавку. "Він може проігнорувати це", - подумав він. Очевидно, ця тактика була спрямована на те, щоб налякати його, але відповідальний за це не знав Картера. Дозволити цьому вислизнути не відповідатиме його прикриттю як звичайному громадянину. Крім того, використання головного ключа означало, що готель дозволив цьому статися, і він хотів подивитися, що з цього вийде, якщо влаштує невеликий конфлікт із керівництвом.


Поки він чекав на реакцію готелю, він зателефонував до офісу коронера. Дівчина з приємним голосом сказала йому чудовою англійською, що будь-яку інформацію, яка може йому знадобитися щодо місця аварії Лідії Коутсворт, потрібно буде отримати від місцевої влади - в даному випадку від поліції Акюрейрі, великого міста Північної Ісландії, про годину їзди від Рейк'явіка по повітря.


Він повісив слухавку і зробив другий дзвінок до офісу туристичної агенції в холі готелю. Він забронював квиток на внутрішній рейс Icelandic Airlines до Акюрейрі о 3:00 того ж дня і домовився, що після прибуття на нього чекатиме Land-Rover з одного з місцевих клубів.


Коли він повісив трубку від розмови з туристичною агенцією, у двері пролунав жвавий стукіт. Він відкрив її і побачив двох чоловіків, що стояли в коридорі. Один був великим, похмурим, і його рукостискання нагадувало лещата. Він представився тутешнім детективом. Інший був меншим за розміром, більш нервовим, і його руки були помітно вологими. Він сказав, що його звати Магнус Тородсон. Він був помічником менеджера.


«Входьте, джентльмени, – сказав Картер. "Я хочу вам дещо показати". Він показав їм на відкриту валізу на ліжку. «Я повернувся з ділової зустрічі кілька хвилин тому, і це те, до чого я повернувся».


Детектив витяг порізану спортивну сорочку. «Я не бачив жодних доказів того, що двері були зламані», - сказав чоловік. "Ви позичили комусь свій ключ?"


"Звичайно, ні." - роздратовано гаркнув Картер. «Щодо ключа, очевидно, що було використано відмичку», - сказав він, дивлячись прямо на помічника менеджера.


Тороддсон, насупившись, відвернувся. Він обережно вибрав дизайнерські джинси, які виглядали так, ніби їх застрягли у газонокосарці. "Чому ви в Ісландії. Містер Картер?" - багатозначно спитав він.


"Я розслідую смерть друга".


«Зрозуміло. Очевидно, хтось не хоче, щоб ви це розслідували».


«Ця думка спала мені на думку». - сказав Картер.


«Тоді це особиста справа між вами та тим, хто б це не був, хто не хоче, щоб ви були тут. Це не має нічого спільного з готелем.


««Було використано майстер-ключ. Звичайно, це свідчить про недбалість вашого готелю».


«У нас багато відмичок. По одному у кожної покоївки», - сказав детектив.


"У такому разі давайте обговоримо це з вашим персоналом", - сказав Картер, підвищуючи голос.


«Не треба сердитись, містере Картер, - поспішно сказав Тороддсон. «Готель повністю відшкодовуватиме збитки, звичайно, за умови, що ви знайдете інше житло протягом доби».


"У цьому немає необхідності", - сухо сказав Картер. «Я вирішив піти у будь-якому разі».


«Зрозуміло, – сказав Тороддсон. «У цьому випадку, звісно, не буде рахунку. Протягом години на стійці реєстрації буде чек на покриття шкоди. Мені дуже шкода, що це сталося.


"Чому ви не зателефонували до поліції?" - спитав Картер. «Здається очевидним, що злочин було скоєно».


Тороддсон кинув на детектива збентежений погляд. "Це, безумовно, варіант". він сказав. "Якщо ви хочете зателефонувати їм, неодмінно ...


«У мене таке почуття, що я також не отримаю від них особливого задоволення. Спасибі за ваш час. Я запакую ті небагато речей, які в мене залишилися, і негайно випишуся».


Двоє чоловіків обернулися і підійшли до дверей.


"Ви можете сказати Йосепссону, що для того, щоб злякати мене з Ісландії, потрібно набагато більше, ніж просто зіпсувати мій гардероб", - сказав Картер.


«Я… перепрошую, - сказав помічник менеджера, повертаючись назад.


"Просто передайте повідомлення", - сказав Картер. Коли вони пішли, він зачинив і замкнув двері.


Він схопив своє пальто, сховав понівечений одяг назад у чемодан і застебнув його, як міг. Він вийшов з готелю через задній вихід, кинувши свою валізу у відро для сміття в провулку.


Коли він дістався тротуару, чорний Lancia зупинився біля тротуару, а водій недбало читав газету. Він підійшов до вікна водія і постукав. Чоловік закотив її, очі його округлилися. Картер застромив «люгер» прямо в обличчя.


"Скажи своєму босу, щоб він відступив", - сказав він. "Я з'ясую, що трапилося з Лідією Коутсворт ... ви можете запевнити його в цьому".


Чоловік тяжко проковтнув, але нічого не сказав.


«І перестань слідувати за мною».


Водій кивнув, але промовчав.


Картер забрав пістолет у кобуру і пішов. Lancia залишилася стояти на стоянці.


Він пішов пішки і знайшов невеликий магазин спортивних товарів на провулку за півмилі звідси. Усередині він сказав клерку, що планує поїздку, щоб побачити льодовики в центрі острова, і потребує повного екіпірування. День видався повільний, і клерк приділяв йому всю свою увагу. За короткий термін. Картер купив спальний мішок, теплий одяг, черевики, компас, шнур та інші речі, включаючи рюкзаки для перенесення спорядження.


Він узяв таксі в аеропорт і за кілька годин дивився вниз із десяти тисяч футів на дельту сухих струмків і гілок, що тяглися над ландшафтом, як нервові закінчення. Потім закрилки приземлилися і літак почав знижуватися в Акюрейрі.


Він думав, що залишив чіткий слід. Будь-який любитель знав би, куди він іде. Він тільки сподівався, що виставив себе досить небезпечним для того, хто стоїть за всім цим, щоб виправдати спробу бути вбитим.


Він не знав, що це був Йозепссон, хоча з їхньої розмови в ресторані відчув, що ця людина була якимось чином замішана. Але хто б це не був, він мав показати свою руку, що він послав убивцю.


Вони приземлилися, і Картер узяв «лендровер». Він поїхав прямо в місцеве управління поліції, де офіцер на стійці реєстрації досить люб'язно його привітав, доки не зрозумів, що Картер прийшов, щоб перетворити те, що вже було оголошено нещасним випадком, у справу про можливе вбивство, після чого його поведінка помітно охолонула. і Картера різко направили до капітана Ейнара Ейнарссона.


Капітан, високий, міцний чоловік, був зайнятий у задній кімнаті, коли Картер увійшов. Він підняв голову і вислухав прохання Картера, потім з терплячим зітханням відвернувся від друкування і попросив Картера сісти.


«Містер Картер, ваша історія та підозри цікаві, але доктора Коутсворта не було вбито неподалік Рейк'явіка, а її тіло було перевезене в Акюрейрі, як ви припускаєте. Я був офіцером, який відповідав за розслідування, і я можу з упевненістю сказати, що це так. ".


«Зрозуміло, – сказав Картер. Інстинктивно чоловік йому сподобався.


"Доктор Коутсворт померла біля підніжжя гори Аск'я, приблизно за сотню кілометрів звідси. Час її смерті та час виявлення її тіла були надто близькі один до одного, щоб її можна було перевезти з одного місця в інше."


«Якщо вона не була запакована льодом, можливо, її тіло охололо перед транспортуванням». – запропонував Картер.


"Навряд чи. До того ж, мабуть, дуже складно замаскувати місце вбивства».


«А як щодо людей, які її відкрили? Чи можна вірити їхнім оповіданням?»


«Члени місцевого туристичного клубу. Усі вони мої друзі. Знали їх усе своє життя. Вони кажуть правду».


"Я все ще хотів би вивчити це сам".


«У мене немає робочої сили…»


«Якби ви могли просто показати мені, де було знайдено її тіло. Може, у вас є мапа? Це було б великою підмогою».


Ейнарссон похитав головою. «Я не знаю, хто ви, містере Картер, але добре». Він підвівся і дістав карту з картотеки. Він приніс його назад на стіл. Картер підвівся.


"От." - Сказав капітан, вказуючи на місце всередині країни. "Її тіло було тут". Він відзначив це місце накресленим олівцем хрестом.


«Дякую, - сказав Картер. "Я ціную вашу допомогу.


Але капітан знову сів і повернувся до друку.


* * *


Того вечора Картер щільно пообідав у місцевому готелі, потім сів у «лендровер» і подався на південь, за місто. Великі колеса машини стукали по коліях на ґрунтовій дорозі.


Він обігнув кінець Ейяфйордура, вузької бухти, що утворила водний шлях Акюрейрі до моря, потім повернув на південний схід, назустріч палючому сонцю, в одну з найпустіших, забутих Богом країн, які він коли-небудь бачив.


Акурейрі знаходився за шістдесят миль від Полярного кола. Вдалині від моря тут не росла трава; від одного обрію до іншого була тільки скеля. Уздовж узбережжя час від часу йшов дощ. Тут майже ніколи не було дощу, і лише невелика кількість снігу на горах.


З повітря він думав, що це місце виглядало безлюдним, безлюдним, далеким форпостом для людських злочинів. Коли він приземлився і отримав деяке уявлення про його справжні розміри, він подумав, що це місце здалося нереальним… схоже на сцену для вистави. Але тепер, коли останній вигляд Акюрейрі розчинився вдалині і він зіштовхнувся із землею як самотня людина, він почав усвідомлювати її справжню неосяжність.


Вдалині на тонкій сірій лінії горизонту лежала гора, схожа на спущений чорний мішок, зі знятою вершиною. Долини поринали, пагорби піднімалися, помітні лише відтінками чорного, сірого та коричневого. Тут не було квітів, тільки м'які геометричні форми землі, які, здавалося, несли нескінченно.


"Тут природа без прикрас, - подумав він: оголена, як жінка без макіяжу". Спочатку було приголомшливо, але потім одноманітно.


Він їхав кілька годин, але не просунувся вперед. Карта була не дуже чіткою, і часто дорога губилася в висохлих руслах струмків, блокувалася скелею, що обрушилася, або просто йшла в насип пемзи.


Це сталося вдруге, і вдруге він зупинився, вимкнув двигун і виліз, щоб проштовхнути шматки сланцю та вулканічної породи, коли його вуха вловили дивний звук, принесений вітром із півночі. .


Він повернувся і побачив на горизонті цяточку. Він би подумав, що це птах чи чайка, якби не безпомилковий тріск лопатей вертольота.


Він видерся назад до «лендроверу» і завів двигун. Він зробив широку петлю, поки знову не доторкнувся до дороги, потім натиснув на педаль газу. Не було часу. Якби вони вирішили битися з ним тут, на відкритому повітрі, він був би мерзотним. Вони можуть атакувати його з неба, і йому не буде куди сховатися.


Посилені ресори Land-Rover стрибали на глибоких коліях, що ускладнювало рух. Позаду нього майорів півнячий хвіст пилу, який, безперечно, був видно на багато миль, але це не мало значення. Вони бачили його задовго перед тим, як він їх помітив.


Він не зводив очей з машини, що наближалася. Він не розраховував на це. З якоїсь причини він уявляв цей бій на землі. Він і не підозрював, що краєвид був таким широким, що не давало йому притулку... Чорт забирай, він послизнувся. Підготовка. Хіба це не було незламним правилом у Меса-Верді, де навчалися агенти AX? Тепер здавалося, що йому доведеться платити за відсутність передбачення.


Він підстрибнув через пагорб. Вдалині виднілася гора Аскія, сувора, давня, без травинки на її боках. Він поїхав до гори, сподіваючись, що знайдеться якесь укриття.


Він ще дужче натиснув на педаль акселератора, розганяючись по довгій усеяній камінням кривій вздовж краю вузького яру, гадаючи, чи витримають шини лендровера набагато довше, коли він помітив щось схоже на будівлю. Була майже північ, але сонце все ще стояло на обрії. На цих широтах у розпалі літа він ніколи не знижувався. Однак у сутінках були довгі тіні, і гра світла і темряви на скелях легко обманювала око, та все ж за півмилі попереду, праворуч дороги, з ландшафту виступала трикутна форма.


Підійшовши ближче, він побачив, що то була кабіна з трикутною рамою. Дах був покритий камінням та попелом, щоб захистити його від негоди, але в передній стіні були вікна та двері. За ним вертоліт різко розвернувся і помчав на нього. До нього було ще далеко, але розрив скорочувався дуже швидко.


Будинок здавався єдиною надією на безплідній місцевості. Він різко зупинився перед будинком, схопив свій рюкзак і побіг узбіччям дороги. Леза вертольота гуркотіли неподалік. Він озирнувся через плече. Він прямував прямо вгору долиною носом униз, намагаючись встигнути якнайкраще.


Він кинувся до вхідних дверей на крихітний ганок, але зупинився на верхній сходинці. Він озирнувся. Вертоліт зменшив швидкість. Це було неправильно. Тривожні дзвінки дзвеніли йому по нервах.


Будинок був очевидним місцем, куди йому можна було втекти. Це було надто акуратно, надто зручно. У нього виникло певне відчуття, що його загнали сюди.


Гелікоптер знаходився всього в декількох сотнях ярдів. Звук швидкого вогню попкорну наповнив повітря, і за ним піднявся пил.


Вони не цілилися правильно. Вони хотіли, щоб він був усередині.


Він відступив на ганок, кинув рюкзак у двері і пірнув ліворуч. Жахливий рев ударив по його барабанних перетинках, і земля під ним здригнулася, коли двері вирвалися назовні у величезному спалаху полум'я. Величезна хмара диму вирвалася з отвору, коли пил та сміття впали, як дощ.


Він дерся назад через густий дим і кинувся під дивним кутом перед дверима. Потім він використав трюк, якому навчився під час завдання на Сході, щоб повернути голову в таке становище, щоб уважний спостерігач переконався, навіть уважний спостерігач переконався, що в нього зламана шия.


.


Він сказав собі, що єдиний спосіб спустити їх з неба - це переконати їх, що їхній маленький прийом спрацював.


Через хвилину чи дві після приземлення вертольота пил розсипався в роторі. Картер витяг свій люгер із кобури, захований збоку.


Хтось підійшов до нього і зупинився. У вухах все ще дзвеніло від вибуху. Носком чобота грубо вдарило його в бік. Він безвольно перекинувся, намагаючись не розкрити Вільгельміну.


Чоловік не був певен. Він завагався, потім нахилився і розсунув повіки Картера. Вираз обличчя чоловіка був похмурим, діловим, з виглядом професіонала.


Усвідомлення того, що Картер все ще живий, вразило його в той самий момент, коли куля з люгера увійшла до його серця.


Його губи злегка розплющилися, очі розширилися від подиву, і він виглядав так, ніби хотів щось сказати. Він упав на Картера.


"Віктор? Віктор?" - тривожно покликав хтось із вертольота.


Картер скинув тіло в той момент, коли гелікоптер ожив і почав зліт. Він став на одне коліно і почав стріляти, але машина набирала висоту та швидкість.


Картер продовжував стріляти, поки вертоліт явно не опинився поза досяжністю, а потім повернувся, щоб оглянути вбиту ним людину.


На тілі не було впізнання. З його одягу було зірвано ярлики. У його руці був Люгер, дуже схожий на Люгер Картера, хоча, судячи з зовнішнього вигляду, він, ймовірно, був виготовлений під час Другої світової війни.


«Давай, Вікторе», - промимрив Картер, забираючи свій «люгер» у кобуру, піднімаючи тіло на плече і відніс його до «лендроверу». Віктор був великим чоловіком, вагою понад двісті фунтів, і на той час, коли Картер влаштував його і задні двері зачинили, він важко дихав від цього зусилля.


Він поплентався назад до передньої і подивився вгору, туди, де зник вертоліт. Вони дуже хотіли його смерті, щоб інсценувати щось подібне. Це сказало йому, що він справді щось зрозумів.


* * *


"Це наш убивця?" - спитав капітан Ейнарссон, моргаючи, дивлячись на тіло в кузові лендровера. Картер дізнався про домашню адресу поліцейського, зателефонував йому і пішов. Було лише чотири години ранку.


«Я не знаю, чи він убив доктора Коутсворта». сказав Картер, "але він безперечно намагався вбити мене кілька годин тому".


"Ніколи не бачив його раніше", - сказав капітан, похитуючи головою. Ейнарссон викликав деяку допомогу поліції після того, як почув від Картера, і він кивнув двом сонним офіцерам, які стояли поблизу, які витягли тіло зі спини. "Звичайно, я тебе теж не знаю". Він простяг руку. Картер віддав свій "Люгер". "Підемо всередину", - сказав Ейнарссон.


Вони увійшли до крихітного кабінету цієї людини в задній частині будинку, і Картер сів у невеликий дерев'яний стілець, а капітан встановив магнітофон. Він поклав пістолет Картера на стіл, потім увімкнув магнітофон.


Без підказки. Картер розповів історію, не згадавши лише свою справжню особу як агента AX. Він витяг свої облікові дані Об'єднаної преси та телеграфної служби та поклав їх на стіл разом зі своїм дозволом на носіння зброї.


Коли він закінчив, Ейнарссон вимкнув магнітофон, сів і подивився на Картера.


"Тільки хто ти?" він запитав.


«Я вже казав вам про це, капітане. Я працюю в Amalgamated Press. Перед вами моє посвідчення особи».


"Я не куплюся на це".


«Зателефонуйте до мого офісу у Вашингтоні, округ Колумбія. Моя особа буде перевірена».


Я впевнений, що так і буде. Що ні чорта не означає».


«Чи маєте підстави вважати, що я не кажу правду?»


«Насправді з кількох причин. Більшість репортерів, про які я чув, не ходять із німецькими люгерами під куртками. І більшість, хоч і дуже розумні, не впізнають пастку, доки не стане надто пізно».


"Може, мені пощастило".


"Може бути." Пальці Ейнарссона задумливо зігнули куточки двох аркушів перед ним. Здавалося, він чогось чекав.


За кілька секунд хтось постукав у двері. Ейнарссон вибачився, підвівся і вийшов із кімнати. Він був на кілька хвилин, за цей час Картер зібрав свої документи і Люгер і поклав їх у кишеню. Коли Ейнарссон повернувся, він сів на край столу. Він не був дуже щасливим.


«Це був коронер. Він перевірив людину, яку ви назвали Віктором».


"І?"


«Це лише попередній звіт. Підтверджує частину вашої історії… що його було застрелено зблизька. Але Віктор був цікавою людиною».


Картер нічого не сказав.


«Відбитки пальців чоловіка були відсутні. Вони були видалені хірургічним шляхом. Кілька років тому, – припускає лікар».


«Ця людина була профі, – подумав Картер.


«У його пахві був невеликий хірургічно імплантований мішечок. У ньому була капсула з ціанідом. Його можна було зламати нігтем великого пальця, і людина померла б миттєво. Ваш Віктор, мабуть, був фанатиком. Ніхто не має капсул з ціанідом. хірургічно імплантованим, чорт забирай. Тепер я збираюся запитати вас ще раз, хто ви, чорт забирай, такий? "


"Я не можу на це відповісти, капітане. Дозвольте мені сказати, що я тут,


як приватна особа, яка розслідує смерть дуже близького друга. Повірте мені. Я здивований цим так само, як і ви.


«Недостатньо, Картер. У моїй юрисдикції сталося вбивство. У нас не так багато злочинів такої серйозності. Раз на десять років або близько того один із місцевих рибалок напивається і вбиває коханця своєї дружини. . Але я не можу сховати щось подібне до файлу, як у великому місті. Моя дупа тут на коні. Люди будуть ставити запитання».


Картер зітхнув. "Я укладу з тобою угоду", - сказав він. "Мені знадобиться місце для маневру, і мені знадобляться друзі на високих посадах. Якщо ви дасте мені свободу дій і попрацюєте зі мною над цим, я обіцяю вам, що ви будете першим, хто щось дізнається. Я знаю. Можливо, ти не зможеш". помістити це у свої файли, але, принаймні, ти знатимеш ".


Ейнарссон взяв олівець і постукав по столу. "Це найкраще, що я збираюся отримати, чи не так?"


Картер кивнув головою. «Боюсь, що так. Ви могли б заарештувати мене...»


«І ви залишилися б у в'язниці, поки не згнили, не кажучи ні слова. За умови, що вас не випустять за наказом згори».


Картер знизав плечима.


Ейнарссон глибоко зітхнув. «Я не збираюся утримувати тебе. Я не думаю, що це принесе мені користь. Але я стримаю твою обіцянку. Тут мало що відбувається, але я можу викликати багато хвилювань. Рейк'явік, якщо знадобиться”.


Картер підвівся. "Дякую. Я не забуду своєї обіцянки».


Ейнарссон усміхнувся. «Якщо хтось колись уб'є мене, я хотів би думати, що хтось на зразок вас займатиметься цією справою».


Картер усміхнувся і пішов.


3


Картер їхав чистими широкими вулицями Акюрейрі, доки знайшов симпатичний готель на набережній. У нього в голові було безліч речей, кожна з яких залишалася без відповіді питанням. Він не спав майже двадцять чотири години, і мислити ясно ставало все важче.


Він зареєструвався і піднявся до своєї кімнати, залишивши черговому за стійкою суворі інструкції, що його не можна турбувати. Піднявшись нагору, він замкнув двері, впав на ліжко повністю одягненим і заснув. Було близько п'ятої години ранку.


* * *


Прокинувшись, він подзвонив на стійку і замовив каву. Було всього 9:30 ранку, і, хоча він проспав трохи більше чотирьох годин, він відчув себе трохи відпочивши.


Він знайшов оператора та попросив її зробити міжміський дзвінок. Петур Томассон був у своєму офісі. Він відповів на другий дзвінок.


"Це Картер. Ви щось знайшли?"


"Я намагався зв'язатися з вами", - схвильовано крикнув Томассон. "Я думаю, що дещо знайшов на фотографіях доктора Коутсворта".


"Просто скеля, чи не так?"


Це те, про що я думав спочатку, але я продовжував думати про це. У мене було відчуття, ви розумієте, що я чогось упускаю. А потім я зрозумів. Вода…»


"А як щодо води?"


«Вона вивчала рух води. Її вертикальний підйом та падіння об скелі».


"Приплив ..." - почав Картер, але Томассон нетерпляче перервав його.


«Ні… ні, не приплив. Щось ще. Свого роду апвеллінг. Вона розраховувала час апвелінгу».


"Я все ще не розумію". - розчаровано сказав Картер. "Я не геолог".


«Я постараюся висловити це якомога простіше. Лікар Коутсворт, очевидно, вивчала якесь підводне виверження. Вона виявила… я думаю… що це явище не було природним. Це було штучно створене явище.


"Як ви думаєте, що відбувається - якщо це не вулканічне походження?"


Томассон на мить завагався, ніби йому не вдавалося правильно підібрати слова. "Хтось хоче замаскувати той факт, що геотермальна енергія відкачується з гарячих джерел за межами Рейк'явіка".


"Ви можете пояснити це трохи докладніше?"


«Що ж, під Ісландією є те, що ми називаємо кордоном геотермальних водоносних горизонтів. Нижні вулканічні утворення нагрівають водні шари середнього рівня, які, своєю чергою, вивергаються на поверхню у вигляді придатної для використання пари. І хтось використовує його».


Картер свиснув у слухавку. "Ти впевнений щодо цього?"


"Розумно".


«Так ось, що вона знайшла. Не дивно, що вони хотіли її смерті.


Хто. Містер Картер? Хто такі «вони»?


"Я не знаю. Але хто б це не був, сьогодні вранці мені завдали удару».


"Це божевілля. Ми маємо звернутися до влади. Я можу їм все розповісти. Я не боюся".


"Боїшся чого?" - сказав Картер дуже рівним голосом. Томасон явно щось розумів.


«Думаю, я знаю, хто міг бажати смерті Лідії. Близько тижня тому до мене прийшли два члени Енергетичної комісії Альтінга. Вони сказали, що наша геотермальна енергія може висохнути сама собою. Я, звичайно, засміявся, але вони сказали, що пари у вентиляційних отворах за межами Рейк'явіка стали менш інтенсивними. Їм доводилося постійно вмикати турбіни, щоб компенсувати втрату потужності. Вони сказали, що якщо щось не буде зроблено найближчим часом, все місто опиниться у біді».


"Що ще вони сказали?" - підказав Картер за мить.


«Звичайно, вони були стурбовані. Але вони також здавались стурбованими. Їхні інженери вивчили проблему та дійшли висновку, що тріщина, з якої виходить пара, руйнується дуже глибоко під землею.


все, що вони знали, було зроблено. Звичайно, вони приховували інформацію від громадськості, поки не наважилися на якийсь альтернативний план. Ось чому вони прийшли до університету… до мене так тихо. Вони не хотіли викликати жодних підозр. Томассон знову замовк.


"Просто більше?" - спитав Картер.


"Так", - відповів чоловік. «Протягом кількох років тут були люди, які хотіли розвивати ядерну енергетику як альтернативне джерело енергії. Вони кажуть, що вступаєте у двадцяте століття. Але вони справді зацікавлені у великих прибутках. боялися, що це зменшення доступної геотермальної енергії допоможе прихильникам ядерної енергетики. Вони благали мене провести незалежне дослідження, щоби побачити, чи немає якогось способу переламати цю тенденцію».


"І ви доручили цю роботу Лідії?"


«Так, – сказав Томассон. «Є природні коливання рівнів енергії. Це відбувається постійно. Я думав, що це була ще одна подібна подія. Я не думав, що це надто важливо».


«Лідія потрапила до розпалу політичного торгу з приводу ядерної енергетики?»


"Боюсь, що так."


Хто лідери в цій ядерній проблемі?


«Члени Альтінга. Представники великого бізнесу Ісландії... навіть члени Енергетичної комісії».


"Торстейн Йозепссон?"


«Так, – сказав Томассон. «Фактично Йосепссон є провідним прихильником «ядерної альтернативи», як вони її називають».


Картер свиснув.


"Що це таке?" - спитав Томассон. Він явно хвилювався.


"Йосепссон був тим, хто повідомив мені, що Лідія померла. Вона несла для мене листа в кишені. Він переслав його. Але коли я з'явився, він виглядав дуже нервовим. Насправді, після того, як я поговорив з ним, хтось- то пішов за мною, коли я пішов до університету і зустрів вас, і поки ми розмовляли, у мій готельний номер увійшли, мій багаж обшукали, а мої особисті речі зазнали вандалізму”.


"Ви думаєте, що винен Хосепссон?"


"Це можливо. Як я вже сказав, вони навіть намагалися вбити мене близько дев'ятої години тому».


Обидва чоловіки мовчали кілька секунд, поки Картер намагався осмислити всі наслідки того, що йому було сказано. Потім спитав Томассон. "Ви кажете, що вчора за вами стежили".


"Так", - сказав Картер.


Сьогодні вранці всю дорогу на роботу за мною їхала машина, сказав Томассон. - Мені це здалося дивним. Але зараз…"


«Це була маленька чорна дводверка? Lancia?»


"Я не знаю марки машини, але схоже на те".


"Іди до дому. Професор. Візьми із собою фотографії, та зачини двері. Я буду там якнайшвидше».


"Але..."


«Я думаю, ти у небезпеці. Будь ласка, зроби, як я говорю».


"Це божевілля..." - сказав Томассон. Але він погодився зробити те, що просив Картер. Коли він повісив слухавку. Картер попросив оператора зв'язати його із поліцейським управлінням.


«Капітан Ейнарссон, будь ласка, – попросив він оператора комутатора поліції.


"Це я", - сказав Картер, коли вийшов Ейнарссон. «Я лікую першим рейсом до Рейк'явіка. Удачі в пізнанні Віктора?»


"Ще ні", - сказав Ейнарссон. «Я хотів би, щоб ви залишилися тут на день або близько того. Поки що ми не залагодимо це».


«Вибач, але це неможливо. Мені треба повернутися».


"Щось відбулося?" – зацікавився Ейнарссон.


"Думаю так. Я повідомлю тобі все, що знайду в Рейк'явіку, в обмін на все, що ти дізнаєшся для нашого друга».


«Наразі все, що я можу вам сказати напевно, – це те, що він не ісландець. В нас взагалі нічого немає».


Картер дав йому свій номер у готелі «Сага», єдиний, який він знав, окрім Борга. Коли капітан поліції повісив слухавку, Картер на мить замислився.


З того часу, як він прибув до Ісландії, Ейнарссон був єдиним, хто грав з ним повністю чесно. Всі інші, здавалося, ходили яєчною шкаралупою, боячись відкритися. Здавалося, що кожен приховує свої маленькі секрети.


Він прийняв душ, поголився, зібрав сумку і спустився вниз, щоб оплатити рахунок. Він відвіз "лендровер" в аеропорт, залишивши його на стоянці. Його літак полетів менш ніж за годину.


Рейк'явік був очищений і чистий з повітря. це нагадало йому букет квітів, такі яскраво чисті кольорові будинки та сади. «Це було повітря, – подумав він. В Ісландії повітря було настільки чистим, наскільки він коли-небудь бачив. Через унікальну енергетичну систему міста не було димових труб. Електростанціям не потрібно забруднювати повітря. Жодних камінів або печей у будинках, що поширюють сірчистий дим.


За винятком одного вогника, який він побачив на південній стороні міста - чорного шлейфу, що піднімається як знак оклику з якогось невідомого джерела - диму не було. Він уявив пожежу, потім відкинув цю думку, його думки були зайняті доктором Петуром Томассоном.


Він приземлився, знайшов домашню адресу професора у телефонній книзі та взяв таксі до міста.


Томассон жив на південній стороні міста, і, поки вони їхали, вантажівка з фарами, що горять, і сиреною промайнула повз них і повернула в тому напрямку, куди вони прямували.


Картера це не сподобалося, і він попросив таксиста додати швидкість.


Він повернув за другий кут, пожежна машина все ще була попереду, її сині вогні блимали.


Дим піднімався товстим чорним стовпом над деревами та дахами. Таксист сказав щось через плече, що Картер не зміг вловити, і вони востаннє завернули у вузький провулок і зупинилися.


Пожежні машини заповнили вулицю та багато дворів. Шланги перетинаються від ринви до ринви. Люди в пожежних шапках і плащах бігали туди-сюди, а натовп людей спостерігав. У центрі плутанини горів двоповерховий будинок, з вікон якого котилися величезні клуби диму.


Таксист обернувся. "Це номер, який ви мені дали, сер".


"Чорт", - вилаявся Картер. Він вискочив із кабіни. «Почекай мене», - крикнув він водієві і помчав вулицею до натовпу.


Худий чоловік середніх років у кардигані та шльопанцях стояв і дивився. Картер розгорнув його і крикнув: "Вони всі вийшли?"


Чоловік глянув на нього як на божевільного.


Він пробивався крізь натовп, коли з задньої частини палаючого будинку вийшли двоє пожежників, несучи тіло. До них із ношами підбігли санітари.


Картер прорвався крізь натовп і майже дістався до нош, перш ніж його зупинили. Але він упізнав тіло. То справді був Петур Томассон, сильно обгорілий, але відомий. Він лежав обличчям угору, обвуглені шматки шкіри звисали з його зморщених щік, його губи були обпалені до тонкості паперу. Схоже, він ще дихав.


Носії нош поспішили до машини швидкої допомоги, коли верхній поверх будинку впав усередину, посилаючи в повітря зливу іскор. Усі відступили.


Більше він нічого тут не міг зробити. Він запізнився. Єдина можливість тепер полягала в тому, що професор сховав фотографії в безпечному місці і прийде до тями досить швидко, щоб сказати, де вони знаходяться.


Картер повернувся в таксі і заліз на заднє сидіння, коли швидка допомога розвернулась у вузькому провулку і попрямувала геть, завиваючи сиренами.


«Слідкуйте за машиною швидкої допомоги до лікарні», - сказав він.


Таксист кивнув, розвернувся і вони поспішили назад через місто до лікарні. Картер заплатив водієві та поспішив у зону очікування біля відділення невідкладної допомоги.


Дуже багато людей приходило і йшло, і приблизно за годину Картер зупинив одного з чоловіків у білому та запитав про Томассона.


"Мені дуже шкода, сер. Ви були родичем?"


Картер похитав головою. "Ні, просто друг".


«Професор Томассон помер за кілька хвилин після свого прибуття сюди. Мені дуже шкода, що ви не були проінформовані раніше».


"Я бачу."


"Я можу щось зробити?"


Картер стомлено відвернувся від лікаря. Він викликав таксі цього разу до готелю «Сага», де й зареєструвався. Опинившись один у своїй кімнаті, він увімкнув обігрівач, замовив собі пляшку коньяку, одну склянку, без льоду чи суміші, і швидко прийняв душ. .


Коли прийшла його пляшка, він налив собі міцного напою, закурив цигарку і почав розбирати та чистити пістолет. Він працював повільно, методично, поки всі цятки бруду не зникли, і вони не були добре змащені і готові до використання. Потім знову розібрав і почав усе спочатку.


Спершу Лідія, а тепер Томассон. Скільки інших постраждають ні в чому не винних людей, перш ніж це буде зупинено?


З усіх злих людей у світі Картер найчастіше стикався з тими, хто зрадив довіру своїй державній посаді. Поліцейські, комісари, політики... такі люди, як Йозепсон.


Близько четвертої години дня його гнів трохи ліг, він знову прийняв душ, одягнувся і спустився вниз. На стоянці перед готелем чекало порожнє таксі. Картер увійшов і попросив, щоб його відвезли до поліцейської дільниці у центрі міста. Він не був у відрядженні тут, в Ісландії. Він не був у офіційних справах. Цей інцидент вийшов із-під контролю; настав час залучити до цього місцеву поліцію. Нехай самі приберуть безладдя.


Штаб поліції розмістився в сучасній будівлі зі скла та бетону на розі вулиць Хверфісгата та Сноррабраут. Коли Картер вийшов із таксі і заплатив за проїзд, слабке полуденне сонце тільки забарвлювало алюмінієві віконні рами в золотий колір.


Усередині симпатична блондинка за стійкою інформацією підвела очі і посміхнулася.


"Я хотів би поговорити з тим, хто сьогодні вранці розслідує пожежу біля університету", - сказав Картер.


"Ви прийшли за інформацією, сер?" — спитала вона.


"Ні, я тут, щоб дати трохи".


Вона перегорнула журнал щоденних звітів. "Це буде сержант Гундарссон", - сказала вона, знайшовши його. "Я вважаю, що він все ще тут". Вона зателефонувала комусь, говорячи швидкою ісландською мовою.


За кілька хвилин молодий офіцер у яскраво-синій формі з'явився у дверях коридору, і Картер пішов за ним через лабіринт столів і перегородок, поки вони не досягли сірого непоказного столу, захованого в кутку, де стояв жовтоличий чоловік, теж у вітальні. синій формі, сидячи друкувати. Дим від сигарети, що звисала з його губи, клубився йому в очі, змушуючи час від часу моргати.


"Так?" - Сказав він, дивлячись вгору.


"Я хочу поговорити з тобою


щодо пожежі сьогодні вранці”.


"Томасон?"


Картер кивнув і сів. "Що ви дізналися?"


"Це залежить від того, хто ви", - сказав Гундарссон.


Я Нік Картер. Друг Томассона – та його колеги доктора Лідії Коутсворт, яка нещодавно померла тут».


"Ясно. І?"


«Я думаю, що професора Томассона було вбито. Підпал».


«Несправна газова плита на кухні, містер Нік Картер, американець. Хто захоче вбити професора?


«Він щойно відкрив дещо дуже важливе, - сказав Картер. «Щось дуже важливе для внутрішньої безпеки Ісландії. Я вважаю, що його вбили, щоби ця інформація не вийшла назовні».


Гундарссон запалив ще одну сигарету від недопалка в роті, потім витяг блокнот і олівець. Він записав ім'я Картера. І імена Петур Томассон та Лідія Коутсворт.


"Успішує." - Сказав він, дивлячись вгору. «Ви прийшли мені дещо сказати. Розкажіть».


Картер почав невпинно розповідати всю історію з того часу, як приїхав до Ісландії, так само, як він це зробив для Ейнарссона. На розповідь пішло майже тридцять хвилин, протягом яких Гундарссон люто писав і курив. Коли Картер закінчив, Гундарссон повторив основні моменти, Картер вніс кілька поправок, а потім офіцер підвівся зі стільця, сказав Картеру почекати і зник за перегородкою.


Картер повторив те, що він щойно сказав цій людині. Ейнарссон скептично поставився до цієї історії, але цей поліцейський здавався байдужим. Історія, звісно, звучала непереконливо. Занадто багато припущень і дуже мало незаперечних фактів. Йому слід було зачекати, доки у нього не з'явиться більше інформації. Ще ...


Гундарссон повернувся і провів Картера довгим коридором, поки вони не дісталися до офісу в кінці. Гундарссон відчинив двері, і Картер увійшов усередину.


Чоловік за столом був у сорочці з рукавами. Півкола поту виступили під кожною рукою, коли він виставив лікті перед собою і подивився на Картера крізь товсті окуляри в чорній оправі.


«Сідайте, містере Картер», - сказав чоловік. Його голос був грубим. На мідній табличці на столі було зазначено, що це лейтенант Тор Торссон.


Картер сів.


"Ви знаєте час?" – спитав лейтенант. Він не був дуже щасливим.


"Чотири сорок п'ять", - сказав Картер, глянувши на годинник.


«Мій робочий день закінчується о п'ятій, містере Картер, і тоді наші справи будуть завершені, божевільні історії і таке інше».


«Це може здатися дикою історією, лейтенанте, але це правда».


Торссон роздратовано похитав головою. «Я щойно закінчив розмову з паном Йоганном Сігурйонссоном. По телефону. Це джентльмен, який очолює Комісію з енергетики. Він сказав, що ваша історія – повна нісенітниця. В найближчому майбутньому браку геотермальної енергії немає в Ісландії. Якщо професор Томассон думав інакше, він був неправий».


«Вони б цього не визнали. Чи можете ви уявити ефект, якби стало загальновідомим, що в Ісландії закінчується тепло?»


"Г-н Сігурджонссон бреше. Значить, він очолює найбільше підприємство в цій країні, він добре відомий і дуже шановний лідер, і він багато зробив як публічно, так і приватно, щоб допомогти десяткам благодійних організацій. з іншого боку ви, іноземець . Кому мені вірити?


«На мене напав і мало не вбив біля Акюрейрі незнайомця. Чому?


Коп просто глянув на нього.


«Я надто близько підходив до істини, і це засмутило владу в цій країні. Доктор Коутсворт і професор Томассон розповіли ту саму історію».


«Я ще не отримав звіту з Акурейрі. Тільки твоя безглузда історія».


"Тоді ти мені не допоможеш?" - спитав Картер.


"Негайно киньте це", - сказав лейтенант.


Картер підвівся і почав йти, але лейтенант зупинив його.


"В якому готелі ви зупинились?"


"Сага", - сказав Картер. Він знав, що на нього чекає.


«Не виходьте з готелю, містере Картер. Для вас буде заброньований ранковий літак до Штатів. Термін вашого прийому минув».


Картер кивнув головою. «Я приїхав сюди, щоби розслідувати випадкову смерть друга. Тепер мене виганяють із країни, коли я виявляю, що це могло бути вбивство. У вас дивне відчуття справедливості».


«Я також розмовляв із містером Йосепссоном. Він скаржився на вас учора. Однак я утримався від якихось дій, але тепер ви зайшли надто далеко».


"Отже, вони теж дістали тебе", - сказав Картер.


Обличчя лейтенанта почервоніло. Він встав. "Ще одне слово ... всього одне ... і ви проведете дуже довгий час у дуже неприємній в'язниці, прямо внизу".


Картер кивнув за мить. "Я буду в ранковому літаку".


"Так, ти будеш", - сказав лейтенант.


Зовні у вестибюлі він спитав дівчину за столом, чи може він поглянути на звіт про подію, яку Гундарссон подав про пожежу. Вона завагалася.


"Я щойно говорив про це з лейтенантом Торссоном", - сказав він.


Вона викопала звіт і подала його. У папці був лише один аркуш, на якому були написані імена розлученої дружини Томассона та їхніх двох дітей. Їхня адреса була вказана.


Він узяв таксі назад у свій готель та в телефонній будці у холі.


Я глянув на дружину Томасона. Її прізвище була Томассон. В Ісландії прізвищ немає. Одного названо на честь батька. Син Томаса стає Томассоном. Його дочка Томасдоттір. Отже, у кожного є два імені - його і тільки його, незалежно від того, хто з ким одружується. Дружиною Томассона була Хельга Арнадоттір. Вона жила у східному секторі, Скіпхолті 33. Коли він зателефонував, вона була вдома.


Вони говорили хвилин двадцять. Вона прийняла його співчуття, і він дізнався, що вона та її чоловік були на межі розлучення і якийсь час тому перестали жити разом. У них із професором було двоє маленьких дітей, хлопчик та дівчинка.


Він запитав, чи розмовляв з нею Томассон перед смертю. Чи бачила вона його останні кілька днів? Може, він щось залишив її піклуванням?


Ні. Вона не розмовляла з ним кілька тижнів.


Він подякував їй, ще раз висловив свої співчуття та повісив слухавку.


Коли він проходив вестибюль, клерк жестом показав йому складений аркуш паперу. "Повідомлення, сер", - сказав він. «Ви маєте негайно зателефонувати за цим номером».


То був Ейнарссон. Картер дізнався обмін в Акюрейрі. Він подзвонив зі своєї кімнати. Ейнарссон був у своєму офісі.


"Картер?" він гукнув.


У тебе є щось? "


«Ми впізнали Віктора. Виявляється, Інтерпол має на нього досьє завтовшки кілька сантиметрів».


"Успішує."


«Справжнє ім'я – Віктор Адольф фон Гауптманн. Аргентинець».


"Аргентинець?"


"Народився 4 серпня 1946 року у батька-німця та матері-аргентинки. Батьком був Рауль фон Гауптман, полковник німецької армії, якому вдалося втекти з вітчизни в останні роки війни. Віктор не фігурував у записах, проте до грудня 1969 року, коли він був затримано у Буенос-Айресі за хуліганство та псування державної власності.Офіцеру, який робив арешт, була зламана щелепа.Протягом наступного року його ще кілька разів садили до в'язниці, причому всі приблизно за одне й те саме - підбурювання до бунтів, вандалізм, хуліганство - але батько позбавив його від в'язниці, але потім він зник, повернувшись в історію через два роки в Гватемалі як підозрюваний у вбивстві кількох комуністичних партизанів, його судили, але виправдали. навіть на Кубі - одна за одною: завжди підозра у вбивстві чи замаху на вбивство, завжди щодо лівих політичних діячів, справи передані до суду, потім виправдані чи звинувачені. ня знімаються, коли свідки не з'явилися або раптово змінюють свою історію. Могутня людина… чи, швидше, людина із впливовими друзями».


«Якого біса він робив в Ісландії?» — спитав наполовину Картер.


"Я не знаю."


"І далі?"


«Позитивне посвідчення особи. Ви хочете, щоб я надіслав вам копію звіту?»


"НЕ тут. Мене вигнали із вашої країни».


"Хто?"


«Вірно. Хосепссон вважає, що якщо він не може мене вбити, принаймні він може депортувати мене».


"Що трапилося? Чому ти мені не зателефонував?"


«Ви нічого не могли вдіяти. Але дякую за думку. Надішліть мені звіт, якщо хочете». Він дав свою прикриту адресу AX в Amalgamated Press на Дюпон-Серкл у Вашингтоні, округ Колумбія. "Він буде відправлений мені".


"У мене таке почуття, що я знаю, куди ви їдете", - сказав Ейнарссон.


"Якщо ви вгадаєте Аргентину, ви не будете дуже далеко".


4.


Високо в будівлі, де розміщується Amalgamated Press and Wire Services, Девід Хоук визирнув з вікна свого офісу на дощ, що падає, і потер потилицю. М'язи хворіли, як завжди, коли він був засмучений, а сьогодні він був засмучений більше, ніж зазвичай.


На столі за ним лежала відкрита папка з файлами - звіт з місця подій, який він попросив скласти для нього своєму другові Роберту ЛеМотту, директору Центральної розвідки. Це була тонка папка, не більше п'яти аркушів, що складалася з розкладу та кількох сторінок нотаток, нашвидкуруч написаних польовим командиром ЛеМотта, армійським полковником в офісі зв'язку на базі США в Кефлавіку, Ісландія. Але цього було достатньо, щоб викликати у Хоука справжній дискомфорт.


У досьє розповідалося про діяльність Ніка Картера в Ісландії протягом 48 годин, протягом яких Нік встиг застрелити і мало не було вбито, і викликав достатньо гніву серед місцевих жителів, щоб його вигнали з країни. У якийсь момент він майже поставив себе у становище, коли привернув до себе надмірну увагу як до людини з унікальною та великою бойовою підготовкою. Коротше кажучи, він майже зірвав своє прикриття AX і цього не можна було терпіти.


На очах у Хоука темно-бордовий Ягуар Супер Америка в'їхав на стоянку внизу і зупинився. Двері відчинилися, з машини вийшов Нік Картер і поспішив крізь дощ до задніх дверей будівлі.


Хоук вийняв із кишені сигару, відкусив кінець і закурив. Потім він сів за стіл і почав чекати.


* * *


Коли Картер відчинив двері і побачив Хоука, що напружено сидить за столом і дивився прямо на нього, він зрозумів, що настрій старого поганий. Він увійшов, не сказавши жодного слова, сів у крилате шкіряне крісло навпроти столу і з почуттям провини уникаючи погляду Хоука.


"Ти швидко повернувся додому", - сухо сказав Хоук. Він струсив попіл із сигари, потім вивчив пережований кінець.


"Мене попросили покинути Ісландії, сер".


«Отже, я чув, - хрипко сказав Хоук. "Будь-яке пояснення, чи я маю вгадувати?"


"Я наступив на пальці ніг".


"Чуттєві пальці ніг?"


"Так сер. Я думаю, Лідія Коутсворт наступила на ту саму ногу і була вбита за це».


«Ви були в Ісландії як приватна особа, чи не так? У вас не було мого завдання, жодної резервної копії, жодної ліцензії. Ви були повністю надані самі собі».


"Так сер"


Хоук похитав головою. Нік бачив, що в ньому тліє гнів. «Що, чорт забирай, я повинен робити? Ти довгий час був у цьому бізнесі».


"Так сер?"


"Я повинен подумати досить довго, щоб зрозуміти, що ви не маєте права діяти як приватна особа через постійний ризик упізнання. Коли ви при виконанні службових обов'язків, і щось псується, цей офіс прикриває вас. Уряд пом'якшується, поліція чиновники остигають , прикриваючись розповідями, Вам надається майже необмежена свобода у виконанні ваших завдань, але тільки за велику плату та з розумінням того, що у вільний від роботи час ви не користуєтеся привілеями».


"Я знаю…"


«Коли ти граєш у ігри із цією резервною копією, ти залишаєш нас широко відкритими. Картер. Поставлено питання, розпочато розслідування вбивства… майже неможливо покрити, бо не було можливості підготуватися до цих непередбачених обставин наперед. Я знаю, що ти це розумієш, але це у будь-якому разі необхідно повторити”.


"Були пом'якшувальні обставини", - сказав Картер. Хоук, звичайно, був абсолютно правий, але він просто не міг цього допустити.


Хоук зітхнувши відкинувся на спинку стільця. "Я готовий слухати".


Картер розповів цю історію Хоуку так само, як він розповів її капітану Ейнарссону та лейтенанту Торссону до нього, за винятком того, що цього разу не було втрачено жодних деталей. Він зосередив свою розповідь навколо своїх підозр щодо Торстейна Йозепссона, члена Альтинга зі смаком до грошей і влади, який, будучи колишнім головою Ісландської комісії з внутрішньої енергетики, мав знання для проведення такої операції, яку, мабуть, виявила Лідія. Він пояснив позицію Йозепссона у комісії та те, як він лобіював ядерну енергетику.


Картер додав, що якби він мав час, він був упевнений, що зміг би знайти фінансові зв'язки між Йозепссоном і підрядниками, які б виконали фактичну роботу на будь-якому устаткуванні, що використовує геотермальну енергію. Картер збирався продовжити, вказуючи на те, що це був Йозепссон, який організував його депортацію з Ісландії, коли Хоук підняв руку, щоб зупинити його.


«Те, що ви мені досі сказали, – не більше ніж місцева проблема…»


"Якщо дозвольте, сер, - сказав Картер, - є ще дещо".


"Важливе?"


"Так сер."


"Продовжуй."


«Незадовго до від'їзду я розмовляв із капітаном поліції в Акюрейрі. Нападаючий на мене Віктор Гауптман був упізнаний як аргентинський кілер із довгою історією правої політики. Він брав участь у вбивствах у Чилі, Парагваї та Сальвадорі та багато інших. Справжній професіонал. Йому імплантували капсулу з ціанідом під шкіру руки».


Ставлення Хоука помітно змінилося. Він сів уперед і струсив попіл із сигари. «Я не чув, щоб це використовувалося з часів війни. Дивно, що це має з'явитися зараз. Ось так".


«У мене таке почуття, що Йосепссон виступає за когось іншого. Його люди вриваються в мій готельний номер та розрізають мій одяг. Зрештою, вони навіть придумали мій статус нон-грата. Але той, хто Йозепссон виступає за грубіші ігри. . Без цього пояснення чи чогось подібного дії Джозепссона здаються надто безладними».


Хоук згідно кивнув.


Очевидне питання, - продовжив Картер, - хто? Це може бути хтось, хто зацікавлений у створенні атомної електростанції в Ісландії та хто не проти імпортувати м'язи здалеку, щоб зберігати свої секрети в секреті».


"Аргентина?"


Нік кивнув.


"Ви хочете це як завдання?"


"Так, сер", - сказав Картер з полегшенням. «Думаю, я виявив дещо важливе. Але якщо виявиться, що це не більше ніж місцевий збій, ми можемо передати все, що маємо, місцевій владі. Я знаю принаймні одного з них, який є чесним». Картер сповільнився. «Але я думаю, що це ще не все, сер. Я вважаю, що це є інтернаціональним».


Хоук повернувся і на мить подивився у вікно, насупивши брови. "Відмінно." - сказав він нарешті. “Ви знаєте процедуру. Мені потрібен повний письмовий звіт із бюджетними кошторисами, роботами. Я попрошу Странського допомогти вам із цифрами…»


«Прошу вибачення, сер, але на це справді немає часу. Стежка в Аргентині вже остигає».


Хоук зітхнув. «Не оформлюйте документи. Віддайте те, що у вас є, Мері, і я попрошу Странски опрацювати це. Ми доручимо команді це зробити».


"Дякую, сер", - сказав Картер, встаючи на ноги.


«Роби те, що маєш. Нема рації робити це наполовину. Але будь обережний, будь ласка».


У приймальні Картер детально розповів Мері про все, що сталося в Ісландії. Коли все було записано на плівку, він клюнув її в щоку і пішов.


Дощ припинився, але вдень було прохолодно. Він сів у машину, швидко поїхав додому і зібрав валізу. Коли він був готовий, він викликав таксі до аеропорту.


Його рейс вилетів з Вашингтона о 18:00, і за дванадцяту годину він спостерігав за сходом сонця над Ріо-де-ла-Плата, коли з-під рваних хмар виднівся безмежний Буенос-Айрес.


Він гадки не мав, що він тут знайде, але знав, що не може цього допустити. Він увесь час бачив записку Лідії уявним поглядом. Він продовжував бачити її на похмурому тлі Ісландії.


Літак нахилився на південь і з гуркотом приземлився в аеропорту Есейса приблизно за тридцять миль від міста. Картер вилетів із літака, без проблем пройшов митний контроль та сів на автобус, що йде до аеропорту.


Після війни Фолклендських островів із Великобританією ситуація тут була в кращому разі напруженою. Він міг бачити це на обличчях інших пасажирів і тримався окремо протягом довгої поїздки. Те, що йому не потрібне в цей момент, було якимось дурним інцидентом.


Минуло майже сорок п'ять хвилин, перш ніж він дістався центру міста, до «Шератона». Він зареєструвався, піднявся нагору і, коли його забрали після поїздки, замовив сніданок у службі обслуговування номерів. Потім він зателефонував до Хуана Мендосе, начальника станції AXE тут. Його личина тут була політичним редактором La Nacion, і насправді він був одним із найбільш політично обізнаних людей в Аргентині.


Але Картер забув, що справи в Буенос-Айресі рідко починаються раніше десяти, і хоча тут було на годину пізніше, ніж у Вашингтоні, для аргентинців це було ще зарано. Дружина Мендоси відповіла кількома словами, що пробурмотали від сну. Але наполегливий тон Картера розбудив її. На той момент Хуан був нездоровий, але вона пообіцяла, що він негайно зателефонує до готелю.


Доставили його сніданок у номер, і офіціант поставив візок біля вікна від підлоги до стелі, звідки Картер міг спостерігати, як місто оживає. Залишившись один, він витяг із валізи дві папки з файлами, налив собі чашку густої чорної кави і почав читати.


Першим було досьє Інтерполу на Віктора Гауптмана, і воно стосувалося, по суті, тієї ж теми, яку Ейнарссон торкнувся раніше, тільки детальніше, з певними датами та місцями.


Другий файл був комп'ютерним роздруком AX всіх звітів інших агентств - ЦРУ, французького SDECE та британської SIS - про Хауптмана. Більшість його складалася з матеріалів, поданих розвідувальними службами Болівії, Уругваю, Венесуели, Панами та Чилі.


На одній із останніх сторінок згадувалося про вбивство у парагвайській школі. Це був табір у джунглях, яким керували співробітники певних сил безпеки, і він був призначений для навчання мистецтву політичного вбивства будь-кого, хто має гроші, щоб заплатити за нього. Повідомляється, що у школі працювали та її підтримували кубинці. Гауптман, очевидно, відвідував школу у 69 та 70 роках, і Картер з деяким задоволенням зазначив, що кодування його власного кар'єрного досьє було включено до списку «див. Також внизу сторінки. Він добре пам'ятав це місце. У 78 році він вивів його з ладу.


Картер збирався налити третю чашку кави, коли зателефонував Мендоза. Він був злегка саркастичний з приводу того, як приємно було почути від людини, яку він не бачив два роки, практично на світанку, і вони обоє обмінялися дружніми жартами протягом кількох хвилин. Якось вони разом працювали над венесуельським нафтопроводом, виявивши змову з метою його саботажу. З того часу вони були друзями.


"Що привело вас сюди, мій друже? Бізнес?" - нарешті спитав Мендоза. "Я не бачив цього на дроті".


"Бізнес", - сказав Картер. "Віктор Гауптманн. Ім'я тобі не дзвонить у дзвін?"


«Якщо ти був поряд з ним, ти мандрував складними колами, аміго. Місцеві хулігани називають його «винищувачем». Дуже погана людина, але найкраща для певних видів роботи».


«Хто може собі це дозволити останнім часом?


«Ніхто. Сумнівно, щоб він працював на когось із місцевих. Він мешкає тут. Він триматиме себе смирно у своєму власному дворі».


«Це буде хтось, хто цікавиться Ісландія».


«Ісландія? Ти жартуєш? Який можливий зв'язок може бути між Аргентиною та Ісландією? Більшість Аргентини не чула про це місце, не кажучи вже про те, щоб знати, де воно знаходиться. У нас достатньо проблем з Мальдівами, щоб не брати жодного острова”.


«Два дні тому я вбив Гауптмана в лавовому полі за сто миль на південь від Полярного кола. У файлах йдеться про те, що він був аргентинцем. Хтось тут повинен знати, чим він займався останнім часом – на кого він міг працювати.


Мендосі потрібен час, щоб відповісти. "Шкода, що твій хлопчик не червоний", - нарешті сказав він. «Російські тут повзають усюди. Але коли справа доходить до крайніх правих, наша інформація безперечно непереконлива».


«У мене на нього є файли, які досить товсті, щоб задушити коня, Хуане. Але ні біса про його справи за останні кілька років не було. Схоже, він зник з поля зору. І для такої людини, як Гауптманн, це не означає відхід на пенсію.


«Місцева поліція не втратила любові до Гауптмана і йому подібних. Вони могли б допомогти”.


"Що небудь ще?" - спитав Картер, трохи розчарований.


Є ще одне джерело, яке ви можете спробувати. Хлопець на ім'я Хосе Брага. Вони кажуть, що він феноменальний. Ходячий комп'ютер. Він працює з Комітетом за вільну Аргентину, однією з наших місцевих груп. , і Брага тримає все це в голові”.


"Занадто небезпечно зберігати файли?"


«Ось що мені сказали. У цієї «Браги» є всі спогади. Якби хтось міг знати, де був Гауптман і яку компанію він складав, Брага знав би».


"Де мені його знайти?"


«Це найскладніша частина. Нині Комітет у бігах. Невелика невдача із бомбою на зборах консервативної партії. Вони дуже сильно розшукуються саме в цей момент».


"Як мені добратися до Браги?"


«Ви можете спробувати священика у церкві Святого Домініка. Батько Вільфредо. Він був їхнім представником у минулому. Він, звичайно, не розмовляє з поліцією, але якщо ви кажете правильні речі, він може організувати зустріч».


"Дякую."


«Удачі, аміго. Тобі це знадобиться з цією групою. Федеральна поліція Аргентини дуже гарна, але їм не щастить».


Картер повісив люльку, але тільки після того, як Мендоза отримав від нього обіцянку приїхати найближчим часом на обід. Жодної допомоги не надходило. То була політика AX; агенти повинні були мати певну автономію, якщо вони не просять допомоги або явно її не потребують. Хуан щойно робив свою роботу.


Використовуючи інформацію з довідкового файлу AX, Картер зв'язався з представником ЦРУ в аргентинській поліції, капітаном Варгасом. Використовуючи криптонім Варгаса, він попросив, щоб будь-яка інформація про Віктора Гауптмана була відправлена до його кімнати в Шератоні. Варгас, звичайно, подумав, що Картер був ЦРУ і погодився це зробити. Картер не любив таким чином наступати на проміжні ланки, але зараз він не хотів вдаватися в довгі пояснення. Якщо хлопця, про якого згадував Мендоза, не вдалося знайти, він, очевидно, був добрим. Якщо вода навколо Картера стане надто каламутною, Брага може піти глибше.


Поки він чекав, Картер неквапливо прийняв душ і поголився. Він якраз закінчував одяг спортивної куртки, щоб сховати Вільгельміну, що влаштувалася в нього під пахвою, як почув стукіт у двері. Він відкрив її і виявив у коридорі доглянутого хлопця у суворій формі. Він простяг Картерові товстий конверт манільський, сухо відсалютував і пішов.


Варгас працював дуже швидко. Насправді неймовірно швидко.


Картер підніс конверт до вікна, сів і дістав теку з паперами. Це був старий файл, проте інформація в ньому була не більш актуальною, ніж те, що вже було. Це було прикро. Схоже, що федерали знали про Гауптмана набагато менше, ніж Вашингтон, хоча він виявив один цікавий факт.


Мати Гауптмана була аргентинкою, а батько – німцем. Його батько приїхав сюди відразу після війни та заснував невелику друкарню. Бізнес провалився, відбулося розлучення, і врешті-решт батько повернувся до Німеччини. Він усе це знав. Новим було те, що, мабуть, батько Гауптмана був офіцером СС. Позначення після імені були не чим іншим, як двома літерами, які з часом зникли, проте цього у Вашингтона не було.


Картер закрив папку і поклав її разом із рештою у свою валізу. Потім він вийшов, замкнувши за собою двері. Зовні він упіймав таксі.


* * *


Церква Святого Домініка була маленькою, і виглядала так, ніби вона бачила найкращі часи. Рожева штукатурка в кількох місцях впала з цегли, і звичайні дерев'яні двері виглядали дуже зношеними. Але вивіска попереду нещодавно була намальована, і коли таксі Картера під'їхало і він вийшов, дзвони пробили годину.


Церква була розташована в західній частині міста, поряд з віллами мізеріас - містами злиднів - нетрів, складеними з гофрованого картону, жерсті та фанерних халуп, з'єднаних у неймовірну мішанину. Група брудних, обірваних дітей, що випрошують гроші, оточила Картера, коли він вийшов із таксі. Нортеамерикано у цій частині міста були дуже рідкісними. Він узяв здачу зі свого таксі, додав кілька песо та роздав їх їм. Потім він увійшов усередину.


Біля вівтаря чоловік запалював свічки. Картер пройшов проходом і, коли священик закінчив, відкашлявся.


"Батько Вілфредо?"


Старий обернувся. Обвисла зморшкувата шкіра обличчя згустилася навколо очей, коли він примружився на Картера в майже повній темряві. "Так, сину мій?"


"Я хотів би поговорити з вами. Батько, якщо дозволите. Це дуже важливо», - сказав Картер іспанською.


"Momento, por Favor", - сказав отець Вільфредо. «Будь ласка, сідайте. Я закінчу за мить».


Священик знову повернувся до своїх свічок, і Картер сів у перший ряд ослонів. Він зачекав, поки священик запалив усі свічки, потім ще кілька хвилин, поки чоловік схилив коліна перед цим.


розп'яттям і молився.


Старий повільно підвівся, поплентався до ризниці ліворуч від вівтаря і через кілька хвилин знову з'явився у вуличному одязі та у церковному комірі. Він сів на лаву поруч із Картером.


"А тепер, що я можу тобі зробити?"


«Я шукаю молоду людину. Батько. Хосе Брага. Мені сказали, що ти зможеш допомогти.


Посмішка покинула обличчя старого. «Багато хто шукає Хосе. Половина Аргентини хотіла його знайти. Чому ви бажаєте його бачити? Ви американець?"


Картер кивнув головою. «Я хочу поговорити з ним, тому що він міг знати людину, яку я шукаю. Людина, яка є найманим убивцею».


Священик уважно глянув на нього.


"Я був би готовий добре заплатити".


Священик зітхнув. «Йому потрібні гроші. Їди так мало. Якщо тобі можна довіряти. Хто ця людина, яку ти шукаєш?»


«Віктор Гауптман. Я маю знати, де він був, на кого працював і чим займався протягом останнього року. Ця інформація для мене дорога. Можливо, до тисячі доларів».


Старі очі невпевнено дивилися на нього. "Якщо я доставлю твоє повідомлення, що тобі завадить повідомити про це поліцію?"


«Я не з поліції. Мене не цікавлять ні вони, ні те, до чого, на їхню думку, може бути причетний до Хосе Брага. Віктор Гауптман намагався вбити мене кілька днів тому. Я маю підстави вважати, що він убив мого дуже хорошого друга. Жінка. Я хочу знати, чому. Я хочу знати, на кого він працює. Картер вийняв двостодоларові банкноти та передав їх. “Одна для Хосе, а інша для церкви. Коли я поговорю з ним, буде більше”.


Батько Вільфредо із сумнівом глянув на гроші у руці.


«Я зустріну його будь-де в будь-який час. Він може вибрати місце. І я прийду сам».


Батько Вілфредо подивився Картеру прямо в очі, на мить зважив альтернативи, потім поклав гроші в кишеню піджака. "Поверніться після одинадцятигодинної меси", - сказав він.


* * *


Минуло кілька хвилин після полудня, коли останній із небагатьох парафіян покинув церкву. Картер вийшов уперед. Старий священик нічого не сказав. Він обернувся і пішов до задньої частини будівлі. Картер пішов за ним.


Вони пройшли через вузькі двері, приховані за дерев'яними панелями за вівтарем, у погано освітлений хол і, нарешті, у крихітну кімнату в задній частині будинку. Книжкові шафи від підлоги до стелі, завалені паперами та книгами, займали три стіни. Збоку стояли пошарпані старовинні крісло і лавочка, а в центрі голої кахельної підлоги стояв присадкуватий, багато прикрашений дерев'яний стіл. На столі, ніби він теж був частиною обстановки, сидів худорлявий смаглявий хлопець у поношених бавовняних штанах та сорочці. На верхній губі були дуже тонкі вуса. Він був схожий на будь-якого іншого аргентинського підлітка, за винятком того, що на переніссі лежали товсті окуляри, які збільшували його очі, надаючи йому трохи совиного вигляду.


"Хосе Брага?" - спитав Картер.


Хлопчик кивнув, підозріло дивлячись на Картера. Священик підійшов до хлопчика ззаду і захисно поклав йому руку на плече.


"Гроші", - зажадав Брага.


Картер витяг дев'ять стодоларових купюр і передав їх хлопчикові, який дивився на них, а потім передав гроші священикові.


«Ви щойно врятували життя моїх товаришів зі зброї та продовжили відважну боротьбу аргентинського народу проти гніту його жорстокого імперіалістичного уряду»,


Картер помітив, що хлопчик не говорить на звичайному вуличному жаргоні, і, глянувши на заставлені книгами стіни, він зрозумів, чому. Хоча його фрази були банальними, вони були добре сказані.


"Якщо мова закінчилася, я прийшов сюди за інформацією", - сказав Картер. Хлопчик і священик переглянулись.


«Що ви хочете знати про свиня Гауптмана? Він зник, – відрізав Брага.


"Я вбив його." - сказав Картер.


Очі Браги розширились. «Ніхто не заслуговував на смерть більше, ніж цей маніяк. Але чому ти так вчинив?


"Він намагався вбити мене".


Очі хлопчика звузилися. «А тепер вам потрібно більше інформації про нього. Що за інформація?


"Де він був півроку тому?"


"У в'язниці. Сальто, Уругвай. Він мав невеликий прибутковий бізнес із продажу зброї через річку Уруагай до Конкордії, поки на його човні не почалися проблеми і він не опинився на мілині».


«Я переглянув поліцейські файли. Їх не було».


Брага знизав плечима. «Зв'язок із провінціями не завжди налагоджується. А з Уругваєм стосунки зараз дещо натягнуті». Він усміхнувся, начебто сам приклав руку до загострення стосунків.


"Звідки ви це знаєте, про Гауптмана?"


"Ви сумніваєтеся у моєму слові, сеньйоре?"


Картер промовчав.


«Ми відправили людину до Сальто із наказом убити Гауптмана. Він був для нас більмом. Його мали заарештувати та посадити в камеру поряд з нашою людиною. спав. Все було влаштовано. Але потім Гауптман втік”.


Як? У нього була допомога?


Хлопчик знову знизав плечима - вільний, недбалий жест, який Картер почав дратувати. "Людина з моноклем".


"Хто?"


«Він європеєць. Він завжди поруч, коли Гауптману чи людям на кшталт нього потрібна допомога. Викуповує вихід із в'язниці, якщо можливо, або стріляє, щоб вибратися». Це було щось новеньке. Картер не бачив нічого про таку людину у файлах AX.


«Я ніколи не бачив цієї людини, але інші бачили. Вони сказали, що його око за моноклем холодне, як зимовий вітер. Кажуть, він не має серця».


"Ім'я?"


Брага похитав головою.


«Як щодо твоєї людини… того, кого ти послав у Сальто, щоб убити Гауптмана? Можливо, він бачив цього європейця? Може, він може дати мені опис?


Священик перехрестився. «Пепе Моралес вмирає. Рак. В нього мало часу».


"Він бачив його?"


"Я не знаю", - сказав Брага. «Коли він повернувся, він був хворий. Він нічого не сказав. Ми не питали».


«Я хотів би спитати його. Це дуже важливо», - сказав Картер.


Брага хотів сказати «ні», але священик утримав його. Вони вийшли в коридор на хвилину чи дві, а коли двері знову відчинилися, хлопчика вже не було.


"Так буде краще", - сказав отець Вільфредо.


"Це були легкі гроші", - з гіркотою сказав Картер.


“Це все, що він знав, повірте мені. Але я розповім вам, як дістатися до Пепе. Можливо він зможе вам допомогти», - сказав священик. «Він повернувся до Сальто, там кантина…»


* * *


Під час поїздки на таксі назад у готель Картер вагався між бажанням не повірити в те, що йому сказали, і питанням, чи Брага з ним був відвертим. Можливо, ані AX, ані ЦРУ, ані Інтерпол, ані навіть федеральна поліція Аргентини не підозрювали, що Хауптман перебуває у в'язниці. Також було можливо, що інша організація могла б дізнатися, якби Хауптман розіслав звістку, і вирішила купити свободу Гауптмана в обмін на надані послуги.


Доїхавши до готелю, він домовився про оренду машини. Через двадцять хвилин вони привезли його, білий «шевроле» 67-ї марки з показником пробігу вісімдесят тисяч миль. Це виглядало грубо, але шини були добрими, і він був досить чистим.


Ще через півгодини торгу були отримані необхідні страхові та реєстраційні документи, і він їхав на північ Авенідом Едуардо Маредо з відкритою дорожньою картою на сидінні поряд з ним.


До Сальто залишалося двісті миль, але дороги були хороші, і в п'ять сорок п'ять того дня він зупинився, щоб дізнатися про дорогу до кантини, про яку йому розповів священик. До шостої він припаркувався перед будинком, недалеко від площі, в дуже сонному, курному селі з єдиною головною вулицею. На площі працював ринок просто неба.


Людей було дуже мало, і кантина здавалася закритою, тому Картер підійшов до одного з кіосків на ринку, де чоловік просто збирав свої каструлі та сковорідки.


Він з надією глянув угору.


«Ви знаєте дуже хвору людину на ім'я Пепе Моралес?» - спитав Картер. Він витяг кілька песо.


Чоловік глянув на Картера. Він глянув на гроші, але не спробував їх дістати.


Картер відчув недовіру. «Мене надіслав отець Вільфредо із церкви Святого Домініка у Буенос-Айресі. Він сказав, що я можу знайти Пепе тут».


Чоловік повільно кивнув і вказав на провулок. "Останній дім", - сказав він. "Ззаду." Його іспанська була дуже щільною, його було дуже важко зрозуміти.


Картер простяг йому гроші і повернувся до своєї машини. Зі своїх речей у багажнику він витягнув тонкий чорний портфель з портативним ідентифікаційним набором. Він привіз його з собою на здогад і сподівався, що це скоро окупиться. Він їхав вузькою вуличкою.


Будинок був трохи більше, ніж халупа із земляною підлогою. Картер постукав у двері.


"Це хто?" – нетерпляче запитала жінка.


"Я прийшов побачити Пепе".


"Іди!"


Картер обережно штовхнув двері. Світло було тьмяним, але в темряві він міг розрізнити матрац на підлозі. Там лежав чоловік, над ним нахилилася стара. Білки її очей спалахнули на ньому.


"Іди!"


«Мені дуже шкода, але я маю поговорити з ним. Це дуже терміново".


Жінка спробувала підвестися на ноги, але чоловік простягнув руку, ніжно поклав їй руку на руку і зупинив її. «Це не має значення, – м'яко сказав він.


Жінка встала і з розлюченим поглядом пішла в інший кінець кімнати.


Картер сів поряд із чоловіком на матраці. "Це ти той, кого звуть Пепе?"


«Так», - сказав чоловік хрипким та м'яким голосом.


«Мене послав Хосе Брага. Він каже, що ви сиділи у в'язниці разом із Віктором Гауптманом».


Пепе кивнув головою. Його дихання було утрудненим. Очевидно, йому було дуже боляче.


«Людина прийшла витягнути її з в'язниці. Людина з моноклем. Ви його бачили? Ви бачили його обличчя тієї ночі? Зрозуміло?


Пепе знову кивнув головою.


«Я маю знайти цю людину з моноклем. Гауптман мертвий, але я маю знайти його друга. Ви розумієте?"


Сльози текли з очей чоловіка. Але він знову кивнув, розуміючи.


«Мені потрібний опис цієї людини, і я маю дещо, що допоможе». Картер відкрив портфель і дістав блокнот із змінними пластиковими сторінками. Накладення було поділено на частини, кожна з яких містила риси різного типу. Шляхом перегортання різних сторінок


і далі, і, помінявши місцями відповідні накладення, можна було зібрати будь-яку комбінацію функцій.


"Ви хочете допомогти мені?"


Обличчя Пепе було сірувато-білим. Він лежав з відкритим ротом, його губи були білими і сухими, а очі звузилися до лугів. "Так", - прошепотів він.


"У вас є лампа?" - Запитав Картер у жінки.


Вона запалила гасову лампу та принесла. Картер поставив блокнот на підлогу та поставив блокнот на коліно. "Чи був він лисим?" він запитав. "Коротке волосся? Коротше за це? А ніс, довгий чи короткий?


Процес зайняв три чверті години. Картер працював стабільно, не бажаючи поспішати вмираючий, але повною мірою усвідомлює, що сила людини була обмежена. Те, що почалося з кивків і похитування головою, згодом перетворилося на не що інше, як рухи очей та випадкове мукання до кінця. Проте картина почала складатися.


Здобиччю Картера виявився, мабуть, великий чоловік із голеною чи лисою головою. Він був щільно складний, з гребенями м'язів уздовж бичачої шиї. Його обличчя було квадратним, губи похмурими, очі блакитними та проникливими. Йому було близько шістдесяти, можливо, трохи більше чи менше.


Коли вони закінчили, Пепе був повністю виснажений. Він лежав із заплющеними очима, його дихання було нерегулярнішим, ніж раніше. Він відкрив рота, щоб щось сказати, але слова були надто слабкими, щоб їх можна було почути.


"Ви знаєте, що він намагається сказати?" - Запитав Картер у жінки. Він відчував велику жалість до цих людей, але мало що міг зробити для них.


Вона підійшла і опустилася навколішки біля матраца. Пепе знову заговорив. Вона звела очі. "Він хоче знати, хто ви", - сказала вона. «Він хоче знати, чи вб'єте ви цю людину».


Картер знову сів і глянув у Пепе. «Я думаю, ця людина намагається вбити мене. Можливо, мені доведеться вбити його».


"Добре", - прохрипів Пепе. Потім він заплющив очі і, здавалося, заснув.


Картер повільно підвівся на ноги. "Він бачив лікаря?"


"У кого є гроші на такі речі?" - гаркнула жінка.


Картер поклав композит Іденті-Кіт назад у портфель. Потім він витяг кілька сотень доларів і простягнув жінці. Але вона не простягла руку, щоб взяти його, тому Картер поклав його на підлогу поряд із Пепе.


«Коли він прокинеться, подякуй йому за мене. Він мені дуже допоміг».


"Свиня!" - прошипіла жінка.


Зовні сонце сідало низько, і тіні довкола хатини починали подовжуватися. Він підійшов до машини і збирався відчинити двері, коли помітив невелику пляму мастила біля арки переднього колеса. «Дивно, – подумав він. Він ретельно оглянув машину перед тим, як приїхати сюди. Він не пам'ятав жодного мастила.


Він сів, вставив ключ у замок запалювання, але не повернув. Прямо попереду, крізь лобове скло, в густій серпанку сутінків тиша лежала порізана коліями брудна дорога, що вела назад у місто. Наприкінці провулка погойдувалася пара дерев. Праворуч від нього були захаращені задні двори кількох сусідніх родин. Коли він прийшов, вони були жвавими осередками діяльності – грали діти, жінки розвішували білизну. Тепер дітей не було, і прання закінчилося. Чи не сухий. Ще немає.


«Тихо, – подумав він. Занадто тихо.


Повільно він потягся і смикнув засувку дверцят. Коли двері відчинилися, він ударив її плечем і пірнув головою в багнюку. Він тільки-но звільнив сидіння, коли пролунав постріл. Лобове скло побіліло від тріщин, а на місці його голови була зубчаста дірка.


Автоматична зброя відкрила вогонь з живоплоту приблизно за шістдесят ярдів вниз дорогою. Картер відчайдушно катався туди-сюди, коли слимаки, що стукали, піднімали землю навколо нього.


Картер підкотився під машину, поки обстріл продовжувався. Кулі гуркотіли по металу з усіх боків, і він чув, як розбивається лобове скло.


Жива огорожа розташовувалася прямо дорогою від машини. Картер витягнув свій «люгер» і зробив кілька пострілів до точки, але стрілянина тривала. Хто б це не був, він мав невичерпний запас боєприпасів.


Потім він побачив два дроти, що йшли вниз із моторного відсіку, і раптово зрозумів, що мав зрозуміти раніше. Провіди закінчувалися грудкою пластика прямо під сидінням з боку водія. Кулеметник був лише страховкою.


Кулі продовжували летіти, пригнічуючи Картера. Це було так, начебто той, хто стріляв, намагався розбити машину і підірвати бомбу.


Перші два дроти були підключені до замку запалювання. Він потягнув одну, потім іншу, дуже обережно, щоб їхні кінці не торкалися. Потім він намотав перший дріт на витки пружини правого переднього колеса, залишивши її кінець відкритим. Він зробив те саме з другим, намотавши його на нижній виток пружини і розправивши його кінець; коли пружина буде стиснута, кінці зійдуться, і бомба вибухне. Потім він витяг себе на лікті з-під заднього бампера машини.


Стрілянина припинилася на мить або дві, Картер пірнув до пасажирської сторони машини і відчинив двері, і заліз усередину.


Стрілянина не відновлювалася.


Картер потягнувся і поставив машину на нейтраль, потім увімкнув запалювання. Проводи на пружинах унизу були гарячими, бомба активувалася.


Переконавшись, що кермо стоїть прямо, машина спрямована прямо на лінію живоплоту. Картер знову ввімкнув запалювання, заводячи машину. Він переключив важіль перемикання передач у режим руху, і коли машина почала рухатися, він вислизнув із машини та відкотився від задніх коліс.


Стрілянина почалася знову, коли машина набрала швидкість, покотилася дорогою і врізалася в канаву біля живоплоту. Вибух вилетів з дверей, як пара крил, і машина загорілася, шибки, шматочки гарячого металу і оббивка, що горіла, посипалися дощем.


Картер скочив і побіг до живоплоту, очікуючи побачити, як бандит тікає. Але простір довкола машини горів, і нічого за ним було неможливо побачити.


Двигун мотоцикла ожив, і Картер повернувся якраз вчасно, щоб побачити людину з прив'язаним до спини автоматом, що стрибає місцевістю. Картер підняв свій "Люгер" і двічі вистрілив, але все було марно; фігура була поза допустимим діапазоном.


Через деякий час він прибрав пістолет у кобуру і повернувся до будинку, щоб перевірити Пепе та його жінку, які були налякані шквалом пострілів. І знову маленька вуличка замовкла.


5


Через двадцять чотири години Картер повернувся до Буенос-Айреса в передмісті Сан-Ісідро, сидячи за обіднім столом у квартирі Хуана Мендоси. Мендоса, його дружина Евіта і Картер щойно закінчили їсти товсту скибочку аргентинської вирізки, вирощеної в пампі. Під час їжі Картер описав спробу вбивства у Сальто. Він перевірив Пепе, який мирно спав, а потім пішов звідти пішки до приїзду поліції. Тільки рано-вранці він зміг дістатися автостопом від фермера до кордону, а потім і до залізничної станції.


Кухар увійшов, щоб мити посуд, і Евіта Мендоза вибачилася і пішла за нею назад на кухню, щоб розібратися з десертом, залишивши Картера та Мендозу самих за столом. Мендоса відсунув стілець, витягнув дві товсті панатели і простяг одну Картеру.


«Чому ви так упевнені, що це був не просто випадковий терористичний акт проти американців?» - спитав Мендоса, простягаючи сірник, щоб запалити сигару Картера.


Картер випустив кілька струменів блідого диму. «Терористи могли закласти бомбу, але вони не стали б чекати на бойовика, щоб переконатися, що бомба зробила свою справу. Це напевно був рішучий убивця. Людина з дуже конкретною метою: я».


"Ви думаєте, що атака була якимось чином пов'язана з цим бізнесом в Ісландії?"


«Хто б це не був, він знав, що я щойно увійшов. Вони пішли за мною до Сальто».


"Але як?"


«Витік. Можливо, тут ваша організація. Можливо, в ЦРУ. Це може бути капітан Варгас із Федеральної поліції. Я запозичив один із його файлів».


Мендоса на мить замислився. «Потрібна була б ціла організація, щоб стежити за вами від Ісландії до Вашингтона, а потім і тут».


"Так."


Ця остання перспектива, здавалося, змусила Мендозу почуватися незатишно. "Добре", - сказав він, присуваючи свій стілець ближче і розкладаючи руки долонями вниз по столу. «Давайте подивимося, що ви придумали й досі. Хтось в Ісландії, ви кажете, маніпулює речами, щоб там було побудовано атомну електростанцію. Чому? Що це їм дасть?


"Я не знаю", - сказав Картер. «Ця частина поставила мене в глухий кут».


«На даний момент, хто б не керував шоу, він тут, в Аргентині. Вони найняли місцевого жителя, щоб він спробував убити тебе в Ісландії, і тепер, коли ти тут, вони знову спробували».


«Вони спостерігали за мною та хочуть, щоб я помер. Вони спробують ще раз».


«Але хто? Я весь час повертаюся до цього, Ніку. Ні в кого в Аргентині немає ресурсів, щоб побудувати атомну електростанцію в умовах такої таємності. Ми вже чули б про це. Це потребує дуже великої організації та великого капіталу. тримати це у такій повній конфіденційності”.


«Можливо, людина з моноклем має відповіді».


"Йому." Мендоза виплюнув слово. "У вас все ще є ескіз?"


Картер розгорнув аркуш, на якому він переніс риси портрета, який Пепе допоміг йому зібрати в Сальто, і передав його Мендосі.


Мендоса кілька секунд мовчки вивчав рендеринг. Потім він звів очі. «Це майже схоже на Марка Зіглера».


"Це хто?"


«Мій друг із тенісного та спортивного клубу Сан-Ісідро. Він живе недалеко звідси».


"Чим він займається?"


«Він – голова дуже великого конгломерату. Hemispheric Technologies. Їхня штаб-квартира знаходиться на південь від міста».


Картер нічого не сказав.


Мендоза знову глянув на фотографію, потім на Картера. "Ви не припускаєте ..."


"Чому б і ні?" - сказав Картер.


«Він хороша людина, Нік. Я не можу уявити, щоб він був замішаний у вбивстві. Крім того, його компанія займається комп'ютерами, а не реакторами.


Картер знизав плечима. «Вважаю, Циглер – німець. Йозепссон мав справу з німцями. Я зустрів двох із них в Ісландії».


"Це нечесно, Нік. Їх багато німців тут, в Аргентині".


німців тут, в Аргентині”.


«Деякі з них – колишні нацисти в бігах. У досьє Гауптмана був запис про те, що його батько служив у СС. Цікаво, як виглядає досьє Зіглера?


«Я б не подумав, що поліція його не мала б. У нас точно ні».


Картер відкинувся назад, пихкаючи сигарою, намагаючись все обміркувати. Є всі підстави вважати, що він переслідує диких гусей. І все ж… Він підвів очі. "Хто посол Ізраїлю в Аргентині?"


"Девід Ліб".


"Ти його знаєш?"


Мендоза кивнув головою. «Насправді я написав статтю про нього та його родину. Вона називалася «Ізраїль, що міняється,».


"Він пам'ятатиме тебе?"


"Звісно. Стаття з'явилася нещодавно. Він надіслав мені ящик Будинку Періньйона».


"Подзвони йому. Скажи йому, що ти, можливо, натрапив на якусь інформацію про нацистських військових злочинців, і ти хочеш знати, кому її передати».


Мендоза неохоче зателефонував. Ліб повертався додому з вечора у театрі. Він не був щасливий, що його турбували, але коли Мендоса ясно дав зрозуміти, чого хоче, ставлення Ліба раптово змінилося.


Роджер Зайдман. Він мій політичний консул. Йому було дуже цікаво почути, що ви можете отримати». Він дав номер телефону.


"Моссад, я в цьому впевнений", - сказав Картер. "Подзвони йому."


Мендоса зателефонував, і коли на нього відповіли, Картер узяв слухавку.


"Містер Зайдман?"


"Так", - обережно відповів чоловік.


«Мене звуть Нік Картер. Я працюю у Державному департаменті США. Тут, в Аргентині, ми натрапили на цікаву інформацію щодо деяких нацистських військових злочинців».


«Мені дуже шкода, містере Картер, але я не знаю, чим можу допомогти…»


«Ваше ім'я та номер телефону кілька хвилин тому дав моєму партнерові Девід Ліб. Він припустив, що ви могли б допомогти”.


"Зрозуміло", - все ще насторожено сказав Сейдман.


"Ім'я Марк Зіглер щось означає для вас?"


Було невелике вагання. «Приходь до мене до посольства вранці. Скажімо, о дев'ятій».


"Ми там будемо."


* * *


Рівно о 9:00 Картера та Мендозу провели до кабінету Роджера Зайдмана на другому поверсі посольства Ізраїлю.


Зайдман був невисоким, лисіючим чоловіком, з копицею чорного кучерявого волосся, що облягало його голову, як корона. Він запросив їх сісти навпроти його величезного столу у заваленому книгами офісі. Вікно було відкрито чудового ранку.


«Я проконсультувався з вашим державним департаментом, містере Картер, але там ніхто про вас не чув», - сказав Зайдман. Він здавався здивованим.


"Нагляд".


«Я підозрюю, що ви працюєте в одній із спецслужб».


"Це має значення?" - спитав Картер.


За мить Зайдман усміхнувся. Ні. Нашими спільними інтересами є людина, яку ви називаєте Марком Зіглером».


Картер вийняв складовий ескіз і передав його. Сейдман глянув на нього, а потім повернув. «За винятком моноклю, ця людина – Марк Зіглер. Як ви дізналися його ім'я та цей малюнок?»


Мендоса пересмикнуло при впізнанні. Але він нічого не сказав.


Картер швидко переказав свою історію, починаючи із загадкової смерті Лідії Коутсворт і закінчуючи замахом на його життя за межами міста Сальто. Він не згадав про AX, ЦРУ або поліцейські файли, до яких він був причетний.


Сейдман уважно слухав, склавши руки на столі перед собою, майже не виявляючи емоцій. Коли Картер закінчив, він дістав пачку темно-коричневих ізраїльських сигарет і закурив одну після того, як передав пачку.


"Ви, звичайно, чули про Одесу, містере Картер?" — спитав він, видихаючи невелику хмару диму, що погано пахнув.


Картер лише кивнув. Він не хотів розкривати надто багато своїх знань, доки не почув, що ця людина збиралася сказати йому.


«Це організація колишніх офіцерів СС… тварин, які несли відповідальність за табори смерті по всій Європі, в яких було зарізано шість мільйонів моїх людей. Після війни вони ховалися у укритті. У них дуже велика, дуже потужна організація, дуже багата за рахунок золота, вкраденого з... тіл... їхніх жертв”.


Зайдман зупинився на мить.


«Отже організація справжня».


"Дуже", - парирував Зайдман. "Одразу після війни вони витратили свої гроші на влаштування таємних доріг, щоб переправити себе і собі подібних з Європи та забезпечити нову ідентичність, нові посади та нове життя в дружніх країнах... таких як Аргентина, де вони могли б бути. не підлягають екстрадиції" ".


"А в наші дні?" - спитав Картер.


"Одеса сильніша, ніж будь-коли, але тепер має дві цілі: перша - захистити свою власну країну від розслідувань, що продовжуються; друга - скористатися величезним багатством, яке вони вкрали, і вкладеннями, які це багатство принесло, для просування справи. Третього рейху ".


Мендоса весь цей час тримався прямо, не кажучи жодного слова, але тепер він трохи нахилився вперед. «Містере Зайдман, ми прийшли сюди, щоб обговорити Марка Зіглера. Що ви можете розповісти нам про нього?


"Ми думаємо, що він член Одеси".


Мендоса видихнув. "Я знаю його особисто".


"Так, я знаю це", - сказав Сейдман.


"Ти впевнений?" запитав Картер


.


«Розумно, – сказав Сейдман. «Якщо ми маємо рацію, то Циглер – один із високопоставлених членів організації. Ми вважаємо, що під час війни він був генералом Мартелем Циммерманом. Працював на самого Гімлера. Він виступав у березні 1944 року як один із наймолодших генералів Рейху».


"Але ти нічого не зробив?"


Зейдман знизав плечима. «Ми дуже хотіли б отримати його, містере Картере, але поки він не залишить країну на наших очах або не вчинить будь-який злочин проти аргентинського законодавства, ми нічого не зможемо зробити. У нас немає необхідних доказів, і навіть якби ми це зробили, уряд Аргентини не хотів би діяти, особливо проти когось такого багатого. Ми думали про викрадення цієї людини, але після справи Ейхмана це стало неможливо».


«Чого б одеситам – за умови, що Марк Зіглер – людина, якою ви його вважаєте, – хотіти б в Ісландії?» - спитав Картер.


"Я не знаю", - сказав Зайдман. Але це надзвичайно цікаво для нас. Він, можливо, готується зробити якийсь рух. У нас виникло відчуття, що він непокоїться. Він може почуватися тут затиснутим. Ми думаємо, що він може щось планувати… що саме ми не знаємо”.


Картер підвівся. Зайдман схопився. "Але ми ще не закінчили ..."


«Боюсь, що так, – сказав Картер. «Я дав вам ту інформацію, яку мав, і ви підтвердили мої підозри».


«Ваші підозри щодо чого? Як ім'я Зіглера виникло через проблеми в Ісландії? І хто ви такі?


Мендоза теж підвівся на ноги. Він потис руку Зайдману. "Дякую за вашу допомогу."


Картер потиснув руку Зайдманові. «Якщо я вигадую щось істотне, я дам вам знати», - сказав він, і вони з Мендосою покинули офіс.


Коли вони пішли, Зейдман знову сів за стіл, погасив цигарку і зняв слухавку.


«З мого офісу виходять двоє чоловіків, – сказав він своєму помічнику. "Я хочу, щоб за ними стежили".


* * *


Будинки середнього класу Бельграно, передмістя на південній стороні Буенос-Айреса, прослизнули повз, поки Мендоса говорив. Він був за кермом.


«Я не знаю про цих ізраїльтян», - сказав він. «Вони поводяться так, ніби Одеса для них найважливіша у світі, але тоді вони дозволяють нам піти звідти просто так».


"Ми не чули останніх з них", - сказав Картер.


«Ми шкодуватимемо про їхню причетність».


«Це був найшвидший і найнадійніший спосіб отримати інформацію про Зіглера. І ви знаєте, що ми з одного боку».


Мендоса поставив свій «фіат» на краю величезної, доглянутої ділянки. Велика офісна будівля, що височіла з центру площі, здавалося, була повністю збудована з вікон із тонованими золотими тонами.


«Ось і все, – сказав Мендоса.


Будівля виглядала як величезний шматок злитка у чагарниках пишної зелені.


«Комп'ютери, а не ядерні реактори, Нік. Я думаю, що і ти, і Зейдман далекі від істини.


"Подивимось", - розгублено сказав Картер. «Підемо до парадних воріт і подивимося, на який підйом ми зможемо з них вибратися».


Вони продовжили рух шосе, повернувши на довгу дорогу з чорним верхом, яка була заблокована воротами і невеликою гауптвахтою.


Вийшов один із охоронців. "Buenos dias, сеньйори", - сказав охоронець. «Ваші імена та ваша компанія, будь ласка».


«Привіт, напарнику», - сказав Картер, нахиляючись до вікна водія. «Я Нік Картер із Techtelco. Ми є невеликою групою з Бомонта, штат Техас. Я тут, щоб поговорити з містером Зіглером».


Охоронець перевірив свій список буфера обміну. "Я не бачу призначену вам зустріч, сер", - відповів він англійською.


"Неможливо", - простяг Картер. «Марк спеціально сказав, що рівно об одинадцятій годині вісімнадцятій».


«Але, сеньйоре, це сімнадцяте».


«Правильно? Я пропустив це цілий день? Ну, ти просто втиснув нас кудись. Дуже важливо, що я поговорю з цією людиною».


«Але, сеньйоре, є правила компанії…»


«Повісьте правила, хлопче! Марк Зіглер робить пропозицію про покупку моєї компанії. Я або побачу його сьогодні, або це не угода. І це остаточно».


Охоронець був схвильований. «Вибачте мене на хвилинку, сеньйори», - сказав він і знову зник у гауптвахті. За хвилину він знову з'явився. «Пан Зіглера немає у своєму офісі, і його особистому секретареві не можна його турбувати. Ви повинні розуміти, що я не можу підтвердити…»


"Ну, до біса!" - сказав Картер. «Просто пропустіть нас, а ми чекатимемо на нього всередині».


Мендоса завів машину, і приголомшений охоронець швидко підняв шлагбаум, коли вони проїжджали повз. За кількасот ярдів дорогою вони в'їхали в стоянку для відвідувачів.


«Їм не знадобиться багато часу, щоб знайти нас», - сказав Мендоза, вимикаючи двигун і забираючи ключі до кишені.


"Залишайся тут", - сказав Картер. «Якщо є якісь проблеми, біжи, як із пекла». Він узяв із заднього сидіння блокнот та папери.


"Будьте обережні з цим", - сказав Мендоза. "Я витратив багато годин на вивчення цього".


"Я зараз повернуся з цим", - сказав Картер. Він вийшов з машини, покинув парковку, перейшов дорогу і поспішив довгими сходами до вхідних дверей.


Адміністратор довідкового бюро розмовляла з хлопцем у сорочці. Картер підійшов до неї, захекавшись.


«Важлива особиста доставка для сеньйора Зіглера», - сказав він іспанською, простягаючи папери.


Дівчина глянула нагору. "Ліфт вниз коридором", - сказала вона, вказуючи ліворуч. «Сеньйор Карлос – його особистий секретар. Побачимося».


Картер кивнув і поспішив у тому напрямку.


Кабінет Зіглера знаходився за скляними дверима на дванадцятому поверсі. За довгим столом попереду сиділа зовсім приголомшлива молода жінка з довгим темним волоссям, широко розкритими темними очима і гнучкою чуттєвою фігурою. Вона була зайнята набором тексту.


"Я тут, щоб побачити містера Зіглера", - оголосила Картер англійською, підходячи до свого столу.


Вона уважно його вивчила. "Ви людина з парадних воріт, чи не так?" - Запитала вона англійською з чарівним акцентом. "Той, про який вони дзвонили?" Вона посміхнулася. "Що саме ви бажаєте?" Вона була чудова. Її колір обличчя був бездоганним. Але в її очах був натяк на смуток, що робило її ще привабливішою.


"Ти справді хочеш знати?" - спитав він, його техаська протяжність була більш вираженою. «Я прийшов побачити тебе, люба».


Вона сміялася. "У тебе великі проблеми, чи знаєш".


Пластиковий пакет стояв на підлозі поруч із її стільцем. Він міг прочитати назву бутіка на сумці.


«Я бачив тебе у Армандо. Я сказав їм, що маю дізнатися про тебе більше. Вони назвали мені твоє ім'я та сказали, що ти тут працюєш». Тиснена табличка на її столі говорила: «Роберта Редгрейв». Дуже неаргентинське ім'я.


"Ти серйозно?" — спитала вона. Її голос був чудовий.


«Дуже, – сказав Картер. Він добре знав час. У нього залишилося зовсім небагато. «Це коштувало чималих американських доларів, щоб дізнатися про тебе. І я не збираюся дозволяти тобі легко втекти. Я хочу запросити тебе на вечерю».


Вона була здивована і трохи запихалася. "Не можу повірити, що ти серйозно".


«Мені потрібно було з'ясувати, чи була ти такою ж прекрасною при спілкуванні віч-на-віч, як на відстані. Ти такий".


Недовірливо похитавши головою, вона взяла настільний телефон та почала набирати номер.


"Будь ласка", - сказав він, простягаючи руку і кладучи палець на кнопку. «Принаймні дайте мені шанс. Я дуже ризикував, приходячи сюди так. Просто повечеряйте зі мною. Потім, якщо я вам ще не подобаюся, я більше ніколи вас не потурбую».


"Я навіть не знаю тебе".


«Тоді спочатку пообідай зі мною. В цьому немає нічого поганого. Серед білого дня. У скільки ти вільний?


"Один", - автоматично сказала вона.


«Я чекатиму», - сказав Картер, посміхаючись. "Але де? Виберіть місце. Щось приємне».


«Томо Уно. Це недалеко звідси».


"Я буду там на годину. На побаченні?"


Вона зітхнула і нарешті кивнула. "Просто обід", - сказала вона.


Він відійшов від столу. «Якщо ти не прийдеш. Я повернуся і зупинюся на твоєму столі», - погрожував він.


Вона знову засміялася, трохи приголомшена. Він був майже біля дверей, перш ніж вона покликала його. "Але як тебе звуть?"


"Нік Картер", - сказав він.


З кінця зали з'явився охоронець зовні, на чолі зі свитою одягнених у таких же охоронців. Картер загорнув за ріг і зайшов у двері з написом «Ескалера». Він спустився вниз сходами, чоловіки вислизнули на одинадцятий поверх, де він сів на ліфті.


На першому поверсі було багато метушні, але, схоже, ніхто не помітив його, коли він вислизнув із парадних дверей, поспішив через під'їзну доріжку до паркування і стрибнув поряд із Мендосою.


«Дізнався що-небудь…» - почав питати Мендоза.


"Їдь!" - гаркнув Картер.


Мендоса завів машину і виїхав з паркування, верещачи покришками. Біля головних воріт було кілька охоронців, але Мендоса не забарився, під'їжджаючи до трави і огинаючи бар'єр. Невдовзі вони знову виїхали на шосе, рухаючись зі швидкістю, з якою машина могла повернутися до міста.


"Чи будуть вони слідувати за нами?" - Запитав Мендоза.


«Я так не думаю, – сказав Картер, відкидаючись назад. Він увійшов на територію Зіглера, щоб струснути його, не більше. Натомість він досяг чогось набагато кращого… або, принаймні, він привів у рух колеса.


Картер розповів Мендозе, що сталося у приймальні Зіглера, а потім попросив свого друга висадити його у пункті прокату автомобілів у центрі міста, де він орендував Audi 5000.


Він поїхав до Томо Уно за вказівкою, яку йому дали у пункті прокату. Ресторан виявився свідомо дорогим. Роберта мав дуже гарний смак.


Вони якраз готувалися до щільного обіднього натовпу, коли ввійшов Картер. Він знайшов метрдотеля та за п'ятдесят доларів забезпечив собі індивідуальне обслуговування par excellence. Він відразу зробив свій вибір з меню, потім пішов у бар, де замовив коньяк і подзвонив флористу.


Він почав із замовлення двох дюжин троянд, але потім передумав. Він був дуже багатим техасцем і збирався розбагатіти ще більше. Він збанкрутував.


Квіти, два кошики, заповнені ними, прибули через сорок п'ять хвилин, і до того часу, коли вони всі закінчили, весь кут головної їдальні перетворився на розарій від стіни до стіни.


Він сидів і чекав серед усього цього, відповідаючи на погляди інших відвідувачів та співробітників ресторану, до 1:20, коли він побачив як


вона пробиралася через столики за метрдотелем. Коли вона побачила квіти, у неї відвисла щелепа.


«О боже мій», - прошепотіла вона.


Картер підвівся на ноги і підставив їй стілець, але протягом кількох бентежно довгих секунд вона стояла на місці.


«Він втратив її, – подумав він. Але в цей момент усі відвідувачі ресторану піднялися на ноги та почали аплодувати. Романтика жила та процвітала в Аргентині.


Картер усміхнувся і галантно вклонився, а Роберта, вражена всією сценою, мовчки сіла на стілець, що він тримав.


Коли в кімнаті, нарешті, стало тихо та інші відвідувачі повернулися до своєї їжі, вона перехилилася через стіл і хрипко прошепотіла: «Ти божевільний».


«Цілком вірно, - сміючись, сказав Картер. "Ось як я потрапив туди, де я є сьогодні".


"І де це?"


Картер розповів їй про Techtelco з Бомонта, штат Техас, вигадуючи це по ходу справи, і здивував себе, придумавши дуже надійне прикриття за такий короткий час. Тим часом офіціант подав першу страву – креветки з часниковим соусом у винному соусі, і вони почали їсти. Для багатьох аргентинців це була основна трапеза дня.


Він почав повільно витягати її. Вона пояснила, що її прізвище, Редгрейв, було на честь її матері-англійки. Її батько був німцем, справжнім ублюдком. Коли її батьки розлучилися, вона офіційно змінила ім'я на дівоче прізвище матері.


Вона була чарівною та дуже яскравою. Вона навчалася в університеті тут, у Буенос-Айресі, але якийсь час провела з тіткою в Англії.


Кілька разів він намагався м'яко направити розмову на Зіглера, але щоразу вона чинила опір, говорячи, що їй не дозволяється говорити про справи поза офісом.


Під час їжі вони говорили про інші речі. Після десерту, коли пили каву з бренді. Картер спробував ще раз.


"Я бачив його портрет в офісі", - сказав Картер. «Зіглер виглядає надто стриманим. Стара школа. Занадто багато роботи".


«Він важка людина. Робоча конячка. Я іноді думаю, що вдень і вночі. Завжди з кимось зустрічається. Завжди пурхає туди-сюди».


Картер відпив бренді.


Вона подивилася на годинник. «Я мушу повернутися», - сказала вона, раптово встаючи.


"Я відвезу тебе назад", - сказав Картер.


«Ні, ти залишаєшся. У мене власна машина зовні. Вона глянула на всі квіти. «Божевільний», - сказала вона, дивлячись на нього. «Але чудово».


"Я побачу тебе знову?" - спитав Картер. "Вечеря?" Він не хотів втрачати її зараз, але й не хотів тиснути.


Вона вийняла картку з сумочки і поклала її на стіл. "Сьогодні ввечері", - сказала вона. "Десять годин. Я приготую особливу вечерю».


Вона почала йти, але потім повернула назад. «Між іншим, Нік, ця сумка від Армандо вже два місяці… відколи я останній раз робила там покупки».


Шість


Адреса на карті виявилася висотним будинком у центрі міста біля Авеніда Кальяо, з видом на Пласа-дель-Конґрессо. Квартира Роберти Редгрейв була на сьомому поверсі.


На його стукіт вона відповіла в селянській блузці, багато розшитої навколо декольте, і в простій спідниці, яка розширювалася від її прекрасних ніг. Її щоки спалахнули.


"Зробіть собі випивку і влаштуйтеся зручніше", - сказала вона. "Я майже закінчив на кухні".


То була маленька квартира. В одному кутку було встановлено стіл на двох. У центрі горіла тонка свічка. Він скинув піджак, налив собі з буфета трохи коньяку і сів у крісло. "Потрібна допомога, люба?" він запитав.


"Ні, дякую", - покликала вона з іншої кімнати.


За кілька хвилин вона з'явилася з каструлею з прихватками. Він схопився і допоміг їй поправити підставку, щоб одягнути її, потім, коли вони сіли, налив дві склянки дуже блідо-червоного вина.


«Зважаючи на обід, який ми їли за обідом, я не думала, що ви будете дуже голодні», - сказала вона, обслуговуючи його. "Це просто щось легке".


Це був pesce d'ananasso, суміш смаженої риби, локшини та свіжого ананаса. Він уже їв його раніше у чудовому ресторані в Римі. Страва перед ним була більш ніж рівною. І він їй так і сказав.


"Дякую", - сказала вона. Ти багато працював, переслідуючи мене; я подумав, що можу спробувати те саме».


При свічках Роберта здавалася ще чарівнішою. Картерові раптом стало дуже важко продовжувати брехати їй, залишатися у своїй техаській ролі. Поступово він дозволив своїй розтяжці вислизнути.


Ти так і не пояснив, чому вибрав мене. Ви не бачили мене у Армандо. Ви ніколи там не були. Я впевнений, що ти навіть не знаєш, де це. То чому я? Я не можу бути таким особливим».


Він підняв свій келих так, щоб у ньому іскрилося полум'я свічки. Малинові світлові точки поруч із її обличчям красиво контрастували з ніжною гладкістю її обличчя. «Ви помиляєтеся, Роберто, – сказав він. "Дуже неправильно." І тільки-но він сказав це, він зрозумів, що сказав правду.


Вони закінчили вечерю і після ще одного келиха вина та легкої розмови, переважно про життя у Штатах, перейшли на диван. Вона увімкнула м'яку музику і повернулася до нього.


Вони лягли, взявшись за руки, її очі напівзаплющені, її груди


піднімається і опускається разом із її диханням. Вони довго слухали музику, насолоджуючись моментом.


Нарешті вона порушила мовчання.


"Чому ти справді прийшов в офіс, Нік?"


"Ви мені не вірите?"


"Не зовсім", - сказала вона. «Ви прийшли туди по щось, побачили мене і вирішили, що я був засобом для вашої мети. Що ви шукали?


Ідеальної роботи немає. У кожному починанні є свої не найприємніші сторони. Це було одним із найгірших. Він ненавидів брехати невинним.


"Що, якщо я скажу вам правду - і це ускладнить ваше становище?"


«Випробуй мене», - ліниво сказала вона.


«Що, якби це могло зробити ваше життя тут… неспроможним?»


Вона розплющила очі і подивилася йому в очі. Вона потяглася і притягла його до себе. Вони глибоко поцілувалися.


Коли вони розлучилися, її щоки сильно почервоніли. "Спробуй мене", - сказала вона.


«Я не стежив за тобою до офісу. Ти це знаєш. Насправді ти став для мене несподіванкою… приємним сюрпризом».


"Ви прийшли до містера Зіглера?"


«Я підійшов, щоб дізнатися про нього все, що можна, і щоб змусити його понервувати».


«Я не розумію, Нік. Містер Зіглер щось з тобою зробив?


«Хтось намагався вбити мене кілька днів тому в Ісландії. Інший намагався вбити позавчора у Сальто. Обидва вони працювали на вашого боса».


"Але чому?"


«Бо я дуже близький до розкриття того, що він робить в Ісландії. Те, що він хоче зберегти у секреті, бо це незаконно». Картер трохи повагався, потім посміхнувся їй. "Я думав, що зможу витягнути з тебе інформацію, але сталося протилежне".


Вона посміхнулася і знову притягла його до себе. Вони дуже довго цілувалися. Вона засвербіла кінчиками пальців пасмо його темного волосся. "Ви дійсно це маєте на увазі?" - спитала вона хрипким голосом.


"Так", - прошепотів він і розв'язав шнурок на вирізі її блузки. На ній не було бюстгальтера. Її груди були маленькими та твердими, соски твердими. Він легко поцілував їх, і стогін зірвався з її губ.


Її руки і губи були на ньому, і незабаром вони повільно сковзнули по товстому килимовому покритті. Вони були оголені, в обіймах один одного, займаючись любов'ю з ледве стримуваною жорстокістю.


Потім вона лежала в його обіймах із заплющеними очима, з ніжною усмішкою на губах. Він сидів над нею, спостерігаючи, як світло свічки танцює на бездоганній гладкості її спини, проводячи пальцем по її контуру.


"Що ти намагаєшся з'ясувати, Нік?" — спитала вона.


"Яка?"


«Про містера Зіглера. Що Ви шукаєте?"


Картерові довелося повернутися до сьогодення. «Ви сказали, що він завжди зайнятий. Чим займається?" - непереконливо спитав він.


Зустрічі. Телефонні дзвінки. Подорожі. Щось у цьому роді. Вранці, коли я приходжу, завжди багато роботи. Робота, яка мала бути здійснена попередніми вечорами».


"Такі як?"


«Постійно проводите інвентаризацію. Коносаменти, транспортні накладні, нові номери для внесення до файлу матеріалів».


"Цим займається президент великого концерну?"


"Так було завжди", - сказала вона.


“Тоді він збирає новий інвентар. Але що? І звідки він?


Вона похитала головою. «Для мене це просто числа на сторінці, Нік. Я не знаю, яким є реальний інвентар. Мені дуже шкода. Як ти думаєш, це так важливо?


"Це може бути."


Якось я пам'ятаю, як відправив серію листів на фабрику в Німеччині. Я пам'ятаю цей конкретний інцидент, тому що пан Зіглер, схоже, дуже переймався цим».


"У Німеччину?"


«Так, Майнце. Це було щось через брак деяких товарів у партії».


"Куди все це було відправлено?"


«Не знаю, Нік. Це могло бути будь-де. У нас є склади у шістнадцяти різних країнах».


"Ісландія?"


"Ні", - сказала вона. "В основному в Європі і тут, в Південній Америці".


"Тут, у Буенос-Айресі?"


"У нас тут багато складів".


"Де?" - Запитав Нік. "Де конкретно?"


Це залежить від того, що зберігається. Я маю на увазі, паперові товари, обладнання чи…»


- Припустимо, щось громіздке, - вставив Нік. "Можливо, щось, що може прийти з Німеччини, а потім буде негайно відправлено".


"Склад номер чотири", - без вагань сказала вона.


"Яку адресу?"


«Номер чотири. Авеніда дель Лібертадор. Район Ріашеуло. Це головний інформаційний центр для всіх вхідних та вихідних повідомлень».


«Приголомшливо», - сказав він, сідаючи. Якщо Ziegler постачав до Ісландії щось - щось взагалі - він, ймовірно, пройшов би через цей пункт відвантаження. Варто спробувати.


Картер відірвався від Роберти і підвівся.


"Ти не підеш туди зараз?"


Він почав одягатися. «Я маю дізнатися, що там відбувається», - сказав він.


Вона сіла. «Але зараз уже після першої години ночі. І якщо вони знайдуть тебе там, невідомо, що може статися».


Картер притягнув її до себе і довго тримав у своїх обіймах. "Мені доведеться це зробити, але тобі доведеться дещо мені пообіцяти".


Вони розлучилися, і вона подивилася йому у вічі, але нічого не сказала.


«Можливо, я напортачив з тобою на роботі. Я не хочу, щоб ти входив, доки не отримаєш звістку від мене. Ти розумієш?"


"Ні", - сказала вона, хитаючи головою. «Ваш бос намагався вбити мене. Двічі. Тепер він знає, що ми з вами розмовляли. Він може знати, що ми обідали і що ми були тут разом. Просто залишайтеся тут».


"Добре", - сказала вона тихим голосом.


Він перестав одягатися, його зброю заховано в кишенях куртки.


«У мене жахливе передчуття, що я більше ніколи тебе не побачу. Що мені просто доведеться бути тут у підвішеному стані до кінця свого життя», – сказала Роберта. Її очі блищали.


Він поцілував її. "Так чи інакше, я повернуся", - сказав він. "Ви можете розраховувати на це".


Вони знову поцілувалися, і він вийшов із квартири. У ліфті по дорозі до своєї машини він пообіцяв собі, що коли все це закінчиться, він кудись відвезе її. Можливо Багами. Хоуку доведеться дати йому перерву.


Внизу в "Ауді" він пристебнув зброю, потім вивчив карту міста автомобільної агенції. Район Ріачуело знаходився на південній стороні міста. Коли він зрозумів, куди їхати, він завів двигун і поїхав.


Він зупинився у своєму готелі, щоб забрати кілька речей зі своєї валізи - камеру та пакет інструментів - потім продовжив шлях до доків.


Коли він прибув, він виявив, що береги Ріо-де-ла-Плата оповиті туманом. Він повернув ліворуч з головної вулиці на бруковану бруківку, а потім поїхав далі, його фари звузилися до конусів, шукаючи відповідного складу.


Числа з якоїсь причини не йшли послідовно, і лише випадково він нарешті знайшов чотири номери. Будівля була дуже великою і добре освітленою. Головні портові двері були відчинені навстіж, і там відбувалося багато людей.


Розвантаження корабля. І всі, здавалося, дуже поспішали.


Картер продовжив рух повз склад, шукаючи місце для своєї машини в кварталі від будівлі. Він поспішив назад пішки до місця прямо на причалі від складу, де міг спостерігати за тим, що відбувається.


Чоловіки возили навантажувачі вилочних на склад і виїжджали з нього, коли з корабля спускали вантажі. Вантаж складався здебільшого з дуже великих ящиків, але зрідка траплялися зв'язки труб великого діаметру – очевидно, якісь пластикові труби.


Поки він продовжував спостерігати, охоронець із злісним на вигляд сторожовим псом німецької вівчарки та автоматичною гвинтівкою – щось схоже на АК-47 – через плече з'явився перед дверима. Він кивнув одному з робітників, потім пройшов на інший бік будівлі і зник за рогом.


Те, що вивантажувалося, мабуть, було дуже важливим. Вони не ризикували з його безпекою. Картер запитав, чи була озброєна охорона якоюсь реакцією на його візит до штаб-квартири компанії.


Він знову зник у тіні і, пригнувшись, помчав вузькою вуличкою до сусідньої будівлі.


На складі було темно, службові двері збоку зачинені на замок. Йому знадобилося менше хвилини, щоб зламати замок і прослизнути всередину.


Навіть у темряві було неважко знайти вантажний ліфт і піднятися на дах, але, вийшовши на вулицю, він зрозумів, що з якоїсь причини туман тут густіший, ніж на рівні вулиці. Дах будинку номер чотири здавався, освітленим знизу. Важко було визначити точну відстань від даху до іншого.


Він глянув на край даху. Принаймні до даху наступної будівлі було футів п'ятнадцять. Якщо він промахнеться, то до провулка внизу залишалося щонайменше п'ятдесят футів. Якби він прорахувався, він став би кормом для німецької вівчарки.


Картер відступив, рахуючи кроки, поки не опинився за двадцять ярдів від краю. Потім, не вагаючись, він кинувся до краю, вкладаючи все, що в нього було, для збільшення швидкості.


На даху не було парапету, тому раптово він утік, а наступного моменту виявив, що його перекинуло через пролом між будинками.


Його рух повітрям здавалося нереальним у густому тумані; здавалося, що він летить вічно. Але потім край протилежної будівлі підійшов до його обличчя, і він мав достатньо часу, щоб простягнути руки, щоб заблокувати падіння і триматися за край даху.


Удар майже вирвав його руки з суглобів, але наступної миті він піднявся на край і лежав там, його груди здіймалися.


Собака внизу гавкав, і за кілька секунд Картер почув, як охоронець кричить тварині, щоб той замовк.


Він перекинувся, підвівся і мовчки попрямував до найближчого стельового вікна. Внизу на складі ящики були складені майже до стелі. Йому довелося зламати одне з шибок у даху, щоб дістатися до клямки, але потім вона легко відчинилася, і він опустився всередину на стопку ящиків.


Він був у задній частині складу. Більшість роботи було зроблено у напрямі «від». Він увімкнув свій крихітний ліхтарик і оглянув ящик, на якому сидів. На кришці трафаретом були написані слова FABRIZIERT IM DDR - Зроблено в Німеччині, що вказувало на те, що місце походження товару - Майнц. На логотипі були два леви, що тримають щит із «STEUBEN UND SOHNS».


- Напис під ним. Він витяг свій мініатюрний фотоапарат і сфотографував маркування, потім опускався на шухляду за ящиком, поки не досяг підлоги в задній частині будівлі.


Між високими стелажами залишалися широкі проходи, і, тримаючись за задню частину будівлі, Картер міг залишатися поза увагою того, що відбувається попереду.


Його крихітний фотоапарат був завантажений надвисокою світлочутливістю, і, проходячи повз стоси, він фотографував маркування та числа на ящиках. Іноді обладнання було занадто великим, щоб його можна було помістити в ящик, і натомість його накривали пластиковим покриттям. Він також фотографував це обладнання.


Наприкінці одного проходу він виявив особливо великий шматок спорядження, покритий пластиком. Намагаючись робити якнайменше шуму, він відсунув частину пластику, щоб краще розглянути. Він відірвав більшу частину, коли почув низький, загрозливий рик у темряві за ним.


Він розвернувся вчасно, щоб зловити не більше, ніж пляма, коли собака кинувся на нього. Він підняв руку, щоб захистити обличчя, коли собака вдарився, потім упав під силою його удару, і ковзав по бетонній підлозі.


Тварина була привчена атакувати обличчя та шию своєї жертви, і воно було дуже сильним та швидким.


Йому вдалося відштовхнути тварину досить далеко, щоб звільнити ліву руку. Він витяг свій стилет, і коли тварина знову накинулася на нього, він ударив звіра в живіт і сильно вдарив уліво.


Тварина заскулила від смертельного болю, відскочила від Картера і бігала вузькими колами, хапаючись за власні начинки.


Хтось кричав з фасаду складу, він чув гавкіт собак і схопився на ноги. Камера явно прослизнула під один із піддонів, але зараз не було часу шукати її.


Він кинувся до найближчого проходу, потім через щілину в ящиках до наступного проходу і на півдорозі вниз ним, поки не виявив на другому ярусі ціле гніздо картонних коробок. Він поспішив до ящиків і проштовхнувся за картонні коробки, приховані від очей знизу.


Він був залитий кров'ю – як собаки, так і власною. Тварина вкусила ліву руку, проткнувши шкіру і розірвавши тіло. Було дуже боляче. Він витяг носову хустку і перев'язав рану, затягуючи вузол зубами.


З тилу свого сідала він міг бачити тільки ту частину місцевості, де на нього напав собака. Тварина лежала мертвою. На полі зору з'явився навантажувач і зупинився. Потім поспішили двоє охоронців із собаками. Усі вони озброєні російськими автоматами АК-47.


"Він, напевно, все ще на складі", - гаркнув по-німецькому найвищий із трьох чоловіків. Він наказав двом іншим розійтися, і вони рушили назад проходом.


Картер глянув на стопку ящиків у бік люка. Там був довгий шлях, і він був би викритий. йому не вибратися так, як він увійшов.


Він витягнув свій «люгер», перевірив обойму в тьмяному світлі і направив патрон у патронник. Перед від'їздом йому треба було забрати камеру. Це була єдина причина, через яку він ризикнув приїхати сюди. Без цього він майже змарнував час тут сьогодні ввечері.


Він вислизнув зі свого укриття і поспішив по проходу, тримаючись у тіні, намагаючись максимально дистанціюватися між собою та охоронцями із собаками.


Поступово він обійшов і опинився на протилежному боці проходу, де лежала камера. Він міг ясно бачити всю територію. Собака, що напав на нього, лежав мертвий, розтягнувшись на ящику. Повсюди була кров.


У сусідньому проході раптово почав гавкати собака, і Картер почув, як попереду все ще працюють вилочні навантажувачі.


Він вийшов з-за ящика, з якого спостерігав, і попрямував туди, де, як він думав, могла зісковзнула камера, коли загавкав другий собака, набагато ближче і просто позаду нього.


Картер обернувся якраз вчасно, щоб побачити, як тварина кидається на нього з відстані п'ятнадцяти ярдів по проходу. Він стрибнув уперед до стопки ящиків і зумів підвестися на півдорозі, коли тварина схопила його за ліву ногу. Він повернувся і направив Вільгельміну прямо на голову звіра, збираючись спустити курок, але потім зупинився. Двоє чоловіків, обоє з АК-47, стояли і дивилися на нього.


"Ганс! Назад!" - гаркнув один із них. Тварина позадкувала, скигля.


На мить Картер подумав, щоб перестріляти їх разом із ними, але потім відмовився. У такому пеклі він не мав шансу протистояти їхній вогневій могутності.


Він кинув свій «люгер» найближчому охоронцеві, зістрибнув на підлогу та підняв руки.


«Ми візьмемо ніж, яким ти вбив іншого собаку», - сказав охоронець німецькою.


Картер передав Х'юго і охоронець показав стилетом у бік фасаду будівлі.


Попереду відпочивали робітники. Вони сиділи на ящиках та машинах з відкритими відрами з обідом. Вони зупинилися і подивилися вгору, коли з'явилися Картер та охоронці, потім засміялися та показали. Деякі гроші переходили з рук до рук. "Сюди", - наказав один охоронець, підштовхуючи Картера вліво стволом автомата.


Вони перетнули головний вхід і увійшли в невеликий передній офіс, в якому було всього кілька столів, кілька стільців, що обертаються, і кілька шаф для документів. Один із охоронців витяг стілець і заштовхав у нього Картера, а інший тихо постукав у задні двері.


"Коммен", - скомандував грубий голос.


Охоронець відчинив двері і просто засунув усередину голову. "У нас є шпигун, гер генерал", - сказав він.


Вийшов чоловік із задньої кімнати. Він був високим, зовсім лисим, з моноклем на правому оці. То був Зіглер. Його не можна було сплутати. Його тонкі безкровні губи розпливлися в посмішці.


«Прив'яжи його до стільця», - гаркнув він.


Охоронці швидко дістали мотузку і вміло зв'язали Картерові руки та ноги, а також його талію та груди.


«Шлях від Ісландії до цього місця - довгий, - сказав Ціглер німецькою, сівши на край одного зі столів. "Хто вас послав?"


Картер просто глянув на чоловіка з легкою усмішкою на обличчі.


«Ви збираєтесь померти, гер Картер. У цьому немає жодних сумнівів. Однак наскільки болісною може бути ваша смерть, а може й ні, залежить лише від вас».


"Ви особисто пережили смерть Лідії Коутсворт?" - спитав Картер. "Ви теж намагаєтесь жінок?"


"Зламайте йому пальці", - недбало сказав Зіглер охоронцям. «Почни з мізинця на травмованій руці».


Один із охоронців грубо схопив Картера за руку, але Зіглер утримав його.


«Не так швидко, Вільгельме. Обережно. Повільно, обережно. Ми хочемо, щоб гер Картер насолоджувався цим».


Охоронець обережно почав відривати мізинець на лівій руці Картера, біль пронизав його руку.


«Тепер, – сказав Зіглер. «На кого ви працюєте? Може, на ЦРУ?


Картер мовчав, розслаблюючи своє тіло, дозволяючи болю омивати його, крізь себе, але не борючись з нею.


Охоронець відсунув палець ще далі, і біль посилився. Картер відчув, як на лобі виступив піт.


Зіглер сумно похитав головою, потім кивнув у бік охоронця, який відтягував палець доти, доки він не лопнув, кістка, що зламалася, послала величезний біль у потилицю Картера... майже якби він отримав масивний удар. ураження електричним струмом.


«Залишилося дев'ять пальців. Потім пальці ніг. А якщо нічого не допомагає, можна зробити щось цікаве з вашим анусом або, можливо, навіть із яєчками». Зіглер посміхнувся.


Охоронець перемістився на безіменний палець Картера.


"Я скажу тобі", - крикнув Картер. «Господи, це того не варте».


Охоронець зупинився. Зіглер просто дивився на нього.


«Лідія Коутсворт була моєю близькою подругою. Ми були коханцями. Вона надіслала мені листа, в якому казала, що має якісь проблеми. Коли вона померла, я пішов подивитися, що сталося”.


Охоронець витяг «люгер» Картера та стилет з кишені піджака і передав їх Зіглеру. "Він був озброєний ними, гер генерал".


Зіглер подивився на них, а потім поклав зброю на стіл. "Не ЦРУ". - задумливо сказав він. Він глянув на Картера. "Звідки ви дізналися про цей склад?"


“Гауптман сказав мені, перш ніж я його вбив. Він розповів мені все, коли я погрожував вирізати йому очі і лишити його там. Він розповів мені про вас та Одесу. Про операцію там, а також унизу. Про це місце. Про Штойбена та синів. Постачання з Майнцу. Всі. "


«Він бреше, гер генерал», - сказав один із охоронців. "Віктор ніколи б так не сказав".


"Можливо ... можливо, ні", - сказав Зіглер. «Кожна людина має межу».


Я репортер Amalgamated Press. У Вашингтоні, округ Колумбія, - сказав Картер. Вся його рука та рука пульсували.


Зіглер задумливо глянув на нього.


"Ви можете перевірити мої облікові дані".


"Чи можу я зламати ще один палець, гер генерал?" - Запитав охоронець. Його дихання пахло цибулею.


"Ні", - сказав Зіглер після вагання. «Сьогодні ввечері остання партія у будь-якому разі. Завтра вона буде на півночі». Він усміхнувся. «Позбудьтеся його. Вниз шахтою ліфта». Він узяв «люгер» та стилет і передав їх охоронцям. «Поклади їх назад на його тіло».


"Так, сер", - сказав охоронець. Він розв'язав Картера, коли інший охоронець відступив, підняв АК-47 і допоміг йому встати зі стільця.


Зовні робітники закінчували обід. Вони дивилися, як Картер та охоронці попрямували до задньої частини будівлі. Картер йшов повільно, відновлюючи сили та рівновагу, змушуючи охоронця тіснити його.


Сходи біля задньої стіни вели на балкон другого поверху, навпроти якого був вантажний ліфт. Один з охоронців тримав кнопку, відправивши машину над майданчиком, але потім зупинив її і відчинив ворота у зяючій квадратній дірі.


«Він спускається до другого підвалу. Сорок футів, там сталеві палі. Дуже неприємно".


Картер стояв на краю.


«Тобі слід бути обережнішими з цією шахтою», - сказав охоронець. Інший засміявся.


На той момент Картер


розвернувся, відштовхнувши дуло пістолета одним рухом, іншим розгорнувши охоронця, акуратно кинувши його в шахту ліфта.


Другий охоронець підняв пістолет, коли Картер накинувся на нього, перерізавши горло чоловікові ударом карате. Охоронець упав, його рушниця з гуркотом упала на підлогу балкона.


"Не можна гаяти час", - подумав Картер. Він витяг свій стилет і люгер з несвідомого, але все ще дихаючого охоронця, потім поквапився вниз сходами, вгору проходами і рядами туди, де ще лежав мертвий собака.


Використовуючи свій крихітний ліхтарик-ручку, йому знадобилося всього кілька хвилин, щоб знайти, де камера ковзнула під один із піддонів. Він швидко відкинув пластикову кришку на великому механізмі, зробив ще кілька знімків, а потім поклав камеру в кишеню.


Він отримав те, за чим прийшов і навіть більше. Це обладнання завтра вирушало до Ісландії. Тепер зв'язок між Зіглером і тим, що там відбувалося, був дуже зрозумілим.


На балконі виникла метушня. Хтось щось крикнув зверху, і загула сирена. Вони виявили охоронця.


Він витяг свій люгер і помчав до далекого рогу великого складу, пірнаючи по проходах і вгору рядами, тримаючись низько і рухаючись так швидко, як тільки міг.


Тепер за ним гавкали нові собаки, і він міг чути крики людей навіть крізь виття сирени.


Службові двері в задній частині будівлі замикалися зсередини. Йому знадобилася мить або дві, щоб нишпорити із запірною планкою, але потім він її відкрити, і він був зовні.


Півдюжини чоловік, всі озброєні, вийшли з-за рогу спереду, позбавивши його всяких шансів дістатися місця, де він припаркував свою машину.


Натомість він обігнув задню частину будівлі і помчав до іншої сторони, а потім повернувся до передньої частини будівлі.


На розі він озирнувся. У дверях спиною до нього стояли кілька чоловіків. Просто навпроти того місця, де він стояв, пристань була всього двадцять ярдів завширшки і йшла поруч із кораблем до води.


Він сунув свій «люгер» у кобуру, глибоко зітхнув і повільно видихнув, потім вискочив із кута будівлі і побіг просто через док.


Він був майже біля води, коли хтось позаду нього крикнув: Це він! Але він був на межі, коли пролунали перші постріли.


Вода була за п'ятнадцять футів нижче причалу, і він ударив чисто ногами вперед, холодні води Ріо-де-ла-Плата обмивали його голову.


Він підплив, ледве обігнувши ніс корабля, перш ніж над ним на причалі пролунала черга пострілів.


Цього разу він глибоко пірнув, відпливаючи від корабля під прямим кутом. Коли він підійшов, стрілянина все ще тривала, і вдалині ще лунали сирени, але все це було позаду нього.


Він перетнув доки і нарешті підійшов до невеликого рибальського човна з дизельним двигуном, прив'язаного до напівзруйнованого пірсу. Він переліз через борт, пролежав на смердючій мережі кілька миттєвостей, щоб віддихатися, потім увімкнув запалювання і повернув човен у відкриту воду, взявши курс на північний захід, у бік Монтевідео.


7.


Співробітник з економічної інформації за посланника США в Монтевідео відчув хвилювання, збігаючи сходами з підземної автостоянки під посольством. Він не відчував таких гострих відчуттів із часів кубинської революції.


Лише півгодини тому, коли він пізно прийшов з роботи додому, припаркував машину і рушив назад до своєї квартири, хтось вискочив, як привид, зі сміттєвого бака, розмахуючи пістолетом.


"Я не хочу робити тобі боляче", - сказав чоловік.


Офіцер за інформацією, якого звали Патнем, кілька років тому працював на ЦРУ і знав, що краще не сперечатися з явно перевтомленою людиною з пістолетом. Вони повернулися до машини Патнема, сіли в машину, чоловік на підлозі ззаду, і Патнем зробив, як йому сказали.


Коли вони їхали назад у місто, чоловік пояснив, що хоче, щоб Патнем зробив йому. Він сказав, що має пачку плівки, яку потрібно негайно відправити в дипломатичній пошті. Йому потрібно буде зробити кілька телефонних дзвінків, але вони можуть почекати, доки Патнем не буде абсолютно впевнений, що посольство фактично очищене на ніч.


А поки йому була потрібна аптечка, і він чекатиме в машині, поки Патнем піднімається і забирає її в амбулаторії.


"Вас звуть Роберт Патнем", - сказав чоловік. Він дав Патнему номер телефону у Вашингтоні, округ Колумбія, та індекс. «Перш ніж щось робити, Патнем, перевірте це».


Патнем піднявся на верхній майданчик сходів і виявив, що перший поверх посольства порожній, як завжди в цей час ночі. Нагорі, через зв'язок, мали бути просто чергові офіцери, але тут ніхто не рухався, окрім охорони.


Пост охорони знаходився в передній частині будівлі, і черговий морський піхотинець глянув на Патнема, що проходив повз. Але він нічого не сказав.


Повернувшись до амбулаторії, Патнем витяг аптечку, потім підняв трубку, подзвонив на зв'язок і


попросив їх зателефонувати до Вашингтона. Це зайняло лише хвилину чи дві, і телефон задзвонив лише один раз, перш ніж йому відповіла жінка.


Патнем дав індексне слово та номер, і жінка описала Картера, отримала докладну інформацію про те, хто дзвонить, звідки й обставини, а потім попросила Патнема допомогти у будь-який можливий спосіб. Вона надала адресу у Вашингтоні.


Після дзвінка він підійшов до зв'язку, залишивши аптечку в коридорі і передав ОД картриджі з плівкою разом з адресою у Вашингтоні. "Їх відправляють у мішку з ранку".


"Так, сер", - сказав молодий OD. «Але сьогодні опівночі є ще один».


«Це навіть краще. Тоді візьми це в ту, будь ласка».


"Так сер."


Патнем, вийшовши в коридор, схопив аптечку і поспішав назад у гараж. Жінка телефоном упізнала чоловіка як Ніка Картера. Він лежав на задньому сидінні. Патнем допоміг йому вийти з машини та дістатися ліфта.


"Майже всі пішли, сер". він сказав. «Я можу доставити вас до мого офісу, щоб морпіхи нас не помітили».


"Можливо, мені доведеться залишитися ненадовго", - сказав Картер; його мова здавалася товстою. «Мені треба щось поїсти та випити».


"Так сер." - сказав Патнем. Це було б здорово.


Вони без подій дісталися третього поверху, і Патнем допоміг Картеру пройти коридором у його кабінет, де він замкнув двері перед тим, як увімкнути світло.


Це була крихітна кабінка, але вздовж однієї стіни стояла кушетка. Він уклав Картера назад на кушетку, облив його руку дезінфікуючим засобом після того, як стягнув вкриту кров'ю хустку, наклав шину на сильно зламаний палець і, нарешті, перев'язав укуси.


Він налив Картеру ковток бренді з пляшки, що стояла на столі, запалив йому сигарету, потім сів і став спостерігати за ним.


"Ви сказали, що хочете зробити кілька телефонних дзвінків?" - спитав Патнем, коли здавалося, що Картер почав одужувати.


"Вірно. Ви відправили мій фільм?"


«Він поїде сьогодні опівночі. Має бути у Вашингтоні до пізнього ранку. Ваш офіс знає, що він наближається».


"Вони знають, де я?"


"Так сер."


Картер відкинувся назад і закурив сигарету, здавалося, на мить замислився, потім підняв очі. Він здавався дуже рішучим.


"Ви готові допомогти мені ще трохи, Патнем?" він запитав.


"Так сер. Все, що ви скажете.


"Дайте мені ще раз той Вашингтонський номер, а потім прогуляйтеся хвилин п'ять".


"Так, сер", - сказав Патнем. Він знову отримав зв'язок та зателефонував. Коли він почав дзвонити, він передав телефон та залишив офіс.


На телефон відповіли одразу.


«Картер, синій птах сім-три-нуль».


Лінія обірвалася. Через дві хвилини пролунав голос Девіда Хока. «Я щойно отримав звістку, що ви були в Монтевідео. З вами все гаразд?"


«Трохи струснувся. Я надіслав мікрофільм. Вам потрібна його вранці». Швидко та лаконічно Картер розповів Хоуку про все, що сталося.


Хоук замислився на мить. «Зіглер знає, що ви переслідуєте його, і він знає, що ви явно не журналіст. Це змусить його понервуватись. Може, він зробить кілька помилок».


"Мої думки точно, сер".


"Ви добре розглянули обладнання, яке знімали?"


"Так сер."


«Стривай, я поставлю Кернеса, і, можливо, він поділиться з нами ідеями». Через кілька хвилин зв'язок був встановлений. Хоук розмовляв із начальником технічного відділу AXE. Картер на зв'язку. Він глянув на якесь обладнання. Подивися, чи ти зможеш розібратися в цьому».


"Давай, N3", - сказав гугнявий голос Кернеса.


Картер докладно пояснив, що бачив на складі.


"Я думаю, це ядерний реактор або реактори", - сказав Кернс. «Найбільший, ймовірно, був уловлювачем стічних вод, стандартним для реактора-розмножувача. Steuben and Sons – найбільші виробники такого роду обладнання. Але...»


"Але що, Білле?" - спитав Хоук.


«Це обладнання може бути використане і для інших цілей. Переміщення пара. Транспорт гарячої води. Навіть видалення стічних вод. Чорт, немає реального способу сказати без додаткової інформації».


"Нік?" - спитав Хоук.


«Я можу виїхати до Майнца до ранку. Мені треба буде забрати свої речі із Буенос-Айреса. Хуан може це зробити за мене. Посольство тут може організувати мою подорож».


Хтось постукав у двері, і Патнем простяг йому голову. Картер жестом запросив його увійти.


«Я мушу подзвонити зараз, сер».


"Не пропадай." - сказав Хоук. «Я накажу нашим людям у Бонні доглядати вас».


"Так, сер", - сказав Картер і повісив слухавку.


Патнем приніс із собою пару бутербродів та кілька пляшок пива. "Кіоск не був замкнений, і ви сказали, що голодні".


Картер взяв один із бутербродів та пиво. "Ти мені починаєш подобатися, Патнем ... сильно".


Патнем засяяв.


"У нас є багато справ, які потрібно зробити сьогодні ввечері", - сказав Картер. "Сподіваюся, ти звик не спати всю ніч".


«Я можу впоратися, сер. Просто назвіть це.


«По-перше, мені потрібно привезти свої речі із «Шератона» у Буенос-Айресі. Сьогодні ввечері. Потім мені потрібно буде зв'язатися з людиною на ім'я Хуан Мендоса, яка має передати повідомлення один для мене. Тоді мені знадобиться лікар, щоб поставити на місце цей палець, і


мені потрібно поговорити з повіреним у справах з питань організації поїздки”.


"Назад до Штатів, сер?"


«Ні, – сказав Картер.


* * *


Через двадцять чотири години Картер сидів на лавці в північній частині парку Мессершмідт у Майнці, Німеччина, дивлячись на об'єкт Steuben and Sons через дорогу.


Майнц був одним із головних цілей бомбардувань союзників під час війни через те, що тут розташовувалися боєприпаси Круппа. Зважаючи на все, Штойбен і сини також були частиною цільового промислового комплексу. Двоповерховий мур з кам'яної кладки все ще оточував завод, щоб захистити його від спалахів вогню, викликаних бомбами в місті. Подушечки, на яких колись стояли зенітні гармати, все ще були видні на вежах по кутках стін.


Картер вже повністю обійшов завод по периметру і виявив, що огорожа готова. Єдиний вхід або вихід - через передні або задні ворота або через єдині металеві двері. А задні ворота здавалися невикористаними. Зверху зсередини було накопичено сміття.


Він розчавив сигарету на тротуарі, а потім повернувся до орендованої машини, припаркованої за рогом від головного входу. Було 2:10. Він під'їхав до кута, щоб побачити головну браму, потім вимкнув запалювання і закурив ще одну сигарету.


У три зміни змінилася. Річка людей текла з одного боку від парадних воріт, тоді як вечірня зміна текла всередину. Більшість вечірньої бригади приїхала на тролейбусах, які зупинялися на розі, але багато хто їхав, заповнюючи паркувальні місця вздовж парку на кілька кварталів по обидва боки від рослини.


До 3:20 вулиці знову спорожніли, і Картер збирався повернутися до свого готелю, щоб дочекатися темряви, коли за кут звернув пошарпаний «фольксваген» і прискорився вулицею у напрямку. За кермом їхав чоловік у робочому одязі. У наступному кварталі машина зупинилася, і водій спробував в'їхати в місце для паркування, але воно виявилося занадто маленьким, і він продовжив рух, звернувши на наступний кут.


Він кружляв. І він спізнився працювати.


Картер вистрибнув з машини, коли «фольксваген» з'явився на дальньому кінці парку і знову зник за лінією цегляних будинків. Коли він не з'явився на наступній вулиці, Картер помчав через парк, через занедбаний дитячий майданчик і через паркан із дротяної сітки заввишки десять футів. Це призвело його до задньої частини цегляних будинків, а коли він дістався до передньої, то виявив, що машина поспішно стала між мікроавтобусом та іншим VW. Водій копався на задньому сидінні.


Картер забрався з пасажирського боку, тримаючи свій «люгер» у руці. Очі чоловіка розширились.


"Це пограбування?" він пробурмотів: «У мене нічого немає. Я запізнююсь на роботу".


«Рухайся», - наказав Картер німецькою. Він підняв пістолет, і чоловік завів машину, виїхав із місця для паркування та поїхав вулицею.


Там було надто багато будинків. Занадто багато можливостей побачити, що відбувається, і повідомити про це поліцію.


Картер наказав наляканому чоловікові заїхати до парку і зупинитися за будинком туалету. У парку було лише кілька людей, всі вони були надто далеко, щоб побачити, що відбувається. Картер ввів чоловіка в порожній чоловічий туалет, де змусив його зняти одяг. Вони перевдяглися, потім Картер зв'язав нещасного робітника в стійлі і заткнув йому рота.


Картер вирішив, що робітнику доведеться залишитися там на кілька годин, але з ним усе буде гаразд.


Повернувшись до «Фольксвагену» цієї людини, Картер прикріпив до неї посвідчення особи робітника, потім виїхав із парку і знайшов місце для машини за два квартали від власної машини. Він одягнув каску робітника, схопив цебро з обідом і попрямував угору вулицею. Біля своєї машини він витягнув фотоапарат і засунув його в кишеню, потім звернув за кут до воріт.


Це був Дітер Мюллер із сусіднього Вертхайма. Тридцять три роки, темне волосся, як у Картера, тільки трохи більше і важче, так що одяг виглядав нормально. Якщо інспектор не уважно дивитися на значок співробітника або особисто не знатиме Мюллера, проблем не буде.


Охоронець біля воріт розмовляв телефоном. На його стегні висів величезний автоматичний військовий калібр 45 калібру американського виробництва. Картер поспішно пройшов повз, з усіх сил намагаючись здаватися стурбованим запізненням, і охоронець вп'явся в нього поглядом, ймовірно, з тієї ж причини. Але він нічого не сказав і нічого не зробив, а Картер був усередині.


Через дорогу, яка розділялася праворуч у бік офісів, Картер попрямував ліворуч до головної будівлі фабрики через двері з написом «Тільки для співробітників». Він простежив за вказівниками безпеки вузьким коридором і натиснув на годинник, без проблем виявивши картку Мюллера. Принаймні сьогодні цій людині заплатять.


Усередині головного цеху було неймовірно галасливо. Гідромолоти вибивали деталі з товстого сталевого листа і змушували їх остигати довгі конвеєрні ланцюги.


Він поспішив через формувальну кімнату і вийшов з іншого боку у двір фабрики. Йому потрібно було з'ясувати, де збирають обладнання, яке


бачив у доках Буенос-Айреса. Для точної ідентифікації потрібно більше фотографій.


Зовні купи матеріалу були покладені акуратними рядами з вузькими проходами між ними. Картер стояв посеред одного з проходів, намагаючись вирішити, який шлях спробувати далі, коли за ним пролунав хрипкий гудок. Він стрибнув якраз вчасно, щоб його не збив навантажувач вилки, завантажений деталями машин.


"Форсіхт, Юнген!" - крикнув крутий старий за кермом, зупиняючись.


"Де складальний завод?" - вигукнув Картер.


Старий повернувся, вміло поставив свій вантаж на місце і позадкував поруч з Картером. «Новий тут… Мюллер?» - спитав він, дивлячись на посвідчення особи.


Картер кивнув головою.


«Давай! Я прямую туди зараз».


Картер закріпився, і вони попрямували через ліс деталей машин, купи пластикових труб і кілька дуже великих виливків. Старий умів обходити важкодоступні місця, і за кілька хвилин вони в'їхали в жваву, яскраво освітлену частину фабрики, наповнену величезними громадами обладнання. Скрізь світилися яскраві точкові вогні зварювальних пальників. Уздовж високої стелі кімнатою рухався масивний кран. На тросі крана звисав величезний подовжений напівциліндр. Картер дізнався у ньому зовнішній корпус насоса, який він шукав. Будували ще одну.


Він подякував старому і зістрибнув з навантажувача, який продовжив рух через складальний цех і виїхав з іншого боку. Виливок насоса нагорі зник за бар'єром з гофрованого заліза, який оточив одну частину робочої зони. Вздовж бар'єру кожні кілька футів з'являлося слово VERBOTEN. Єдиною щілиною у перешкоді були двері заввишки до стелі, якими пройшов кран. Біля входу стояв охоронець, киваючи кожному чоловікові, який входив чи виходив ізсередини. Особисте визнання. - подумав Картер, відчуваючи занепад сил.


Щоб обійти охоронця, знадобиться деяке маневрування, але так далеко він пройшов непоміченим; він не збирався зупинятися так близько до своєї мети. Однак він не міг дозволити собі підняти тривогу. Йому знадобиться час, щоб сфотографуватись, а потім вийти з плівкою. Йому треба бути дуже обережним.


Він повернувся і пішов по проходу в протилежному напрямку, коли побачив трьох чоловіків, які оглядали точкові зварні шви на ділянці труби. Один був одягнений у робочий одяг, а біла каска, на думку Картера, належала майстру. Другий був у діловому костюмі, і між ними стояв вищий чоловік у легкій куртці, штанах та білій касці. Він наполовину обернувся, різке флуоресцентне світло блиснуло лінзою над одним оком.


Зіглер.


Картер відступив, поспішно перетнув робочу зону, проклинаючи свою удачу. Циглер втратив його в Буенос-Айресі, і він втік сюди, до Німеччини, щоб переконатися, що ніщо не заважає виконанню замовлених ним робіт. Прокляття! У той момент він був єдиною людиною в Німеччині, яка могла його впізнати.


Він поспішно пройшов повз екструдера, що вистрілює довгі відрізки пластикових труб, повз якесь інше обладнання, про призначення якого він міг тільки здогадуватися.


Над головою пропливли порожні кабелі крана. Він простежив за дугою їхнього польоту і побачив другу половину виливка насоса, що чекає біля величезних зовнішніх дверей. Перед ним стояли двоє чоловіків і чекали.


Він прискорив крок, обганяючи троси, але не рухався так швидко, щоби привертати увагу. Потім він обійшов величезний вилив насоса всередину, між нею і стіною.


Величезна громадина за формою більш-менш нагадувала чайник із трьома носиками: нижнім, середнім та верхнім. Він відкинув цебро для сніданку, схопився за край нижнього носика і заліз усередину, просто втягуючи ноги всередину, коли гак троса з шумом брязнув на зовнішню поверхню виливка.


Через кілька хвилин троси були закріплені, і Картер відчув невагому хвилю, коли виливок піднявся в повітря.


Панорама підлоги пройшла під кутом його огляду з носика, коли масивний шматок металу ліниво хитнувся на ланцюгу. Через хвилину він побачив залізну перешкоду, і виливок пішов униз.


Насос з ривком ударився об підлогу, встромивши Картера глибше в носик, майже в основний корпус. Потім хтось опинився просто під ним, коли кабелі були відчеплені. Вони щось говорили, слова незрозуміло доходили до нього, де він лежав.


За кілька хвилин голоси затихли, і ще годину чи дві після цього були тільки заводські шуми. Спочатку він побоювався, що дві частини будуть негайно зібрані та його виявлять. Але тепер він запитував, скільки часу пройде, перш ніж він зможе вибратися звідти.


Як по команді, пролунав гучний зумер, і поступово машини зупинилися, відра з обідом загриміли, і він почув, як чоловіки тупотять геть із магазину. Обідня перерва, подумав він, і за кілька хвилин фабрика замовкла.


Картер повільно пробрався в бак і, вийшовши з носика, підвівся. Охоронця, що сидить біля дверей, було видно з усього краю литої деталі насоса. Чоловік читав журнал, доки їв свій обід.


Картер дістав фотоапарат і, намагаючись абсолютно не шуміти, зробив кілька знімків виливки насоса, всередині якого він стояв, та його помічника з іншого боку цеху.


Він вийшов з виливка і, утримуючи її між собою та охоронцем, пройшов цехом, роблячи фотографії обладнання та механізмів, які, очевидно, повинні були бути встановлені всередині виливків.


Коли він закінчив, він засунув камеру назад у кишеню і обійшов далекий бік кастингу, яким він їхав.


Охоронець все ще був захоплений своїм журналом. Картер підняв з підлоги великий шматок шлаку і шпурнув через великий контейнер. Він з гуркотом відлетів від бічної виливки.


Охоронець скочив на ноги, журнал упав на підлогу. Він крикнув "Вас іст?" . Він зробив кілька кроків уперед, потім поспішив до іншого відливу.


Коли він був із протилежного боку. Картер поспішив до головного цеху, потім побіг до виходу на вулицю. Раптом у широкому дверному отворі з'явилася група чоловіків. На передньому плані стояв сталеливарник, у якого вкрали одяг. Він виглядав розгніваним.


"Чорт", - вилаявся Картер. Він розвернувся на сто вісімдесят градусів і подався назад до залізної перешкоди. На цей момент вийшов охоронець.


"Тут, що ти робиш?" - крикнув охоронець, поклавши руку на приклад свого автомата.


Вони попросили мене заїхати за вами, сер, - сказав Картер, показуючи на людей через фабрику.


Охоронець невпевнено глянув у цей бік.


«Вам краще поквапитися, сер. Вони в люті».


"Verdammt", - вилаявся охоронець і попрямував через фабрику, а Картер помчав у протилежному напрямку ліворуч від залізного бар'єру.


У задній частині будівлі він пройшов через дверцята в зону упаковки. Троє чоловіків у столярних фартухах підняли очі від обіду, коли Картер пролетів повз.


Десь за ним пролунав тривожний дзвінок. Попереду маячив вантажний док, де стояли вагони-платформи, очікуючи відвезти готове обладнання до Бремена для відправлення на захід. Могутні крани стояли поряд, щоб підняти більш важкі частини на автомобілі, тоді як люди з товстими ланцюгами притискали їх задрами.


Чоловіки тут теж їли, але деякі з них встали і дивилися повз нього.


"Про що всі ці тривоги?" - запитав один із них, коли з'явився Картер.


"Не знаю", - крикнув Картер, проходячи позаду машини. "Вони мені нічого не говорять".


З іншого боку дороги було трав'янисте поле, яке в сотні ярдів тяглося до низки старих складських сараїв і будівель, що примикали до стіни по периметру.


Він рушив через поле швидкою риссю, коли хтось щось крикнув! йому позаду. Він проігнорував це, але збільшив швидкість.


Пролунав постріл, і він почав зигзагоподібно перетинати поле, тримаючись на низькому рівні зі збільшенням кількості пострілів.


На півдорозі через поле він витяг свій «люгер», покотився вліво, потім видерся на одне коліно і швидко зробив чотири постріли поспіль. Двоє охоронців упали, і хоч на мить стрілянина припинилася.


Він схопився і дістався складських приміщень. Він пірнув за них, потім увійшов до великого складу.


У довгастому мороці від дверного отвору виднілися купи старих двигунів, купи труб та іншого старого обладнання.


Він зачинив двері і рушив уздовж сараю, задня стіна якого була утворена цеглою по периметру стіни, шукаючи пролом, можливо, дерев'яні двері або якесь слабке місце.


Позаду нього з'явилося світло, коли двері знову відчинилися, і пролунав постріл, куля відрикошетила від металевого предмета ліворуч від нього.


Він поспішив глибше у темряву, коли пролунали інші постріли, потім хтось увімкнув ліхтарик. Охоронці були підставлені для легких цілей у дверях, але він прийшов сюди не для того, щоб нікого вбивати. Він надійшов за інформацією. Він був у нього, і тепер він просто хотів звільнитися.


Ще один постріл пролунав ззаду. Стрілянина велася навмання, нічого не бачачи через темряву.


Картер підійшов до металевих дверей, врізаних у товсту зовнішню стіну. Її тримав іржавий старовинний замок.


Він перевірив свій Люгер. Залишилося лише п'ять пострілів. Він обережно прицілився ліворуч від дверного отвору позаду себе - він був упевнений, що там не стояли охоронці - і зробив три постріли. Хтось крикнув, і всі сховалися.


Він повернувся, відступив і двічі вистрілив у замок, другий вистрілив у іржавий механізм.


Він сунув пістолет у кобуру і притулився плечима до дверей, стародавні петлі дуже повільно зрушили, поки двері не відчинилися приблизно на фут, настільки, щоб видавити.


У його бік було зроблено ще кілька пострілів, набагато ближче, але на той час він уже був зовні і побіг вулицею.


Першою його думкою був «Фольксваген» робітника, але ця людина була з охороною; вони поставили б машину під спостереження. Тому він кинувся тікати за кут до своєї машини.


Ще один постріл пролунав позаду


його від металевих дверей, через які він щойно вийшов. Чорт забирай, він не думав, що в нього стрілятимуть тут, на громадській вулиці.


Далі вулицею з-за рогу звернув сміттєвоз, водій явно поспішав. Велика вантажівка нахилилася під дією прискорення.


Картер помчав протилежним бордюром, коли проїжджала машина, а потім він опинився позаду сміттєвозу, що швидко розганявся. Він схопився за поручні ззаду і злетів на борт, намагаючись триматися подалі від оточуючих, щоб його охоронці не мали чіткого прицілу.


Вантажівка звернула за ріг, і Картер зіскочив, коли він проїхав повз його машину. Він витяг ключі і мчав до водія, коли під'їхали два фургони, кожен з яких випустив по півдюжини озброєних людей. Він зупинився. Шанси просто виросли до стелі.


Він підняв руки, коли Зіглер вийшов із провідного фургона і підійшов до нього. Лисий чоловік не виглядав щасливим.


8


Шини хрумтіли через те, що могло бути тільки щебенем. А повітря, як зрозумів Картер, надто солодке для міста. Вони мали бути десь за містом.


Автомобіль повернув ліворуч і почав підніматися крутим пагорбом з крутими поворотами. Коли вони потрапили до рівної точки, вони зупинилися.


Двоє чоловіків попереду вийшли, і водій відчинив задні двері. "З!" - крикнув він німецькою. Він простяг руку, схопив Картера за руку і стягнув із задньої підлоги машини.


Повітря тут було прохолодним, із запахом сосни. Водій та інший чоловік повели Картера із зав'язаними очима через галявину, а потім вони почали підніматися крутими сходами. Картер навмисно спіткнувся на першій сходинці і впав навколішки.


"Scheisse!" - з огидою пробурмотів водій. Він розрізав пов'язку на очах і стягнув її. Світло заливало очі Картера, засліплюючи його на мить. Він відвертався, поки його зір не почав повертатися до нормального, і він зміг побачити контури гір, сонце, що сяє на снігу на пагорбах. Серпень. Ще сніг. Вони мали бути за багато миль від Майнца.


"Раус!" водій загарчав, і вони знову рушили.


Високо над урвищем височіло невелике шале.


* * *


"Кіршвасер?" - Запитав Зіглер, відкриваючи пляшку. Картер похмуро дивився на потріскуючий вогонь. Генерал налив собі чарку і повернувся туди, де сидів Картер. Водій та другий стояли біля дверей. Здавалося, їм нудно.


"Ви віддаєте перевагу німецькій або вважаєте за краще говорити англійською?" - спитав Зіглер, сідаючи навпроти Картера.


Картер промовчав. Якщо йому вдасться розсердити людину, вона може помилитися.


«Тоді німецька, – сказав чоловік. «Очевидно, ви вільно розмовляєте цією мовою, тоді як моя англійська…», - Зіглер зробив ковток зі свого напою. Він здавався експансивним. «Минулого разу, коли ми розмовляли, ви представилися репортером. Ми перевірили Amalgamated Press і, звичайно, виявили, що ви отримуєте зарплату. Але я думаю, що ви більше ніж просто репортер. Ваше підприємство зі зброєю передбачає, що ви пройшли навчання ".


Картер безтурботно визирнув у велике скляне вікно, з якого відкривався захоплюючий краєвид на гори.


"Я дуже злюся, коли мене ігнорують, гер Картер", - сказав Зіглер. У його голосі був невеликий відтінок.


"Розв'яжи мені руки", - сказав Картер, дивлячись на нього.


"Відмінно." Зіглер жестом показав чоловікам на двері. Підійшов водій і перерізав пута, що утримували зап'ястя Картера. Картер розгорнув руки перед собою і потер зап'ястя, щоб відновити кровообіг. Його пальці оніміли.


«Я зараз вип'ю, – сказав він.


«Скло для герра Картера», - сказав Зіглер своєму водію.


Чоловік підійшов до стійки, налив випити та приніс. Його обличчя було позбавлене виразу, очі прикриті.


Картер задумливо відпив. На смак він був різким, але бадьорим. Якщо в напої було заховано якісь наркотики, він не міг визначити смаку. «Тут усе влаштовано. Герр генерал», - сказав Картер. "Ваш Бергхоф?"


«Можна так сказати, – сказав Зіглер. Але це була ще одна війна в інший час. Ми тут і зараз. І моєму проекту серйозно загрожує ваше втручання.


«Вибач за це…» - почав виразити Картер, але Зіглер перебив його.


"Я дізнаюся, як багато ви знаєте про мій особистий бізнес і на кого працюєте".


"У мене є ще дев'ять пальців", - сказав Картер, вивчаючи свою перев'язану руку. "Не хочеш спробувати на двох із десяти?"


Зіглер посміхнувся. Це був останній вираз, на який Картер чекав від цієї людини, і від цього в нього пішли мурашки. "Є й інші методи", - сказав він. Він подивився на своїх людей, які все ще стояли біля дверей. "Приведи її".


"Її?" - спитав Картер. Він мав болюче відчуття внизу живота.


Водій вийшов із кімнати. Зіглер підвівся і підійшов до каміна, взяв з підставки кочергу і втиснув її в розжарене вугілля.


"Зіглер ... ублюдок", - сказав Картер. Інший чоловік біля дверей витяг пістолет. Він дивився на Картера. Найменший рух, і все буде скінчено.


Водій за мить або дві повернувся, штовхнувши перед собою Роберту Редгрейву. Очевидно, її побили.


Картер почав підніматися, але глянув у дуже великий стовбур магнуму. Він відкинувся назад.


«Позбавте нас будь-яких емоційних проявів», - сказав Зіглер, не оглядаючись. Він узяв дерев'яне хутро і почав розкидати вугілля навколо кочерги, яку затиснув між двома колодами.


Роберта здавалася приголомшеною. Її волосся було сплутане від поту. Картер припустив, що вона була під наркотиками. Її шкіра була чистою і без синців, а її одяг, хоч і був зморшкуватий, не здавався рваним або забрудненим, але її погляд сказав йому, що вона зазнала психологічного насильства.


"Можливо, вам буде цікаво дізнатися, що ваш друг - співробітник БНД", - сказав Зіглер. "Бундеснахріхтендіент". Він продовжував качати міхи, вугілля навколо кочерги тепер розжарене до білого.


У Картера перекинувся живіт. Роберта – співробітник секретної розвідки Західної Німеччини. Чи не тому вона дозволила йому так легко підійти до неї? Якби це було правдою, вона була гарна… справді гарна.


"Роберта?" – крикнув він.


Вона не звела очей.


"На даний момент вона не в змозі говорити", - сказав Зіглер, посміюючись. «Хоча я впевнений, що через пару миттєвостей ми багато чого почуємо від неї». Він дістав кочергу і оглянув її. Перші шість дюймів її світилися яскраво-червоним світлом. «Сядь, сука, – сказав Зіглер, обертаючись.


Охоронець біля дверей витягнув стілець через журнальний столик, а водій штовхнув Роберту в нього.


«Почекайте, - сказав Картер. Всі повернулися до нього, крім Роберти, яка дивилася на свої коліна. Коли він знову заговорив, його голос звучав напружено, ніби він був дуже наляканий і повністю наляканий Зіглером та його методами. Це була його єдина надія принаймні зараз.


«Я скажу тобі все, що хочеш знати. Тільки не роби їй боляче».


«Зрештою, я мав рацію щодо вас. Ви сентименталіст», - сказав Зіглер. Він сунув кочергу назад у камін і сів.


"Я навчений офіцер розвідки", - сказав Картер. "Ти був правий. Ти мене спіймав… хоч я не знаю як».


"На кого ти працюєш?"


Уряд... тобто уряд США. Але ви повинні мені повірити, коли я говорю вам, що я тут не в офіційній якості. Я у відпустці ".


"Цікаво", - сказав Зіглер. "Тоді чому саме ти тут?"


«Я прийшов дізнатися, чому вбили доктора Коутсворта. Вона була моїм другом».


Зіглер вийняв сигарету зі срібного портсигара і засунув його назад у кишеню сорочки. "Ви, звичайно, повинні думати, що я дурень", - сказав він. Він підвівся, підійшов до каміна, взяв кочергу і, повернувшись, усміхнувся.


Картер відчув, як на його грудях починає виступати піт.


Зіглер простягнув кочергу, а водій підійшов і забрав її. Інший чоловік націлив свій пістолет на Картера.


«Не треба робити нічого такого брутального, - сказав Картер.


Водій приніс кочергу за стілець Роберти. Сукін син з нетерпінням чекав на це.


«Я єдиний, хто знає про зв'язок з Одесою, – сказав Картер. «Клянусь. Якщо заподіяти їй біль, це нічого не змінить».


Зіглер посміхнувся і кивнув головою. Водій обережно доторкнувся кінчиком розпеченої кочерги до задньої частини шиї Роберти, просто під її вухом. Вона закричала і рвонулася вперед, впавши обличчям униз на вкриту килимом підлогу.


У повітрі стояв сильний запах обпаленого волосся та обпаленої плоті.


"Сукін син! Ублюдок!" - крикнув Картер англійською. «Убийте її, і вам доведеться вбити мене, і тоді ви облажалися, гер генерал!»


Водій підійшов до переднього краю стільця і опустився навколішки поряд із Робертою, яка лежала там і стогнала.


Зіглер жестом наказав чоловікові зачекати. «Я облажаюся. Цікаво. Що ви маєте на увазі, гер Картер?


«Атомна електростанція, яку ви будуєте в Ісландії. Ви відволікаєте пару з Рейк'явіка, щоб викликати паніку у альтінга. Ви підкупаєте Йозепссона та інших. Лідія дізналася про це».


Зіглер подивився на свого водія. «Ми більше нічого не можемо зробити з жодним із них. Вбийте їх обох. Подивимося, хто прийде по них». Він хотів відвернутися, але потім озирнувся. "Зробіть це схожим на нещасний випадок".


"Jawohl, mein Herr", - сказав водій із явним задоволенням.


"Але будь обережний, заради бога", - сказав Зіглер, дивлячись на Картера. "Я думаю, це небезпечно".


Водій ривком підняв Роберту на ноги після того, як поставив кочергу назад у стійку. Здавалося, вона лише невиразно усвідомлювала, що відбувається. Інший чоловік заклав руки Картера за спину та ривком підняв його на ноги.


Разом вони вчотирьох вийшли на вулицю, потім спустилися довгими сходами на стоянку. Там було припарковано кілька машин та кілька маленьких вантажівок.


Вони попрямували прямо до седана BMW, на багажнику якого лежала пара лиж. Охоронець штовхнув Роберту в пасажирське сидіння попереду, а Картера штовхнули у спину. Водій та охоронець сіли в машину, виїхали зі стоянки та попрямували дуже крутою дорогою до основи гори.


Одна сторона дороги була прямовисною скелею, що височіла над ними на сотні футів. З іншого боку був провал заввишки щонайменше тисячі футів до посипаного камінням яру.


Автомобіль, без сумніву, був зареєстрований на Hemispheric Technologies, і коли аварію виявили, вони заявили, що він був службовцем у відпустці. Зрештою Хоук та уряд Західної Німеччини з'ясують, що сталося насправді, але на той час Зіглер стертий будь-який особистий зв'язок з інцидентом.


Коли охоронець поспішно зв'язав йому руки, Картер напружив м'язи зап'ястя; тепер він розслабив їх, і вузли трохи ослабли. Поки вони йшли крутою дорогою, він працював із кріпленнями.


"Куди ви нас везете?" - спитав він охоронця, що сидить поруч із ним. Він мав відволікти людину.


Охоронець просто глянув на нього і посміхнувся. «Дуже коротка подорож, мій гер. Ось побачиш". Він посміявся.


Тонка нейлонова волосінь ковзала.


«Прикро, – сказав Картер. "Вона така гарна дівчина".


Водій глянув на нього у дзеркало заднього виду.


"Що шкода?" - Запитав охоронець на задньому сидінні.


Картер знизав плечима. «Вона гарна дівчина. Безпорадна. Ти все одно нас уб'єш ... »


Очі його сторожа звузилися. "Що ви отримаєте від цього?"


"Цигарка, мат - все", - сказав Картер тремтячим голосом. Я знаю, що ти задумав. Може, випити. А потім, зрештою, ти мене вирубаєш.


Водій голосно засміявся в той момент, коли на зап'ястях Картера ослабли пута.


"Ви збираєтеся упустити можливість?" - зневажливо сказав Картер.


Його охоронець сів уперед, перегнувся через переднє сидіння та розстебнув пальто Роберти.


«Якого біса…» - сказав водій.


«Закрий свій рот, Карле», - гаркнув охоронець. Він розірвав блузку Роберти та розірвав її бюстгальтер, звільнивши її прекрасні груди.


Вони взяли Люгер та стилет Картера, але не знайшли П'єра, крихітної газової бомби.


Охоронець пристрасно сміявся, пестячи груди Роберти. Непомітно Картер вдалося розстебнути блискавку на своїх штанах, залізти всередину і витягнути газову бомбу, а потім засунути руки за спину, коли охоронець повернувся, щоб подивитися на нього.


«Скажи мені, вона була чудовою дупою?» охоронець усміхнувся.


Картер мало не вбив його відразу, але стримався. "Ви можете дізнатися це самі".


«Зупинися, Карле, - сказав охоронець.


«Сукін син», – відрізав водій. "Тут немає місця". Він глянув на оголені груди Роберти. «Близько милі. Поруч із поворотом. Я зупинюся там».


З усієї зброї в його арсеналі Картеру найменше подобалася газова бомба. Перший вдих змусив людину знепритомніти, а через кілька секунд після дії дихання повністю припинилося. Кілька секунд - дуже мало часу, щоб запобігти смерті не тих людей.


Ще миля поворотів та поворотів, і вони натрапили на великий шматок льоду в тіні гори. Він простягався на чверть милі до місця, де дорога згиналася перед мальовничим краєвидом. У будь-якому випадку це була б небезпечна ділянка шосе, але крига перетворила її на смертельну пастку для необережних.


Водій уповільнив хід майже до повзання, а вони, як і раніше, повільно котилися до підніжжя пагорба, бампер машини тільки штовхав низьку кам'яну огорожу біля урвища.


Далеко внизу гірський струмок ударився об скелі, схожий на тонку срібну стрічку, заплутану на дні каньйону. Автомобіль міг пролежати там кілька днів і його не виявили.


"Ось?" охоронець на задньому сидінні задихався. Він пестив груди Роберти.


Водій виглядав наляканим. Він повернув важіль перемикання передач, розвернувся і подався вгору.


«Ти маєш зупинитися, Карле! Потрап у Хіммель! - пробурмотів стражник. Він був збуджений.


Картер застромив великий палець у спусковий гачок газової бомби. Ціателен – похідне ціаніду – почав литися через крихітні форсунки по периметру бомби, наповнюючи машину клубами диму. Охоронець поряд з Картером почав було обертатися, щоб дістати пістолет, але тут же упустив його і впав непритомний у дальнє вікно.


Водій почав опускати скло, але потім він теж різко впав уперед, машина сповільнилася, потім зупинилася і, нарешті, відкотилася під кутом через дорогу і спустилася в неглибоку канаву.


Роберта вилетіла майже відразу, і гонка почала виводити її на вулицю, перш ніж вона встигла надто багато встигнути.


Картер стрибнув уперед, все ще затамувавши подих, відчинив її двері, штовхнув їх і виштовхнув назовні, коли машина зупинилася.


Він відчинив задні двері, його власне сприйняття почало спотворюватися, і випав назовні, його ноги стали гумовими. Він затримав подих, але газ все одно діяв на нього. Палений мигдаль… це все, що відчував. На секунду він не міг пригадати, що він мав робити.


Потім, зібравши всі свої сили та концентрацію, він підтягнувся до того місця, де Роберта лежала наполовину та наполовину вийшла з машини.


Все, що йому хотілося, це лежати та спати. Його м'язи були схожі на свинець. Але він почав згадувати, що часу немає, і йому вдалося підвестися і спіткнутися до нерухомого тіла Роберти. Він витяг її, потім спробував підняти, але безнадійно.


Його м'язи були надто слабкими. Він спіткнувся, упустив її і, зрештою, притяг до узбіччя дороги, де, важко дихаючи, схилився над її розкритим тілом. Через кілька секунд різке, холодне гірське повітря очистило його голову, і до нього повернулася присутність духу. Він помацав її пульс. Він був небезпечно слабким.


Він швидко закинув її голову, ущипнув за ніс і почав вдувати повітря в її легені. Він тривав майже п'ять хвилин, але, схоже, нічого не відбувалося. Боже, він не хотів її втрачати. Не так.


Він знову перевірив її пульс. Він нічого не відчував.


Він відчайдушно склав долоні разом і почав ритмічний масаж серця, її груди були дуже маленькими і ніжними, її груди крихітними, соски жорсткими від холоду.


Через кілька хвилин її груди здригнулися, і все її тіло здригнулося, ніби через нього пройшов електричний струм.


Він продовжував гарячково працювати, не зважаючи на власні проблеми через газ. Через деякий час рум'янець знову почав повертатися до її щок, потім її повіки затремтіли і відкрилися.


"Нік", - видихнула вона.


"Не говори". Він зняв свою товсту сорочку, звернув її і поклав під голову. Потім він підвівся і нетвердою ходою пішов назад до машини.


Через тридцять секунд газоподібний ціателен з'єднується з киснем повітря з утворенням диціателоксиду, нешкідливої сполуки. Але до того, як минув його тридцять секунд дії. Бомба Картера взяла своє. Водій збоку лежав на рульовому колесі, очі витрішені, почорнілий язик випирав із рота. Охоронець ззаду не краще.


Він витягав тіла по одному і тягнув їх з дороги за купу каміння. Потім зіскреб сліди по снігу і повернувся туди, де Роберта лежала на гравії.


він запитав "Як ви почуваєтеся?" .


"Слабо".


Він допоміг їй піднятися на ноги і, обійнявши її за талію, допоміг сісти до машини. Він сів за кермо та завів двигун.


"Ти збираєшся повернутися?" - спитала Роберта.


Картер кивнув, увімкнув передачу, обережно розвернувся і подався назад.


Струмки талого снігу прорізали канали у гравії, коли вони в'їжджали на стоянку під гірським будинком. Одна з машин, припаркованих тут раніше – коричневий «мерседес» – зникла.


"Він пішов", - сказала Роберта.


«Можливо, і ні. Але я збираюся перевірити так чи інакше».


"У тебе навіть немає зброї", - сказала вона.


Поруч із ними на сидінні була зброя водія. Американський військовий. 45 автомат. "Це підійде", - сказав він. «Почекай тут. Якщо ти почуєш постріл, послухай останній постріл, а потім порахуй до десяти. Якщо не чуєш іншого, їдь. Зрозуміло?


Вона кивнула головою.


Його стратегія була простою. Шале було модерністським, з великими вікнами із листового скла спереду, що виходять на долину. Ззаду маленькі вікна виходили на тверду скелю. Він подумав, що то вікна спальні. Тепер вони будуть порожніми, що забезпечить йому легкий доступ.


Він піднявся по чорному ходу, обігнувши будинок до задніх вікон, які знаходилися за кілька футів від кам'яної основи і всього за кілька футів від скелі, на якій стояв будинок.


Штори на трьох вікнах були задерті, але четверте було відчинено, і він побачив, що кімната всередині була спальнею.


Вікно було незачиненим, і через кілька секунд Картер стояв посеред спальні, тримаючись за ляща, і прислухався до звуків будинку. Але нічого не було. Насправді, подумав він, у будинку було дуже тихо, начебто все було відключено.


Він вийшов зі спальні, тримаючись за стіну в коридорі, запобіжник 45 калібру зведений.


За кілька хвилин він перевірив спальні, вітальню, кухню та ванні кімнати, але тут нікого не було. Вони пішли.


Він засунув у кишеню важкий автомат, потім вийшов через парадні двері і повернувся на стоянку.


"Знайти щось?" - спитала Роберта. Вона нервувала.


"Він пішов", - сказав Картер, сідаючи за кермо. Він подивився на будинок.


"Повернувся до Аргентини?" — спитала вона.


Картер глянув на неї і похитав головою. «Я припустив би, що Ісландія. Але ми з тобою маємо поговорити».


"Близько…?"


"Ви і BND, якщо ми збираємося працювати разом, мені потрібно буде знати все, що у вас є про Зіглера".


"І тобі доведеться повідомити мене, що в тебе є", - сказала вона. "Угода?"


Картер посміхнувся. "Угода."


Вони потиснули один одному руки. "І що?" - спитала вона, коли Картер завів машину, і вони попрямували з гори.


"Ми збираємося до Ісландії, ось що".


10.


Дощ, що мрячить, мало розвіяв серпневу спеку, коли пізно ввечері літак Ніка і Роберти приземлився в Національному аеропорту Вашингтона. Перкінс, один із помічників Хока, чекав на них у митниці. Картер зателефонував із аеропорту Мюнхена.


"Вас чекають, сер", - сказав Перкінс, ведучи їх до машини.


Це була кодова фраза, що означає, що Хоук хотів негайно побачити Картера.


«Спочатку відвези нас до мене, Томе. Міс Редгрейв залишиться там».


"Так, сер", - сказав чоловік.


Коли вони підійшли до його будинку, Картер допоміг Роберті увійти всередину, а коли вона влаштувалася, він поцілував її, пообіцяв, що скоро повернеться і повернувся до машини. Він висловив припущення, що вона зателефонує до посольства Німеччини для отримання інструкцій. Він би попросив Хоука залагодити це.


Як тільки Картер сів у машину, Перкінс попрямував геть від тротуару, на його обличчі була тривога.


"Біда?" - спитав Картер.


«Я думаю, сер. Вони чекали на вас. Містер Хок дуже стривожений».


«Зрозуміло, – сказав Картер. А за кілька хвилин вони дісталися Дюпон-Серкл, де, коли вони повернули за кут до в'їзду на пандус підземного паркування, він побачив, що весь п'ятий поверх будівлі Amalgamated Press був освітлений. Було щось велике.


Перкінс висадив його у підземелля, і Картер підписався з охоронцем і піднявся на ліфті на п'ятий поверх. Хоук чекав його в конференц-залі разом із Джеррі Баумгартеном, головою західноєвропейського відділення AX, Біллом Кернсом, начальником технічного відділу, та Джоном Старки, зв'язковим із канцелярією президента. Усі четверо виглядали похмурими.


"З тобою все гаразд?" - спитав Хоук хрипкуватим голосом. Наполовину пережована сигара лежала в попільничці перед ним.


"Я в гарній формі, сер", - сказав Картер, сідаючи через стіл.


"У нас була можливість подивитися на фотографії", - сказав Хоук. "Тепер я хочу, щоб ви надали нам повну інформацію про все, до чого ви увійшли".


Картер на це чекав і був готовий. Він швидко розповів їм усе, починаючи з листа Лідії Коутсворт, з його зіткненнями в Ісландії, а потім із ланцюжком подій в Аргентині, що ведуть від Мендоси до Браги та Пепе, і, нарешті, назад до Мендоси, який впізнав людину з моноклем. як Марк Зіглер.


"А що щодо цього Циглера?" - Запитав Баумгартен.


Він був генералом СС. Зважаючи на те, що я дізнався, тепер він є головою в "Одесі"».


Баумгартен виглядав блідим. "Ти впевнений у цьому, Нік?"


«Зрозуміло», - сказав Картер і розповів їм про ізраїльтянина у Буенос-Айресі, який надав посвідчення особи.


«Ось і все, – сказав Баумгартен Хоуку.


"Що це таке, сер?" - спитав Картер.


Кернс подався вперед. «Фотографії, які ви надіслали сюди. Картер були дуже цікавими». Ця людина була блискучим вченим. "І тривожно".


"Вони будують ядерний реактор в Ісландії?" - сказав Картер. "За допомогою Одеси?"


«Це, а також завод із переробки відходів. Частину обладнання, яке ви сфотографували, не можна було використати ні для чого іншого».


«Переробка…» - почав Картер, але потім він зрозумів, до чого саме Кернес веде, і його кров похолола. «Переробка уранового палива, що відпрацювало, в збройовий матеріал».


Кернс кивнув головою. «Ці ублюдочні колишні нацисти створюють ядерну зброю».


"Але чому Ісландія?"


- втрутився Хоук. – Тепер ми здогадуємось, Ніку, але ми думаємо, що це тому, що така країна, як Ісландія, не мала б проблем з отриманням міжнародних ліцензій на будівництво атомної станції із зовнішньою допомогою».


«Аргентині точно не буде надано такий дозвіл», - сказав Баумгартен.


"Очевидно, що Одеса достатньо впровадилася в ісландську політику, щоб сформувати таке партнерство", - сказав Хоук. "Я не думаю, що вони розуміють, з ким мають справу, але очевидно, що партнерство існує".


"Якщо нацисти отримають бомбу..." - сказав Картер, даючи затихнути.


«Цілком вірно, - сказав Хоук. «Я хочу, щоб ви негайно піднялися нагору. Нам доведеться покласти цьому кінець. У розділі ID є передісторія, розроблена для вас, а також Редгрейв».


Картер пожвавішав. "Я збирався розповісти вам про неї, сер".


"У цьому немає необхідності", - сказав Хоук. «Шмідт подзвонив сьогодні вдень із Бонна. Він доручив міс Редгрейв працювати над цим протягом кількох місяців. Вона взята в оренду в нашому агентстві на якийсь час... тобто якщо ви хочете попрацювати з нею».


Картер посміхнувся. "Все буде добре, сер, добре".


* * *


Картер сидів у кріслі навпроти ліжка з напоєм у руці. Роберта спала неспокійно і тепер лежала на спині, піднявши одну руку над головою.


Вона не дзвонила до посольства; насправді, за кілька годин відсутності Картера вона спала.


«Вона виглядає дуже молодою, – подумав Картер, дивлячись на її сон. Занадто молодо і безневинно, щоб займатися цією справою. Однак досьє, яке вони отримали від Шмідт, разом із її сумками, які були доставлені до AX, вказувало на те, що вона була дуже гарною. Профі.


Вона знову застогнала і перекинулася. "Сни з пентотолом натрію", - подумав він. Іноді вони повторювалися за кілька місяців. Він був там, його переслідували шалені монстри, без можливості врятуватися.


Через деякий час він увімкнув світло і повернувся до ліжка. Намистинки поту блищали по всій лінії волосся. "Роберта", - прошепотів він.


Її очі раптово розплющилися, і вона різко сіла. "Нік", - вигукнула вона, обіймаючи його за шию. "О, Боже... мені снилося, що ти залишив мене!"


"Я тільки що повернувся. Ваші речі вже тут.


"Мої речі?" - Запитала вона в замішанні.


«Від Шмідта. Він надіслав їх. Тепер ви працюватимете зі мною офіційно. Ми їдемо до Ісландії за кілька годин».


Вона усунулася. "Я не знаю ..." - невизначено сказала вона, дозволяючи цьому вщухнути.


«Ви не зобов'язані, – сказав Картер. Він чудово розумів, про що вона думала.


"Я розповіла Зіглеру все, що знала". вигукнула вона. Вона спробувала затулити обличчя руками, але Картер відтягнув їх.


"Ви професіонал", - сказав він. «Ви знаєте про небезпеку. То був пентотол натрію. Ви нічого не могли з цим вдіяти».


"Я казала! Я йому все розповіла - як якийсь белькіт школярки!»


"Ви були одурманені!" - сказав Картер. Він підвівся, повернувся у вітальню і налив собі ще коньяку і ще один для Роберти.


"Я справді думала, що він у мене в руках", - сказала вона. Вона взяла у Картера напій та відпила. «Я справді думав, що незабаром закінчу справу». Її обличчя було блідим, а м'язи щелеп напружені.


«Тут є дещо, про що ти мені не говориш, Роберто, – сказав Картер. Вона щось приховувала. Він бачив це в її очах і в тому, як вона трималася, коли говорила про Зіглера.


Вона нічого не сказала.


"Чи є щось особисте?" він запитав. "У вас є вендетта проти Зіглера?"


"Ні", - огризнулася вона.


"Ти брешеш."


«Не тисни на мене, Нік, – сказала вона. Вона встала з ліжка, протиснулася повз нього і увійшла до вітальні, де налила собі другу склянку.


"Ми не зможемо працювати разом, якщо ти не скажеш мені правду", - сказав Картер. Це починало здаватися кислим. "Якби він був розумнішим, - сказав він собі, - він би витяг її зі справи і зробив би це один".


«Мені просто потрібно трохи часу, Нік. Але Зіглера треба зупинити. Він і такі люди, як він, зруйнували мою країну та майже весь світ. Цього не можна допустити, щоби це повторилося».


Він кивнув головою. «Добре, – сказав він. "Я дам тобі час, Роберто". Він встав. «Ще трохи відпочинь. Я збираюся розтягнутися на кушетці. Ми маємо виїхати звідси і в аеропорт до десяти».


Вона кивнула, і він вийшов у вітальню. Він вимкнув світло, вилив залишок напою і ліг на диван.


Він довго лежав, думаючи про Роберта, про Циглера і про повернення до Ісландії. Лідію вбили там. Тепер у цьому не було жодних сумнівів. Принаймні, сказав він собі, він хотів би довести цю справу до кінця.


Двері спальні повільно відчинилися, і Роберта вийшла. На ній нічого не було.


"Повертайся в ліжко", - сказав Картер, напівсидячи, але вона підійшла до нього і лягла поруч з ним, її тіло було прохолодним і неймовірно м'яким.


"Нік?" вона зітхнула.


"Чорт", - м'яко вилаявся Картер, але він не мав цього на увазі. Незабаром його розділили, і вони разом опинилися на покритій килимній підлозі, її довгі ноги обвилися навколо його тіла, її прекрасні груди притиснулися до його грудей, і вони кохали - повільно, втомлено, але з великим комфортом і задоволенням.


* * *


Вони разом пішли до спальні, де нарешті поспали за кілька годин до світанку. Коли вони прокинулися, на вулиці внизу було галасливо, а на вулиці вже стало спекотно.


Картер підвівся і приготував каву, поки Роберта приймала душ і одягалася. Коли вона була готова, він прийняв душ і теж одягнувся. AX забезпечив його новим «Люгером», ще одним стилетом у замшевих піхвах, новою газовою бомбою та сумкою; у Німеччині Шмідт пообіцяв подивитися, що він може зробити з оригінальною зброєю Картера. Він запакував ці речі у свою валізу, щоб у нього не було проблем із проходженням ісландської митниці, а потім викликав таксі.


«Минулої ночі…» - почала Роберта на шляху до Національного аеропорту.


Картер посміхнувся.


"Це було прекрасно. Мені сподобається бути твоєю дружиною на цій роботі. Мені це дуже подобається».


Картерові довелося сміятися, і це добре почуття тривало всю дорогу до аеропорту, годину очікування там, а потім п'ятигодинний переліт до Рейк'явіка.


Однак коли вони приземлилися, настрій зник. Повністю. Це була ворожа територія, і вони мали свою роботу.


Погода, особливо після спекотного та сонячного вашингтонського ранку, була жахливою. Низькі похмурі хмари ширяли над містом, з океану дув дуже холодний вітер.


Вони зареєструвалися в «Сазі» та зареєструвалися під іменами Ангус та Марта Макдональд. Він був продавцем із Ванкувера. Він та його дружина були тут у спільному відрядженні та відпустці.


Вони попросили і отримали кімнату на верхньому поверсі з видом на гавань - на що пішло кілька канадських двадцяток - і коли посильний пішов, і Картер відкинув штори, що зачиняли великі вікна, перед ними розстелялася вся гавань.


Після того, як служба обслуговування номерів принесла пляшку коньяку та кілька бутербродів, Картер замкнув двері та зафіксував ланцюжком, а потім встановив на штатив перед вікном потужний бінокль. Він присунув випорожнення, сів і сфокусувався на гавані. Кораблі наблизилися до нього. Він міг читати назви.


"Я візьму першу зміну, - сказав він, наливаючи собі випивку та відкриваючи блокнот.


Роберта цмокнула його в щоку. «Я буду гарною дружиною і піду магазинами».


"Будьте обережні", - сказав Картер, і вона пішла.


Він зачинив за нею двері, потім повернувся до бінокля. У своєму блокноті він почав малювати докладну карту гавані з назвами та відносним розташуванням кожного корабля. Коли один увійшов, він додав його; коли один пішов, він викреслив його.


У гавані було багато активності, тому він був зайнятий на кілька годин, поки Роберта не повернулася і не впустив її.


"Що небудь ще?" — спитала вона. Вона принесла з собою ще трохи їжі та пиття.


"Нічого підозрілого", - сказав Картер.


Вона поклала свої пакети на комод і підійшла до місця. Вона подивилась у бінокль.


"Якщо щось взагалі надійде з Аргентини зі складів Зіглера, ми побачимо це тут", - сказав Картер.


Вона відвернулася від окулярів. "Це може зайняти час".


Картер знизав плечима.


Вона зробила йому бутерброд і відкрила йому пляшку пива близько чотирьох, коли взяла на себе вахту. Якийсь час він ліг на ліжко і подивився єдиний ісландський телеканал.


Вантажне судно "Дельфін" увійшло о шостій. Але після того, як її пришвартували, нічого не сталося. Екіпаж не прийшов, щоб її розвантажити.


Роберта дивилася до восьми, потім Картер знову обійняв посаду. Вікно готелю виходило на захід, у гавань, на пекуче сонце; в Ісландії у серпні сонце дуже довго залишається за обрієм. Косі промені зруйнували його зір.


Приблизно об одинадцятій Картер заснув у кріслі. Роберта спала в ліжку, телевізор відключився о десятій.


О 12:45 Картер різко прокинувся. Він швидко оглянув гавань, потім націлив свій бінокль на Дельфін. Щось відбувалося. Він сів пряміше. Над трюмом корабля горіли вогні, і гігантський підйомний кран піднімав вантаж на док, де на нього чекала важка вантажівка.


"Роберта", - покликав Картер.


Вона сіла, протерла очі й підійшла до окулярів. "Що це таке?" - сонно спитала вона.


"Поглянь", - сказав він, встаючи.


Вона подивилась у бінокль. "Дельфін", - сказала вона. "Вони щось розвантажують ... Це те, що я думаю?"


"Можливо", - сказав Картер. Він витягнув свою зброю із спеціально розробленого магнітофона. Тепер він його пристебнув.


Роберта схопила сумку, і вони разом поспішили вниз на стоянку готелю, де взяли орендований автомобіль і одразу ж попрямували до пристані, де пришвартували «Дельфін».


"Якщо вони вивантажують деталі реактора, вони вивозять їх на будівельний майданчик".


"Може, вони ще не почали", - сказала Роберта. "Може, вони просто накопичують обладнання, поки воно не буде готове".


Картер похитав головою. "Яструб і я вже обговорювали цю можливість. З того, що ми можемо дізнатися, дискусії в Альтингу про ядерну альтернативу зайшли в глухий кут. Одеса не може ризикувати, що зазнає поразки, не на цьому етапі гри, так що це мій шанс. Думаю, вони вже розпочали будівництво.Коли ісландська геотермальна енергія вичерпається, вони запустять реактор.Здійснений факт, і в Альтінга не буде іншого вибору, окрім як прийняти його».


"Небезпечна гра."


"Абсолютно вірно. Ось чому Зіглер та його люди не зупиняться ні перед чим, щоб захистити його».


Вулиці біля доків були темні та порожні. Картер під'їхав і припаркувався у тіні біля складу.


«Думаю, «Дельфін» зовсім поруч», - сказав Картер. Інша сторона була висвітлена. «Я збираюся подивитись. Дайте мені п'ятнадцять хвилин, а потім забирайтеся звідси до біса».


Вона витягла із сумочки маленький автоматичний "Беретта" і кивнула. "Обережно."


Картер пройшов решту шляху пішки, а за рогом подивився на причал. Вантажівка була завантажена. Поки він дивився, водій і ще один чоловік залізли в кабіну, завели великий дизель, і вантажівка покотилася вперед.


Картерові довелося ухилитися від дороги, коли вантажівка проїхала, але потім вона помчала назад до машини, за кермом якої сиділа Роберта.


Він стрибнув із пасажирського боку. "От і все", - крикнув він. "Не втрачай його".


Роберта завела машину і з вереском поїхала з місця стоянки, вловлюючи фари вантажівки наступного кварталу.


10


Вантажівка повів їх на південь від Рейк'явіка маловикористовуваною двосмуговою асфальтованою дорогою. Іншого руху не було, і тільки світло міста за ними свідчило про близькість цивілізації.


"Вимкніть фари і залишайтеся з ним", - сказав Картер.


Великий транспорт зник за гребенем пагорба. Картер і Роберта досягли вершини за кілька хвилин, але долина за ними була порожня. Вантажівки ніде не було видно.


"Куди воно поділося?" - спитала Роберта, сповільнюючись.


"Ось", - сказав Картер, виявляючи півнячий хвіст пилу на дорозі, що йде від шосе між двома насипами пемзи.


Роберта повернула з шосе, і вони повільно рушили нерівною дорогою. То була країна вулканів. Картер розгорнувся


Карта, яка додавалася до машини, яку він вивчав кілька хвилин за допомогою ліхтарика. Попереду був конус дивної форми із плоскою вершиною.


"Гора Гекла", - сказав він.


"Хіба це не та, що спалахнула не так давно?" - спитала Роберта.


"У 1973 році", - прочитав Картер з напису на карті.


Вантажівка раптово з'явилася, коли об'їхали поворот дороги. Його стоп-сигнали були увімкнені, і Картер попередив її, щоб вона знизила швидкість, а потім зупинилася. У тьмяних арктичних сутінках він ледве розрізняв контури вартового посту на дорозі попереду.


«Це контрольно-пропускний пункт, – сказав він. Він обернувся і подивився туди, куди вони прийшли. "Нам краще розвернутися тут і подивитися, чи є якийсь спосіб обійти це".


Вона швидко розвернулась і рушила назад майже на півмілі, доки вони не вийшли на дуже старий слід на піску, що веде на схід. Вона обернулася до нього і обережно обійшла величезні валуни, розкидані всюди.


"Це не що інше, як висохле русло струмка", - кричала вона. Автомобіль розгойдувався і розгойдувався. Машина цього не витримає.


"Чи зможемо ми дістатися вершини хребта попереду?" - вигукнув Картер.


"Я буду намагатися."


Вони кілька разів опускалися до дна, і датчик температури почав підніматися, поки машина їхала надзвичайно пересіченою місцевістю.


Хребет, коли вони дійшли до нього, виявився краєм широкого неглибокого каньйону. Далеко у її центрі мерехтіли вогні.


Вони зупинилися на останньому підйомі та зупинилися. Роберта вимкнула двигун. "Що це таке?" - спитала вона, дивлячись на дно каньйону.


"Я не впевнений", - сказав Картер. Він вийшов з машини і підійшов до краю оглядового майданчика. У сотні ярдів вниз по схилу вздовж ландшафту тягнувся паркан із ланцюгів, увінчаний трьома нитками колючого дроту. З іншого боку в долині була викопана величезна яма, і вдалині він міг бачити, що піднімається якась величезна будова. Вітер доносив звуки роботи двигунів.


Він зробив знак Роберті, і, коли вона приєдналася до нього, вона спробувала прислухатися. "Вони зараз над цим працюють". Вона подивилася на Картера. «Зрештою, ви мали рацію; вони вже почали це».


«І ми збираємося його зняти, – сказав Картер.


"Як?"


«Я не знаю, але…» - почав було Картер, коли рух унизу, прямо біля паркану, привернув його увагу. "Вниз", - наполегливо прошепотів він і штовхнув Роберту за купу каміння.


"Що це таке?" прошепотіла вона.


"Я думаю, охоронець", - сказав Картер. Він дивився, як охоронець в уніформі неквапливо йшов уздовж паркану із заходу. Через плече висіла автоматична гвинтівка. Схоже на М-16.


Він зупинився на мить або дві майже під ними, потім продовжив свій шлях. Коли він зник з поля зору, Картер відкинувся назад.


«Це реактор, ну і, ймовірно, завод з переробки відпрацьованих паливних стрижнів», - сказав він.


"Власний маленький завод з виробництва бомб "Одеси"", - сказала Роберта. "То як же нам це зупинити?"


"Ми підірвемо його, що ще?"


* * *


Вони повернулися в готель за кілька годин, пройшовши невелику відстань вздовж лінії паркану, щоб краще бачити, що відбувається внизу.


Картер висадив Роберту, сказавши їй стежити за гаванню, але відмовився сказати їй, куди він іде, незважаючи на її обурені питання.


"Ти збираєшся туди сьогодні ввечері?" вона вимагала.


«Ні, я обіцяю тобі, Роберто. Я повернуся за кілька годин».


Вона глянула на нього. «Що ви плануєте робити самотужки? Я хочу отримати шанс на Зіглера за те, що він зі мною зробив», - сказала вона.


«Ви отримаєте це. Я не робитиму нічого сьогодні, крім збору інформації. І нічого більше".


Залишивши її, Картер одразу ж поїхав через місто до американського посольства на Лауфасвегі, де розбудив сонного канцелярського службовця, який зателефонував повіреному у справах; Повірений у справах звірився із самим послом, і у результаті посол викликав головного військового офіцера посольства.


"Ви розумієте, який зараз час ранку?" офіцер, полковник ВПС, розлютився.


«Дякую, що приїхали так швидко, полковнику», - сказав Картер.


"Що ти хочеш?"


"Використання ваших криптографічних засобів".


"Яке?"


«Мені потрібно створити шифрувальний телетайп із Вашингтоном. Його можна направити через Пентагон».


"Неможливо", - сказав офіцер.


Вони сиділи у канцелярії. Картер обернувся до клерка. «Зателефонуйте послу для мене якнайшвидше».


"Так, сер", - сказав чоловік і потягнувся до телефону.


«Вважаю, у вас є вплив», - сказав полковник. Клерк завагався.


"Так", - сказав Картер. «Але якщо ви хочете у когось уточнити, я зрозумію».


- В цьому немає необхідності; за вас доручився посол. Хоча, я сказав би, дуже нерегулярно.


Вони спустилися до підвалу, де полковника і Картера впустили до невеликої кімнати, заповненої електронним обладнанням. Полковник пояснив потреби Картера черговому молодому техніку і Картер надав код маршруту для потрібного ланцюга.


Через п'ятнадцять хвилин він був налаштований, і у Картера було відкрито зашифровану лінію телетайпу.


h Технічна частина AXE у підвалі будівлі Dupont Circle.


Полковник і технік перебралися в інший кінець кімнати, поки Картер керував телетайпом.


КАРТЕР ТУТ ДЛЯ CAIRNES


РЕЖИМ N3


Картер відкинувся на спинку крісла і закурив. Це була одна з його зроблених на замовлення цигарок, яку він купив у невеликій крамниці за рогом від свого багатоквартирного будинку. Папір був чорним, а його ініціали були вибиті золотом на кінчику. Кернс повернувся до того, як Картер перестав курити.


CAIRNES ТУТ


У ВАС ЩО ДЛЯ МЕНЕ?


Якомога докладніше Картер описав главі технічного відділу AXE те, що і Роберта бачили поза Рейк'явіка.


Коли він закінчив, телетайп мовчав майже годину, поки Кернс не повернувся.


АГРЕГАТИ, ЯКІ ВИ ОПИСУЄТЕ, ЯВЛЯЮТЬСЯ ВІРОЯТНИМ РЕАКТОРОМ НА ЗАХІДНОМУ ОБРОБЦІ НАЙБЛИЖЧОГО ПЕРИМЕТРУ.


ЩО ВИ ХОЧЕТЕ, N3?


Картер посміхнувся до себе. Він надрукував:


ЗАСОБИ ДЛЯ ЗНИЩЕННЯ.


ОЧЕКАЙТЕ.


І знову телетайп мовчав не менше години. Полковник занервував і нарешті пішов. Технік залишився через кімнату, піднявши ноги, і читав журнал, зовсім не переймаючись Картером.


Коли телетайп знову ожив, він гримів зі швидкістю сто слів за хвилину. Головний учений, мабуть, відрізав стрічку і тепер її знімав.


КОМЕНТАРІ ДО СПОСІБ РУШЕННЯ ЯДЕРНОГО РЕАКТОРА І/АБО УСТАНОВКИ ДЛЯ ПЕРЕРОБКИ ЯДЕРНОГО ПАЛИВА.


ЯКЩО ОСНОВА ВЖЕ ЗНАХОДИТЬСЯ НА МІСЦІ, руйнування реактора може привести до серйозного забруднення повітря і води на місці.


У ЗУСИЛЯХ, ЩОБ ЗАСТРАХУВАТИ ПОВНЕ ЗНИЩЕННЯ, А НЕ ОБОВ'ЯЗКОВО ЗАТРИМКА У БУДІВНИЦТВІ, МАЮТЬ БУТИ ВЧЕНІ ВРАЗНІ ОБЛАСТІ.


В ОСНОВІ СЕРЦЕВА РЕАКТОРА БУДЕ БАЧИТИ ВЕЛИКИЙ БЛОК ЗАЛІЗОБЕТОНУ, ЯКИЙ ПІДТРИМУЄ МЕХАНІЗМ, ЯКИЙ У ПОВОРОТІ КЕРУЄ СТЕРЖНЯ УПРАВЛІННЯ.


РУШЕННЯ ЦЕЙ КОНСТРУКЦІЇ МОЖЕ ПРИВЕСТИ ДО МАКСИМАЛЬНОЇ ЗАТРИМКИ БУДІВНИЦТВА ПРИ МІНІМАЛЬНОМУ ВИКОРИСТАННІ СИЛИ.


ТЕХНІЧНІ ХАРАКТЕРИСТИКИ.


Картер закурив ще одну цигарку, поки телетайп вивергав різні специфікації вибухових речовин, розміщення зарядів та можливих ефектів.


Коли він закінчився, Картер телетайпнув назад своє підтвердження, а потім відключив канал. Він перечитав інструкції, потім зняв папір, копірку та стрічку і відніс їх до шредера, встановленого в одному кутку, і знищив їх.


"Поверніть сюди полковника, якщо хочете", - попросив він техніка, і, зважаючи на все, він закінчив знищувати повідомлення і копію, полковник повернувся.


Картер швидко пояснив, що йому потрібно, і за півгодини з навантаженою пластикою валізою та таймерами він поїхав назад у готель і припаркувався позаду стоянки.


Він підвівся до їхньої кімнати. Роберта спала, але прокинулася, коли він увійшов.


"Ти повернувся", - сонно зітхнула вона і обняла його.


Він поцілував її у шию, і вона застогнала глибоко, коли підійшла ще ближче. "Нік?" вона сказала.


Він відштовхнув її, потім поцілував соски її грудей, її плоский живіт, і незабаром вони зайнялися любов'ю, її тіло було м'яким і податливим, тоді як в той же час одна частина його розуму думала про ніч.


Було важко підібратися досить близько, щоби встановити пластик. Крім паркану, який, як він був упевнений, укриття було не так уже й багато. Кілька каменів тут і там, але ніякої високої трави, дерев чи чогось такого роду.


Він не думав, що є спосіб обійти їхню особисту безпеку. Він не думав, що зможе пройти через парадні ворота. Не цього разу. Ні… це має бути через паркан чи через паркан. Вниз схилом. Встановіть заряди. А потім забирайся до біса.


* * *


Тієї ночі, коли вони вдруге за двадцять чотири години піднялися по висохлому руслу струмка до краю, що виходить на об'єкт, Картер був готовий рушити. Він мав борг за те, як Зіглер ставився до них, і він збирався повернути його сьогодні ввечері.


Він припаркував машину подалі від краю обода після того, як її розгорнув. Він не збирався виходити тим самим шляхом, яким увійшов. Як тільки він прорветься через паркан, спрацює сигналізація, і годинник почне цокати. У нього не буде багато часу, щоб дістатися місця реактора, встановити заряди і потім піти.


Однак єдиним плюсом було те, що поки він відступав у протилежному напрямку, співробітники служби безпеки периметра концентрувалися на його точці входу.


Він вимкнув машину і повернувся до Роберти. «Я хочу, щоб ви повернулися до готелю. Якщо я не повернуся до ранку, то хочу, щоб ви зв'язалися зі своїм босом. Розкажіть йому, що сталося. Він зв'яжеться зі мною».


Раніше вона твердила, що хотіла поїхати з ним. Але він сказав їй ні. Вона спробувала ще раз.


"Я казала тобі, що хочу бути частиною цього", - сказала вона.


«І я сказав вам, що коли я піду за Зіглером, ви зможете допомогти. Наразі я просто поставлю заряд на його реактор, от і все. Він прийде згодом».


"Дивися за собою, Нік. Я хочу, щоб це було пізніше».


Картер усміхнувся, поцілував її і вийшов із машини. Він відкрив багажник і витяг упаковку з пластиком та детонаторами, а також великими кусачками.


Він звалив рюкзак на плечі, потім видерся на пагорб, де Роберта сиділа за каменем.


"Він просто пройшов повз", - прошепотіла вона.


«Побажайте мені удачі», - сказав він і знову поцілував її.


"Удачі", - сказала Роберта, відповзаючи від скелі і спускаючись на сотню ярдів до паркану.


Він міг чути звуки будівельної техніки внизу в долині, але нічого більше. Присівши поряд із парканом, він підняв кусачки, трохи повагався, потім відрізав перше пасмо.


Не було ні сигналів тривоги, ні іскор, ні вогнів, нічого. Але коли він відрізав пасмо за пасмом дротяної сітки паркану, він був упевнений, що десь усередині величезного комплексу блимає світло, точно вказуючи, де саме був пробитий паркан.


Коли дірка стала досить великою, він жбурнув кусачки назад угору по пагорбі, помахав Роберті, потім пірнув у дірку і побіг униз з пагорба.


"Хай щастить." він почув її поклик ззаду, а потім він був поза межами чутності, коли він поспішив до першої лінії будівель, що складали периметр величезного комплексу.


* * *


Роберта дивилася, поки він не зник з поля зору, а потім повернулася через гребінь пагорба до того місця, де була припаркована машина. Вона зняла комбінезон. Під ним була літня сукня з V-подібним вирізом, яка підкреслювала глибокий молочно-білий колір її декольте. Вона розгладила складки на сукню руками і витягла з-під сидіння пару туфель на високих підборах. Вона розв'язала кеди та одягла модні сандалії. Її косметика була в сумочці, яку вона відкопала та нанесла у дзеркало заднього виду. Коли вона відчула, що готова, вона завела машину і поїхала назад на головну дорогу, але замість того, щоб повернути ліворуч до міста, вона пішла праворуч до контрольно-пропускного пункту в комплексі.


На півдорозі вона зупинила машину, заглушила двигун, вийшла і підняла капот. Вона залізла всередину і обережно витягла два дроти з їхніх гнізд у кришці розподільника. Потім вона закрила капот і знову сіла за кермо. Коли вона знову завела машину, двигун тріщав і трясся.


До того часу, як вона дісталася до воріт, машина давала задній хід кожні десятий або дванадцятий оберт, а з вихлопної труби викидалися хмари бензину, що не згорів. Вона дозволила йому гримнути востаннє, заглушила двигун і дала йому поїхати на відстань за двадцять п'ять ярдів від гауптвахти.


Вона двічі скуштувала стартер, але безуспішно. Вона збиралася спробувати втретє, коли почула тихий стукіт у вікно.


Вона звела очі. Там був охоронець із автоматом через плече. Вона опустила вікно. "Де це?" - спитала вона англійською.


"Щось не так з вашою машиною, міс?" - запитав охоронець із сильним німецьким акцентом на плутаній англійській.


«Вона продовжує глухнути. Я завернула з головної дороги. Я побачила вогні. Мені потрібна допомога".


Це урядова установка, - сказав чоловік, його очі впали на її груди.


"Можливо, ви могли б мені допомогти", - сказала вона. "Я нічого не знаю про автомобілі".


Він усміхнувся і облизнувся.


«Я була б така вдячна», - промуркотіла вона.


Він підійшов до передньої частини машини. Вона потягла за спусковий гачок капота і вийшла. Другий стражник вийшов із воріт. Інших у маленькій гауптвахті вона не бачила.


"Ви бачите, у чому проблема?" - Запитала вона, виходячи вперед. Вона витягла з сумочки свій "Беретта" з дев'ятизарядним автоматом.


«Є проводи…» – почав говорити охоронець.


Роберта розгорнулася і двічі вистрілила в охоронця біля воріт. Коли він почав спускатись, вона повернулася назад. Коли охоронець під каптуром дерся за гвинтівкою через плече, вона вистрілила йому один раз у голову.


Він упав на двигун, потім повернувся і впав на тротуар, повиснувши під абсурдним кутом на ремені рушниці, який заплутався в бампері.


Працюючи швидко, Роберта відчепила його, потім потягла за наручники на узбіччя дороги в кам'янистому полі за нею. Вона поспішила назад до воріт та витягла другого охоронця у поле. Вона взяла їхню зброю, повернулася в машину, знову підключила дроти свічок запалювання, потім поїхала на кількасот футів у темряву.


Охоронці залишили ворота прочиненими. Вона вислизнула з отвору, відчуваючи чудовий мідний присмак страху в горлі. Але її сумочка хитнулася, коли вона увійшла, приховуючи сталеву сітку воріт. Усередині гауптвахти спалахнуло світло.


11


А сирена почала крики в нічне повітря, коли Картер був менший, ніж за сто футів від потужного керування реактором опорної колони, і йому довелося пригнутися за купою бетонних форм.


Чоловіки, на мить спантеличені, у відповідь на сигнал тривоги пробилися через робочу зону. Але Картер не сумнівався, що будь-якої хвилини розпочнуться систематичні пошуки зловмисника. Тепер він не мав багато часу, щоб робити те, за чим він приїхав. Один із будівельників промчав повз нього, і Картер простягнув руку, збивши чоловіка.


Перш ніж той встиг зреагувати, Картер кинувся на нього і оглушив ударом по голові.


Він швидко одягнувся в темний комбінезон і каску цієї людини, потім схопився і рушив до основи стрижня управління в той момент, коли півдюжини робітників і пара озброєних охоронців попрямували до нього.


Йому довелося відвернутися, і він поспішив під кутом, пірнаючи до передньої частини невеликої дерев'яної сараї, схожої на вбиральню. Він стояв окремо від інших будівель, і знак на вхідних дверях пояснив йому, чому: GEFAHR EXPLOSIV був намальований великими червоними літерами.


Зараз ніхто не звертав на нього уваги, тому він прослизнув у крихітний хлів. Усередині було тепло, а в нерухомому повітрі пахло кордитом. Біля однієї стіни ящики з динамітом доходили майже до низької стелі.


Картер зняв із купи одну з ящиків і своїм стилетом відкрив кришку. Під шаром тирси лежав ряд із двадцяти динамітних шашок. Під цим були інші лави.


Він глянув на інші ящики. Тут виразно було достатньо вогневої потужності, щоб підірвати більшу частину конструкції.


Він швидко обшукав інші коробки та кілька предметів на полицях. На додаток до динаміту було багато електричного дроту, , стрічки та кілька свердл для розкриття вибухових отворів у скелі. Проте капсуль не було. Очевидно, для безпеки вони зберігалися в іншому місці. Це мало сенс, але також ускладнювало завдання.


З великою обережністю Картер зняв свій рюкзак і засунув дюжину динамітних шашок разом із шматком пластику у квадратному пакеті.


Сирени тривоги раптово припинилися, він підійшов до дверей і визирнув назовні. Загін охоронців у сірих пелюшках рушив дорогою повз нього і заглибився у будівельний майданчик. Вони негайно розійшлися віялом і сповільнилися, освітлюючи ліхтариками всі затишні куточки та щілини. Вони знали, що хтось був поблизу. І вони збиралися його знайти.


Картер вислизнув із сараю і рушив у протилежному напрямку, пригнувшись за механізованим обладнанням та іншими сараями. Він попрямував до одноповерхової будівлі у формі підкови, яку він бачив дорогою. Перед ним була посаджена ділянка трави, і на палиці майорів прапор Ісландії.


"Житло", - подумав він. Він озирнувся через плече на опору реактора. Перш ніж він зможе підійти досить близько до своєї мети, щоб завдати шкоди, йому доведеться влаштувати диверсію.


Він поспішив решту шляху через поле до будівлі, де заглянув до одного з вікон. То були бараки. Вздовж стін стояли металеві ліжка, кожне акуратно заправлене, скриня біля підніжжя. Він був дуже схожий на типовий військовий об'єкт. Нікого не було видно. Очевидно, всі були зібрані на пошуки.


Він обійшов кінець будівлі вздовж задньої стіни, поки не підійшов до вантажної платформи зі складеними ящиками з їжею. Подвійні двері-ширми вели у велику кухню.


Він зазирнув усередину. Стелажі з каструлями та сковорідками висіли над блискучими металевими стійками, відбиваючись у рядах холодильників із матової сталі, що тяглися вздовж стіни. На кухні також нікого не було. Очевидно, навіть кухарі мали зібратися в екстреній ситуації. Але вони не очікували, що вони підуть дуже довго. У дальньому кінці кімнати на конфорці однієї з плит кипіла тушонка.


Картер поспішив через кухню до плити та кілька секунд вивчав елементи управління. Він усміхнувся. Якщо потрібна була диверсія, вони її отримали.


Він зняв свій рюкзак, дістав динаміт і помістив ціпки в духовку. Він зачинив двері та повернув духовку на п'ятсот градусів.


Це не займе багато часу. Може, півхвилини. Максимум шістдесят секунд.


Він поспішно вийшов із кухні і кинувся через під'їзну дорогу до групи будівель з іншого боку неглибокої дренажної канави. Передня брама знаходилася всього в декількох сотнях ярдів.


Самотній стражник безцільно йшов ґрунтовою дорогою від будівельного майданчика з автоматом у руках. Він помітив Картера, що йде полем.


"Стій! Halten sie!" - крикнув він, витягаючи пістолет і стріляючи.


Кулі підняли пил ліворуч від Картера, коли він побіг праворуч, мчачи до одного з мобільних офісів, розташованих на шлакоблоках.


Він пірнув під нього, коли охоронець крикнув ще щось, потім на животі перебрався на інший бік. Він одразу ж скочив на балони з пропаном, якими забезпечено причіп. Охоронець шукатиме його… чи, принаймні, його ноги.


Охоронець зупинився з іншого боку. На мить запанувала тиша. "Wo ist?" – крикнув чоловік.


На будівельному майданчику пролунав поліцейський свисток. Вони чули стрілянину. Але де, чорт забирай, був динаміт? Хіба духовка не спалахнула?


Картер визирнув із-за краю трейлера. Під'їзною дорогою до казарм мчали щонайменше двадцять чоловік. Він обернувся назад. За ним найближчим укриттям була будівля за сотню ярдів від неї… через відкрите поле, яке не давало абсолютно ніякого укриття


Крім того, було щось на зразок автопарку, всюди припарковані автомобілі, джипи та вантажівки.


Охоронець наближався до трейлера, коли сильне ревіння розірвало повітря, відштовхуючи трейлер від блоків. Коли Картер упав на землю, то побачив, як на нього падає трейлер. Він відскочив, витягаючи свій «люгер».


Небо сипалося уламками; зіркові уламки палаючого дерева, шматочки металу, каменю та піску сипалися вниз, коли вся далека сторона будівлі казарми люто горіла, полум'я здійнялося високо в небо.


Охоронець, що йшов за ним, негайно обійшов трейлер. Побачивши Картера, він підняв автомат. Одним плавним рухом Картер підняв свій "Люгер" і вистрілив, потрапивши чоловікові в груди. Він упав.


Охоронці, що наближалися до дороги, валялися на гравії. Вони були одразу за кухнею, коли вибухнув динаміт.


Картер повернувся і помчав через поле до автопарку.


* * *


Нова секретарка Зіглера, блондинка, яку найняли тут, в Ісландії, стояла біля вікна і дивилася на вогонь, коли Роберта увійшла до приймальні.


"Ой", - сказала дівчина, обертаючись. Її обличчя здавалося порожнім.


"Я масажистка", - сказала Роберта.


Дівчина тільки похитала головою.


"Мене покликали".


"О так, звичайно", - сказала дівчина, сіла за стіл і почала переглядати якісь папери.


Роберта знала, що знайде. У Зіглера в цей час щовечора був постійний прийом на «масажну терапію»… принаймні він був у Буенос-Айресі. Вона зробила свій здогад раніше того ж дня і потрапила в бруд.


В Аргентині вона навіть дзвонила Зіглеру - місцевим сутенерам - але тут, в Ісландії, їй довелося зробити дюжину дзвінків, перш ніж нарешті знайшла масажний кабінет, яким користувався Зіглер. Вона сказала службі, що є секретарем Зіглера, і попросила скасувати вечірню зустріч.


«Агентство зателефонувало... сказали, що його з якоїсь причини скасували», - сказала дівчина. «Він покликав мене, щоб я подивився, чи я не зможу когось знайти… але потім вогонь».


Дівчина здавалася спантеличеною.


"Я заміняю", - сказала Роберта. Вона не думала, що подзвонить із масажної служби. Але ця дівчина була не надто розумною.


"Ти?" - з надією сказала дівчина.


"Так", - сказала Роберта. Вона озирнулася. "Куди йти…"


Дівчина схопилася. "Зачекайте будь-ласка. Я скажу йому, що ви таки прийшли». Вона зникла через двері, а Роберта підійшла до вікна і визирнула назовні. Те, що підірвав Нік, люто горіло. На якийсь час це займе охорону Зіглера. Рано чи пізно, звичайно, виявиться, що двоє біля головних воріт зникли. Коли це станеться, почнеться пекло.


"Він майже готовий до вас", - сказала секретар. "Якщо ти просто підеш зі мною ..."


Роберта пішла за жінкою через двері і по короткому, вкритому плюшевим килимом коридору, потрапила до маленької вбиральні з дзеркалами на всіх стінах.


"Ви можете переодягтися тут", - сказала секретар, залишивши Роберту і зачинивши за собою двері.


Зіглеру подобалися його ексцентричні сексуальні контакти. Чим дивніше, тим краще. Протягом кількох місяців вона була його звідником, тому вона досить добре знала його симпатії та антипатії, якими б огидними вони не були. Але вони були його головною слабкістю.


Вона швидко зняла одяг і одягла костюм, який купила у невеликому магазині у убогому районі Рейк'явіка: чорний шкіряний бюстгальтер з металевими заклепками та трусики з вирізами у стратегічно важливих місцях, чорні нейлонові панчохи у сіточку та високі туфлі на шпильках. чоботи на підборах.


Зі своєї великої сумочки вона витягла червону перуку і одягла її, переробила макіяж, потім відступила і критично подивилася на себе в дзеркало. Деякий час вона працювала з Зіглером, але не думала, що він колись справді дивився на неї. Це його головорізи, а не він, допитували її. Він майже завжди був надто зайнятий, надто поспішав. І тепер зміна її зовнішності була разючою. Крім того, вона здригнулася, дірки в костюмі оголили соски її грудей та лобок. Вона не думала, що він навіть помітить її обличчя.


З сумочки вона витягла гострий як бритва ніж, сунула його в лівий черевик, потім глибоко зітхнула і відчинила двері.


"Герр Ціглер", - покликала вона, але відповіді не було. Вона вийшла у коридор. Ліворуч були двері, які вели назад до приймальні. Праворуч були ще одні двері. Вона повернула праворуч.


Біля дверей вона приклала вухо до дерева і дослухалася. Спочатку нічого не було, і вона збиралася відчинити двері, коли зсередини задзвонив телефон.


За мить на нього відповів Зіглер, вона впізнала його голос.


"Ви вже отримали його?" він вимагав.


Стоячи тут, Роберта почувала себе дуже вразливою. Будь-якої миті з приймальні міг прийти хтось.


"Я хочу, щоб вся основна площа була


повністю оточена. Увімкніть великі вогні прожекторів. Що б не трапилося, його не можна допускати близько до серцевини, будівлі, водопроводу або особливо до опори реактора. Від цього залежить ваше життя. Я ясно висловлююсь? "


«Чорт, – подумала Роберта. Нік не мав шансу підійти ближче. Вона тільки сподівалася, що йому вдасться звільнитися.


"Не передзвонюй мені, поки він не з'явиться", - сказав Зіглер, і вона почула, як він кинув слухавку.


Вона глибоко зітхнула, повільно видихнула, потім кілька разів постукала й увійшла.


Зіглер стояв біля вікна. Він обернувся, його щелепа відвисла, коли вона вдерлася всередину.


"Ось ти де", - заверещала вона, закриваючи двері, коли були всередині. "Я чекала і чекала, але ти так і не прийшов".


Зіглер виглядав схвильованим. Це було дуже незвичайно для його характеру, але тоді він любив грати у ці ігри.


«Мені… пробач, моя люба», - майже скрушно схлипнув він. «Був телефонний дзвінок… і…» Він дозволив голосу затихнути.


Роберта обійшла стіл і стала перед ним, розставивши ноги, поклавши руки на стегна. Вона могла бачити, наскільки він схвильований. Її серце билося. Вона дуже довго чекала на такий момент. З того часу, як вона дізналася, що Зіглер був одним з людей з Дахау. Один із убивць там, де її мати ледь вижила.


Зіглер був коханцем її матері. Її тримали у таборному борделі виключно для генерала Мартела Циммермана. Спочатку він приносив їй подарунки та смачні страви, але пізніше його сексуальні апетити почали набувати нових форм.


На жаль, її мати пояснила все це дочці-підлітку незадовго до її смерті на початку шістдесятих. Це була історія, яку вона ніколи не могла розповісти своєму чоловікові.


Тепер від погляду на Зіглер у неї перекинулося животе. Але історія її матері повернулася до неї, хоч вона хотіла поховати її.


Спочатку він наклав на її матір ланцюги та батоги. А потім опіки від цигарок і, нарешті, навіть паяльник між пальцями її ніг, у пахвах, в анусі та на губах її піхви. Біль був такий жахливий, зі сльозами на очах згадувала її мати, але це було ніщо порівняно з тим, що було пізніше.


Він почав змінюватися, сказала її мати, спочатку повільно та непомітно. Він зв'язував її, але одного разу він забув, і вона вдарила наосліп, вдаривши його по обличчю.


Він позадкував, і вона була впевнена, що зараз помре, але він усміхався. Йому це сподобалося.


Через кілька тижнів те саме сталося знову, і цього разу вона подряпала його. Здавалося, він був у екстазі.


Протягом наступних місяців трансформація відбувалася все швидше і швидше, поки, нарешті, вона не скувала його кайданками, хвистала і навіть мочилась на нього. Якоїсь миті вона навіть різала його ножем.


Її мати згадала, що жахливо в цьому те, що на той час вона була його бранкою понад два роки. Вона могла легко вбити його під час одного з цих сеансів, але він так сильно змінив її, що вона просто зробила, як він просив. Вона катувала його, ображала, штовхала і кричала на нього; це був єдиний спосіб отримати сексуальне задоволення.


Нічого не змінилось.


«Встань на карачки, свиня», - прошипіла Роберта. Вона мала це на увазі, і Зіглеру це подобалося.


Він став навколішки і схилив голову. «Ти повинен мене пробачити, моя люба. Телефон…»


Роберта вдарила його ногою в груди, відкинувши його назад, втративши рівновагу.


Він посміхнувся. «Ти зухвала повія… Мені це подобається! Ще!»


Роберта позадкувала і знову вдарила його ногою в груди, трохи нижче його лівих грудей. З нього вийшло повітря, і він упав на підлогу за столом.


Вона рушила до нього, коли він почав сміятися довго і тихо, без жодного гумору. Він був монстром.


"Що вам тепер потрібно, гере Зіглер?" - Огризнулася вона.


Він засміявся голосніше. "Смачно", - сказав він. «О… Боже, це так смачно. Ти так схожа на свою матір, моя люба. Така схожа… ти ніколи не дізнаєшся».


Серце Роберти завмерло. Її коліна раптово ослабли, і вона відчула себе дуже непристойно, стоячи над Зіглером у своєму костюмі.


Він знав! О, Боже, він знав увесь цей час! Він чекав саме на цей момент.


Вона нахилилася і швидко витягла ножа з чобота, але Зіглер сів, схопив її за праву кісточку м'ясистою лапою і висмикнув її з-під неї.


Вона відкинулася назад, ударилася плечима об край столу і втратила хватку з ножем. Він загримів по підлозі, і Зіглер був на ній.


"Ти хочеш завдати мені болю, мій любий?" - спитав він, важко дихаючи. «Це можна зробити. Але пізніше. Я думаю, спочатку нам доведеться трохи пом'якшити тебе. Може, це займе місяць чи два. Хто знає, може, це займе вісімнадцять місяців, як із твоєю матір'ю-повією».


Вона вирвалася з його хватки і поповзла назад до підлоги туди, де лежав ніж. Але в цей момент двері офісу відчинилися, і увійшли четверо охоронців, всі озброєні, зі зброєю напоготові.


Один з них підняв Роберту на ноги, а інші допомогли Зіглерові підвестися.


Він підійшов до того місця, де вона стояла, і без попередження простягнув ножик і розрізав її бюстгальтер так, щоб він упав з її тіла.


Вона відчайдушно чинила опір. "Обійми її", - гаркнув Зіглер. Підійшов другий стражник, і разом з ним вони все ще тримали Роберта. Її живіт вирував. Ой. "Нік", - подумала вона. Вона була такою дурницею.


Зіглер зняла з неї трусики, чоботи та сітчасті нейлонові панчохи, залишивши її оголеною.


"Ніца?" - Запитав він своїх охоронців. Усі дивилися на неї недовірливо.


"Ваш наказ простий, джентльмени", - сказав Зіглер. «Відведіть цю повію до казарми Б і покажіть, які ви прекрасні, сильні чоловіки». Він посміхнувся до Роберта. «Я напевно не хочу, щоб її вбили, і я не хочу, щоб вона була пошкоджена… надто сильно. Просто повеселись, от і все».


12.


Полум'я казарм, що горять, уже почало згасати, коли Картер дістався до зони автостоянки. Він сів за великим гаражем для техобслуговування, прислухаючись і стежачи за знаком охоронця чи варти.


Він не думав, що тут хтось буде. Усі повернуться до бараків чи до місця реактора. І все ж таки він не хотів, щоб його знову спіймали, оскільки він був у трейлері.


Зіглер був набагато розумнішим, ніж вважав його Картер. Вибух у казармі, замість відволіктися, змусив людей Зіглера сконцентруватися на вразливому реакторі. Казарми можна було замінити. Якщо активну зону реактора буде зруйновано, проект буде практично завершено.


Вибравшись із трейлера, Картер побачив десятки, а можливо, навіть сотню або більше людей, що прямують до місця реактора. Підібратися зараз буде важко, а то й неможливо. Але він мав спробувати.


Він підтримав свій «люгер» і витягнув свій стилет, потім, не рухаючись, помчав геть від будівлі до шеренги з півдюжини джипів та кількох великовантажних вантажівок, припаркованих біля бензоколонок.


Він схопився на підніжку однієї з вантажівок, сів за кермо і пірнув під панель приладів. Він витяг ліхтарик і висвітлив дроти навколо замку запалювання. Менш як за хвилину він підключив до вантажівки проводку, і він з ревом завівся.


Він сів, підтягнув рюкзак та розгорнув його на сидіння поруч із собою. Він витяг пластикову плівку і, працюючи швидко, але дуже обережно, вставив таймер у шматок глинистої вибухівки. Він поставив цей поруч із собою, потім вийняв другу пластикову цеглу та детонатор і вставив детонатор у вибухівку.


Він вистрибнув з вантажівки, підійшов до бензоколонок і притиснув цеглу до основи центральної. Він установив таймер на шістдесят секунд, помчав назад до вантажівки, увімкнув передачу і заїхав геть від моторного парку.


Обійшовши за кут великої ремонтної будівлі, він різко переключив вантажівку на другу передачу і прискорився грубою будівельною дорогою у бік реактора за півмилі від нього.


Навколо будівельних лісів та високих цементних форм було багато вогнів. Саме ядро будівлі разом із опорами було повністю залито прожекторами. Дорогою він помітив десятки солдатів, що оточували будівлю.


Він увімкнув фари, низько натягнув каску і притиснув педаль акселератора до підлоги, велика вантажівка похитнулася і покотилася глибоко порізаною ґрунтовою дорогою. Ззаду бензоколонка вибухнула з жахливим спалахом.


Півдюжини медиків оточили полеглих солдатів за казармами, які все ще горіли, і вони на мить підняли очі, коли Картер проходив, але відразу повернулися до того, що робили.


Картер відчинив вікно вантажівки, коли він повернувся назад до будівлі реактора, і однією рукою встановив таймер на дев'яносто секунд.


Він збирався зробити це один раз і все. Він не надто замислювався про свої шанси на успіх, але просто не міг цього зробити.


Детонатор цокав, коли він наближався до будівлі реактора. Четверо охоронців вийшли через будівельні риштування і почали махати Картеру, щоб він зупинився. Він повернувся трохи далі вліво, щоб підійти ще ближче до основної опори.


Охоронці останньої миті підняли зброю і почали стріляти, лобове скло розбилося, коли Картер пірнув.


Потім він пройшов повз них. Він випростався і щосили викинув пластик у вікно, але цього не сталося.


Він тільки мигцем побачив пакет, що лежить на землі, коли він обігнув головну будівлю реактора, зробив широкий поворот на двох колесах і попрямував до головних воріт.


Він рахував уголос до дев'яноста. Він чекав. У вісімдесят чотири нічне небо за ним розколов жахливий вибух.


Збитки, які він завдав тут сьогодні ввечері, ненадовго відверне їх. Але зруйнувати ядро йому не вдалося. Має бути інший раз… так чи інакше.


Картер мав враження, що не було чергових охоронців і що головні ворота були відчинені, хоча він не зупинився і навіть не сповільнив кроку.


він вилетів на ґрунтову дорогу, що вела до шосе. Але потім він минув і вислизнув від величезного комплексу, вже будуючи плани на свою другу спробу. Йому і Роберті, звичайно, доведеться виїхати з готелю, де вони зупинилися. На ранок Зіглер змусить своїх людей обійти все місто. Картер був упевнений, що ця людина ні перед чим не зупиниться.


За кілька хвилин він спустився на шосе і глянув у дзеркало заднього виду, щоб переконатися, що за ним ніхто не стежить. Потім він повернув ліворуч у бік Рейк'явіка і плавно збільшив швидкість.


Він зняв каску, відкинув її убік і закурив. На мить у нього виникла неприємна думка, що Роберта могла спробувати щось сьогодні ввечері сама. На виході вона поводилася дивно, і раніше того ж дня, коли він спостерігав за гаванню, він одного разу підняв очі і виявив, що вона вийшла з кімнати. Вона ходила магазинами… але навіщо?


Але він відкинув цю думку. Вона хотіла Зіглера - хоча вона не пояснювала йому, чому саме - але він не думав, що вона так сильно хотіла його поставити під загрозу цю місію. Вона була більшою професіоналом, ніж це.


Він повернувся у довгу поїздку до міста, повільно розмірковуючи про все, що трапилося досі під час цієї дивної операції. Він також згадав Лідію Коутсворт. Навіть зараз, після того, що сталося, він виявив, що майже неможливо повірити в її смерть. І йому довелося зізнатися собі, що він справді дуже глибоко до неї ставився. Можливо, надто глибоко для людини, яка займається її справою.


На шосе практично не було руху, поки він не опинився за кілька миль від самого Рейк'явіка, а потім з'являлися лише рідкісні машини чи вантажівки та один автобус.


Він припаркував велику вантажівку біля центру обслуговування важкого обладнання, зняв комбінезон і пройшов півтори милі до Sudurlandsbraut, поряд зі спортивними майданчиками, де разом із водієм вантажівки вирушив у поїздку до телефону та телеграфу офіс.


Чоловік щось сказав Картеру ісландською, але коли він зрозумів, що Картер американець, то проїхав решту шляху в похмурій тиші. Як і багато ісландців, він не дбав про американців. Хоча між двома країнами були договори, де викладалися права на рибальство, а також дозволялися американські військові бази, ісландці не довіряли інтересам Америки. Занадто багато інших країн було поглинено економічно гігантом на півдні і в результаті втратило свою національну ідентичність. Ісландці не хотіли, щоб це відбувалося тут.


Він висадив Картера в центрі міста, потім поспішив униз вулицею і завернув за ріг. Картер пройшов два квартали до свого готелю, пішов заднім ходом, піднявся сходами і постукав у двері.


"Роберта?" – м'яко покликав він. Відповіді не було, тому він постукав голосніше. «Наразі вона має повернутися, - подумав він, - якщо…


Він витяг свій стилет і відчинив замок. У кімнаті було темно. Він увімкнув світло, наполовину очікуючи побачити сліди обшуку, але нічого не потривожили.


Зачинивши двері, він перетнув кімнату і заглянув у ванну. Роберта не повернулася. Чорт, вона досі була там.


Він повернувся і вже збирався йти, коли його увагу привернув куточок конверта, що стирчав з-під подушки. Ще до того, як відкрив її, він знав, що це було: пояснення Роберти, чому її там не було.


Це було так, але це було набагато більше, ніж він очікував. Вона написала йому довгий лист, який починався з прохання пробачити її і, будь ласка, зрозуміти, чому вона робить те, що робить.


Він налив собі міцного напою, читаючи звіт Роберти про те, що сталося з її матір'ю під час війни.


«Отже, розумієш, Нік, любий, я повинна вбити його так само, як він убив дух моєї матері», - сказала вона.


Вона досі була там.


Він допив, сунув листа в кишеню і відчинив двері, але відразу зупинився, дуло пістолета «Магнум 357» тицьнуло його в груди. Там стояв гігантський чоловік з блакитними очима та світлим волоссям. За ним був ще один гігантський чоловік та Торстейн Йозепссон.


"Мені було цікаво, коли я знову зіткнуся з тобою", - сказав Картер.


«Я сказав вам триматися подалі, містере Ангус Макдональд, або Нік Картер, або хто б ви насправді. Я сказав вам не втручатися у нашу політику».


"Так тепер ти збираєшся вбити мене?"


"Не я", - сказав Йозепссон. Ні, якщо ви не змусите нас це зробити. Але є хтось, хто б дуже хотів поговорити з вами».


Другий гігант виступив уперед і швидко обшукав Картера, знайшовши його Люгер, але не Гюго і не П'єра. Він поклав зброю в кишеню, попередньо вийнявши її обойму та гільзу з патронника.


«Я хотів би, щоб ви мирно пішли з нами», - сказав Йозепссон. "Якщо ви, звичайно, захочете інакше, ми можемо зламати пару кінцівок і укласти вас на ношах".


«Я не можу сперечатися з вогневою міццю, – сказав Картер. «Крім того, мені цікаво, хто хотів би мене бачити».


Вони разом пішли коридором,


Йозепсон, що йде попереду, піднявся по задніх сходах і вийшов до великого лімузина "мерседес". На них чекав водій. Йозепссон сів на переднє сидіння, а Картер затиснутий ззаду між двома своїми охоронцями. Судячи з виразу їхніх облич, він був упевнений, що вони вб'ють його так само швидко, як і глянути на нього.


Обійшовши готель, вони попрямували на південний захід до великих гарних будинків на пагорбах. З кожного будинку відкривався вид на місто та океан за ним. Це було неймовірно.


Сонце тільки почало сходити, коли водій в'їхав у ворота з електричним керуванням і повільно поїхав довгою звивистою дорогою. Він припаркувався за дуже великим триповерховим будинком із червоної цегли, майже досить великим, щоб вважатися особняком.


Хосепссон вийшов першим. «Приведіть його до кабінету. Я подивлюся, чи повернувся ще генерал», - сказав він і зник у хаті.


Один із охоронців вийшов з машини, потім схопив Картера за комір і висмикнув із заднього сидіння. Інший велетень вийшов за ним. Вони піднялися на ганок до будинку і по короткому коридору потрапили в набагато більший, набагато ширший коридор, де вони провели його через подвійні двері до великого, заставленого книгами кабінету.


Вони посадили його в м'яке крісло, потім обидва відступили до дверей, схрестили руки на грудях і спостерігали за ним.


"Чудова погода в нас була, чи не так?" - Сказав Картер, оглядаючи кімнату. Позаду нього фіранки зачиняли те, що він прийняв за великі вікна чи, можливо, навіть французькі двері. Крім дверей, через які вони пройшли, убік вели ще одні, набагато вужчі двері. Можливо, окремий вихід до решти будинку? "Яка?" Картер знову глянув на охоронців. «У них є мови? Жаль».


"Великий - не означає дурний, містер Картер з американської розвідки", - сказав один із них. Його англійська з акцентом напевно була оксфордською.


"Не заперечуєш, якщо я розтягну ноги?" - спитав Картер, починаючи вставати.


У той момент, коли ви втрачаєте контакт із цим стільцем, ви стаєте мертвою людиною», – сказав охоронець.


Картер відкинувся назад. "Я бачу."


Йосепссон прийшов за хвилину чи дві; він здавався схвильованим.


"Що ти наробив, божевільне?" він гукнув. Він поспішив через кімнату і вдарив Картера по обличчю.


Картер простяг руку, схопив чоловіка за горло і потяг униз. Для двох охоронців це було надто швидко.


Вони рушили вперед.


"Ще крок, і я зламаю йому шию", - крикнув Картер.


Обидва чоловіки вагалися.


Обличчя Йосепссона почервоніло. Він боровся, але безуспішно.


«Назад до дверей, – сказав Картер. «Інакше я вб'ю його. Задовго до того, як ви дійдете до мене, я зламаю йому шию».


За мить вони відступили, і Картер підвівся на ноги, відштовхуючи ісландця назад.


"На кого ти працюєш?" - спитав Картер у двох охоронців.


Їхні очі звузилися. "Містера Йосепссона".


"Ви його особисті охоронці?" - спитав Картер. "Це воно?"


«Ні… ми працюємо в Ісландському управлінні внутрішньої безпеки».


"А що щодо Зіглера?"


"Що щодо нього?"


"Ви виконуєте накази від нього?"


«Звичайно, ні», - сказав один із охоронців.


Картер глянув на Хосепссона. Ймовірно, він робив дуже велику помилку, але він не міг боротися з цілою країною. Він підозрював, як і Хоук, що Йозепссон або шантажував Зіглер, або той чоловік повністю захопив його. Тепер, коли вони зайшли так далеко, Хосепссону було надто пізно виходити.


Картер відпустив його і відштовхнув назад. Потім він сів і схрестив ноги.


Охоронці стрибнули вперед зі зброєю напоготові, але Хосепссон їх дотримав.


"Дуже добре", - сказав Картер. «А тепер чому б нам усім не сісти і трохи побалакати. Я мушу вам багато сказати».


"Що ви тут робите, містере Картер?" - спитав Хосепссон, потираючи шию. Він відступив і сперся на стіл.


«Цигарку», - сказав Картер, обережно витягаючи пачку та запальничку. Охоронці стежили за кожним його рухом. Коли він запалив, він глянув на Хосепссона. "Спочатку я приїхав сюди, щоб дізнатися, що трапилося з моїм дуже дорогим другом".


"Доктор Коутсворт".


«Так. Люди Зіглера – ваші люди – вбили її».


Хосепссон скривився. «Я не мав до цього жодного відношення».


«Цього разу я прийшов сюди, щоб знищити ваш ядерний генератор та переробний завод».


"Ваш уряд надіслав вас?" Хосепссон прогарчав. Між більшістю ісландців та США було мало кохання.


«Ні, – сказав Картер. Будь-яка місія AX у будь-якій точці світу завжди заборонялася. Це був один із способів збереження таємниці агентства.


«Тоді чому… що ти маєш проти…»


«Ваш друг генерал Зіглер будує щось більше, ніж просто атомну електростанцію. Він також будує завод з переробки палива, що відпрацювало».


"Так, щоб зробити нові паливні стрижні".


Картер похитав головою. Ні. Завод із переробки вироблятиме матеріал для ядерної бомби».


- Шаленство, - вигукнув Хосепссон, випростуючись.


«Більше того, генерал Зіглер є дуже високопосадовцем "Одеси"», - сказав Картер. "Ви чули про цю організацію, чи не так?"


"Неможливо", - сказав Йозепссон. Але він втрачав свою впевненість. «Незбагненно». Картер озирнувся. "Це ваш дім?" Хосепссон кивнув головою. "Зіглер - ваш гість?"


Хосепссон знову кивнув головою.


"Добре. Давай почекаємо, поки він повернеться - я гадаю, ти сказав йому, що я маю - і подивимося, що він скаже».


«Він зараз їде сюди. Він сказав, що хоче сказати мені щось дуже важливе. Щось, що треба пояснити. Щось життєво важливе для майбутнього Ісландії».


«Дуже важливо для майбутнього вашої країни. Цікаво, чи ви готові почути про це».


Хосепссон просто глянув на нього, але нічого не сказав. Двоє охоронців здавалися стривоженими.


13.


Сонце світило у вікна казарми, і Роберта примружилася від яскравого світла, коли двері зачинилися за охоронцем, і на мить вони залишилися самі. Кожна кістка і м'язи в її тілі горіли від того місця, де її було побито. До теперішнього часу її зґвалтували вісім чоловіків, кожен з яких був сильнішим і жорстокішим за попередній.


Нарешті, вона перестала боротися з ними, і це полегшило завдання, хоч і не стало менш витривалим. Вона хотіла перевернутись і померти тут і зараз. Якби не думка про Зіглера, вона б здалася. Але якимось чином, десь, колись вона знала, що побачить його мертвим.


Поки вона лежала там, вона чекала, що двері відчиняться будь-якої миті і за нею увійде ще один з охоронців Зіглера. Але йшли хвилини, а ніхто не приходив, і вона почала сподіватися, що з них на якийсь час вистачить. «Ще трохи, – сказала вона собі. Їй потрібний був відпочинок.


Насправді вони не завдали їй шкоди, не фізично та не сильно. У неї був би невеликий синець, але не було зламаних кісток, розірваної плоті чи м'язів. Просто ганьба та бруд всього цього. Це змусило її здригнутися.


Вона перекинулася. У неї хворіли груди від того місця, де її лапали чоловіки, і м'язи стегон тремтіли. У неї хворів живіт.


"О, Нік", - тихо вигукнула вона, і сльози легко навернулися на її очі. Якби вони спіймали та вбили його, Шмідт міг би простежити за цим через деякий час. Вона могла бути тут кілька днів, а може, й тижнів.


Як, чорт забирай, її мати терпіла всі ці місяці? Біль, страждання, приниження?


Її думки продовжували кружляти від Зіглера до матері, до Ніка Картера і назад до Зіглера.


"І це був лише перший день", - сказала вона собі, засинаючи.


Хтось був у дверях. Вона прокинулася, її серце раптово билося в грудях, живіт здибся. На мить чи дві вона не знала, що відбувається. Але це звучало так, ніби хтось порався за дверима.


"Нік?" вона покликала м'яко.


Пролунав глухий удар об стіну, і Роберта підвелася. Хтось тихо покликав її, і тоді вона почула безпомилковий звук пострілу з пістолета з глушником. Замок розколовся, і двері відчинилися.


Боже, подумала вона, це ось-ось повториться. Вона все ще була спантеличена.


Двоє чоловіків, обоє в касках і одягнені в сірі комбінезони, які носили все в таборі, стрибнули до кімнати.


"Роберта Редгрейв?" - спитав один з них німецькою. У його голосі був дивний наголос.


Роберті вдалося кивнути.


Потім він був поряд з нею, поки інший чоловік втягнув у кімнату тіло та зачинив двері. Він приступив до зняття комбінезону та взуття з чоловіка.


"З тобою все гаразд?" - спитав Роберту чоловік, який увійшов першим. Вона подивилася йому у вічі. Вони були тверді, але виглядали як друзі.


Вона кивнула головою. «У синцях. Але я думаю, що можу ходити.


"Добре", - сказав чоловік.


"Хто ти?"


"Залишайтесь на лінії." він сказав. Він узяв комбінезон загиблої варти в іншого чоловіка і швидко одягнув їх у них. Через пару хвилин він одягнув їй на ноги занадто великі черевики, зашнурував їх і стягнув з ліжка.


У неї паморочилося в голові, і їй довелося спертися на нього для підтримки.


«Впевнені, що з тобою все гаразд? Ми можемо зарахувати тебе».


"Я виходжу звідси на власному ходу", - наполягала вона. «А тепер хто ти, чорт забирай, і де Нік Картер?»


Інший був біля дверей. Він обернувся назад. «Ви нас не знаєте. Але нас надіслала людина на ім'я Роджер Сейдман».


"Сейдман?" Ім'я було невиразно знайомим.


«Вірно. Посольство Ізраїлю. Буенос-Айрес».


«Боже мій, – видихнула Роберта. "Ви Моссад".


"Я Арі", - сказав той, хто її тримав.


"Я Пол", - додав той, хто стояв біля дверей. "Але ми всі помремо, якщо не виберемося звідси прямо зараз".


"Як ..." - запитала Роберта, але Арі втримала її.


«Давай залишимо пояснення на згодом. Я хочу спершу піти звідси».


«Підемо, – сказав Пол. Він відчинив двері й поспішно вийшов, а Арі й не надто врівноважена Роберта йшли за ним.


У коридорі лежало два тіла, ще одне лежало у денній кімнаті казарми. Відразу зовні стояв військовий джип із піднятим верхом та застебнутими бічними шторами.


По ґрунтовій дорозі було багато машин; ремонтні бригади працювали над згорілими бараками та залишками автомобільного парку, який все ще тлів на території комплексу.


Ніхто не звернув на них уваги, коли вони вискочили з барака і залізли в джип, Пол за кермом, Арі на пасажирському сидінні, а Роберта сиділа.


низько ззаду.


Арі повернув їй пістолет-кулемет «Узі», коли Пол попрямував головною дорогою до головних воріт. Вона розгорнула ложу і перевірила, чи правильно встановлена велика обойма і що в патроннику є патрон.


«Мені не потрібно питати, чи ви знаєте, як це використовувати», - сказав Арі. "Але будьте готові, якщо нам доведеться стріляти".


«Де Нік і як, чорт забирай, ти потрапив сюди з Буенос-Айреса?» - Вимагала відповіді Роберта. Тепер коли вона знову рухалася, до неї поверталася сила.


«Ваш містер Картер приходив до нашого посольства в Буенос-Айресі минулого тижня, щоб ставити запитання про генерала Зіглера. Ми спостерігали за ним протягом кількох років».


"Я працювала на нього", - сказала Роберта.


"Ми знаємо", - відповів Пол, оглядаючись через плече. Вони були майже біля головних воріт. «І ми не були надто здивовані, коли містер Картер і ви зустрілися».


"Наш бос сказав нам стежити за вами обома", - сказав Арі.


"Німеччина? Вашингтон?"


«Вірно. Тоді тут, хоч ми мало не втратили тебе пару разів». Арі повернувся вперед, коли вони підійшли до воріт. У нього на колінах був узі. "Увага", - сказав він.


Вони пригальмували, коли підійшли до вартового посту, і на дорогу вийшли двоє чоловіків з автоматами.


«Вони не виглядають надто доброзичливими, – сказав Пол.


"Зовсім ні", - відповіла Арі. Він відштовхнув бічну кришку, зачинив затвор пістолета-кулемета і висунув його у вікно, коли Пол стріляв у джип.


Один із охоронців упав; другий стрибнув уліво, коли джип врізався у ворота.


Роберта розгорнулася на своєму сидінні, і коли другий охоронець схопився і почав наближати свою зброю, вона вистрілила через заднє пластикове вікно, звук був неймовірно гучним у межах джипа. Охоронець не мав шансу.


«Гарний постріл», - сказав Арі, коли вони їхали дорогою. На головному шосе Пол ледве зменшив швидкість, коли повернув у бік Рейк'явіка, але тротуаром їхати стало набагато легше.


"Ти там гаразд?" - Сказав Пол.


"Чудово", - відповіла Роберта. Вона переконалася, що запобіжник увімкнений, склала приклад «Узі» і відклала зброю. "Звідки ти знав, де мене знайти?"


«Вчора ввечері ми йшли сюди за вами та Картером. Після вибухів він вилетів через головні ворота великою вантажівкою. У метушні ми увійшли і працювали там усю ніч». Арі на мить завагався. "Всі говорили про ... тобі", - делікатно сказав він.


"Тоді ви не знаєте, що трапилося з Ніком?"


"Ми припускаємо, що він повернувся до міста", - сказав Пол.


Роберта озирнулася туди, де вони прийшли. "А Зіглер?"


"Він поїхав близько години тому", - сказав Арі. «Я дивився, як він виїжджає з головної брами. Схоже, він поспішав».


Роберта все ще була приголомшена. Вона намагалася обміркувати це. «Нік повернувся до готелю. Я мусила повернутися туди вчора ввечері, як він перебрався через паркан».


«Натомість вам довелося пожартувати з охорони воріт», - сказав Арі.


"Я хочу вбити Зіглера", - спалахнула вона.


Арі обернувся. "На кого працює Картер?"


Роберта похитала головою. "Не знаю точно. Одна із спецслужб США. Можливо, Державний департамент».


«Він знає про вашу матір? Що сталося між нею та Зіглером під час війни?»


Обличчя Роберти зблідло. "Моя мати…?"


"Ми знаємо про це, а Картер?"


Вона почала було говорити "ні", з туманом в очах і щільним горлом, але потім вона подумала про записку, яку залишила йому в готелі, і кивнула. «Наразі він знає», - зуміла вона.


"Зрозуміло", - сказав Арі, і вони мовчки проїхали до Рейк'явіка.


Вони ввійшли в готель чорним ходом, і їх побачила лише одна з покоївок. Жінка підняла брови, побачивши занадто великий комбінезон і черевики Роберти, але за свій день вона багато чого побачила, тому продовжила роботу.


Записка зникла з-під подушки, але це була єдина ознака того, що Картер був тут.


"Куди він міг піти?" - Запитала Арі.


Роберта стояла посеред кімнати. «Назад до табору чи…»


"Або ж?" - Запитала Арі.


Де зупиняється Зіглер, коли він в Ісландії? Ви знаєте?"


«Тут, у Рейк'явіку – чи неподалік міста. Він – домашній гість Торстейна Йозепссона».


"Йосепссон", - сказала Роберта. "Він згадав ім'я".


"Як ви думаєте, він міг піти туди?"


"Можливо".


"Але чому? Чи ви думаєте, що він міг знати, де зупинився Зіглер?


«Він міг би, – сказала Роберта. "Він не сказав мені всього".


«Приведіть себе в порядок і переодягніться», - сказав Пол. "Ми поїдемо туди і подивимося".


* * *


Двері кабінету відчинилися, і ввійшов генерал Марк Циглер, його ніздрі роздулися, на лобі виступив легкий піт, наче він утік.


«Отже, гер Картер, ми зустрічаємося знову. На цей раз вам не вдасться так легко піти», - сказав він. Він витяг старий Люгер Картера. «Я так розумію, ти якимось чином отримав ще один із них. Розумно».


Йозепссон, що сидів на дивані за чашкою кави, схопився. "Я вимагаю деяких пояснень", - сказав він. «Зараз. Сьогодні вранці".


Зіглер глянув на нього з деякою забавою. «І ти отримаєш їх, мій любий Торстейн. Але все, що ця людина забиває тобі в голову, - нісенітниця, запевняю тебе».


"Я, звичайно, на це сподіваюся", - сказав Йозепссон. Картер почув у голосі нотку полегшення.


Зіглер через плече глянув на двох людей Йозепссона. «Сходьте поснідати. Ми зателефонуємо вам, якщо ви знадобитеся».


Вони вагалися, але за мить Хосепссон жестом запросив їх іти вперед, і вони вийшли з кабінету, тихенько зачинивши за собою двері.


«А тепер, якщо ви будете такі ласкаві, щоб налити мені каву, ми можемо почати», - сказав Зіглер. Він підійшов і сів навпроти Картера.


«Наскільки я розумію, учора ввечері у вас були невеликі проблеми на майданчику реактора», - сказав Картер, посміхаючись.


Щелепи Зіглера на мить стиснулися, але потім він усміхнувся у відповідь. «Лише невелика невдача, запевняю вас. Нічого серйозного не постраждала».


"Слава Богу за це", - сказав Йозепссон, наливаючи кави. "Ми не можемо дозволити собі відстрочку на даному етапі".


«Але скажи мені, – сказав Картер. "Тепер, коли ми підійшли до цього моменту, чому була вбита Лідія Коутсворт?"


"Вона не була ..." - почав Йосепссон, але Зіглер перервав його.


«Бо вона виявила нашу насосну станцію. Її довелося усунути».


"Її тіло було переміщене?"


«Так. Ми помістили її у пластиковий пакет і запакували навколо неї лід».


"Але я думав, що це був нещасний випадок", - сказав Йозепссон тремтячим голосом.


"Заткнися, старий", - гаркнув Зіглер, "Люгер" вагався між ним і Картером.


"Яка насосна станція?" - спитав Картер. Це було все, що він міг зробити, щоб тримати себе в руках.


"Альфа", - самовдоволено сказав Зіглер. «Це наріжний камінь усього проекту. Ми отримуємо геотермальну енергію з родовища Рейк'явік. Усі університетські геологи вважали, що це кінець необмежену безкоштовну енергію Ісландії. Або, принаймні, вони дійшли такого консенсусу, поки ця сука Коутсворт не засунула свій ніс у наш бізнес. Вона вмерла за це. Як і ти, Картер”. Зіглер розсміявся. «Але твоя дівчина Роберта – зовсім інша історія».


Картер відчував, як напружуються його м'язи. Вочевидь Роберту схопили на території. Вона спробувала вбити Зіглера, але безуспішно. Так само, як він зазнав невдачі із пластиком.


"Де вона зараз?" - цвіркнув Йосепссон. "Інша жінка? Хто вона?"


«Раніше вона була моїм секретарем у Буенос-Айресі. Але вона ще одна шпигунка».


«Вбивства мають припинитися. Я більше не можу бути таким учасником…»


«Тоді йди. Візьми з собою своїх гарненьких хлопчиків і забирайся звідси. Я дам тобі кілька хвилин, щоби піти, щоб ти мав алібі», - відрізав Зіглер.


"Ви хочете вбити цю людину?"


"Це правильно."


Хосепссон глянув на Картера, поставив чашку з кавою, потім поспішив через кімнату і пішов.


"Він слабка людина", - сказав Зіглер. «Хоч і необхідний. А ти, з іншого боку, мабуть, дуже сильна людина і мені зовсім не потрібна».


"Що ти зробив з Робертою?" - спокійно спитав Картер.


"Те ж, що я зробив з її матір'ю".


«Ти непогано розумієшся на жінок. Як щодо чоловіків?


Зіглер посміхнувся. «Фізично я не рівня тобі, юначе. Я не маю ілюзій щодо своєї сили. Але щодо інтелекту…»


«Я б подумав, що твоя рука сильніша за твій мозг, бо ти тут усе зіпсував».


Зіглер все ще посміхався, хоч здавалося, що його гумор вичерпується. «Все йде за графіком. Навіть твоя невелика демонстрація піротехніки минулої ночі лише уповільнила нас на кілька днів».


«Я не говорю про це, гер генерале. Я говорю про Лідію Коутсворт, яка працювала в Центральному розвідувальному управлінні, - збрехав він, - і про Роберта Редгрейва, яка працює на західнонімецькому BND. І є інші на шляху сюди”.


Тепер Зіглер здавався не зовсім впевненим у собі. "А ти?"


"Ти ніколи не дізнаєшся..." - сказав Картер, і його очі раптово розширилися, коли він глянув за межі Зіглера. "Святий…!"


Зіглер почав повертатися, і Картер різко повернувся зі стільця, хапаючись за свій стилет у замшевому футлярі на лівому передпліччі.


Зіглер вистрілив один раз, куля застрягла в підлозі там, де хвилину тому були ноги Картера, а потім він відступив.


Картер стрибнув на Зіглера, перш ніж той встиг зробити ще один постріл, встромивши стилет йому в груди між ребрами, пронизавши серце.


Німець закричав, потім упав із рук Картера. Він був мертвий.


Картер схопив "люгер" і підійшов до дверей. Він відкрив її, наполовину очікуючи, що там будуть два гіганти Хосепссона. Та нікого не було. Абсолютно нікого. У хаті було смертельно тихо. Хосепссон і двоє його головорізів пішли.


Він витяг свій стилет із тіла Зіглера, витер лезо, потім витяг з кишені ключі від машини і попрямував до виходу.


Вочевидь, Роберта все ще була на території. Йому треба було звільнити її, а потім закінчити те, навіщо він прийшов сюди насамперед.


14 «П'ять із десяти, тому що Йозепссон їде на зустріч із Зіглером», - сказав Пол. «Але це протилежний напрямок від реактора», - сказав Арі.


Вони тільки-но під'їхали до будинку Йозепссона, коли чоловік у супроводі двох величезних блондинів вилетів з дому, сів у свою машину і поїхав на південь.


Підлога трималася подалі, щоб їх не помітили, але чим далі на південь вони їхали, тим менше було руху і тим більше ймовірно, що їх помітять.


Роберта була у нестямі від страху за безпеку Картера. Вона була переконана, що він повернувся на територію, щоб урятувати її. Однак урівноважити цю стурбованість була можливість того, що Хосепссон приведе їх до Зіглера, і матиме ще один шанс на генерала. Вона могла уявити собі цю людину в прицілі Узі. Вона вилила цілу обойму в тіло сучого сина.


"З тобою все гаразд?" - Запитала Арі.


Вона підвела очі, розуміючи, що її трясло. «Я буду, як тільки ми подбаємо про Зіглера і знайдемо Ніка».


Сільська місцевість на південь від міста спочатку була дуже плоскою, не переходячи у вулканічні відвали шлаку та пагорби ще як мінімум двадцять миль.


Автомобіль Хосепссона продовжував рухатися попереду них, і через деякий час Роберта подумала, чи не збирається ця людина проїхати через всю країну.


"Цілком можливо, що він збігає", - сказав Арі після довгого мовчання.


"Через те, що вчора ввечері на місці сталася аварія?" - Запитав Пол.


«Можливо, він наляканий. Розумів, що в нього зовсім не все в голові. Він міг навіть якимось чином дізнатися, чим насправді займаються Зіглер та його банда, і це набагато більше, ніж він очікував».


"Ти так думаєш?" - Запитала Роберта з заднього сидіння.


Арі знизав плечима. "Можливо ..." - почав він, але потім сів. "Ось так."


Машина Йозепссона звернула з головної дороги і попрямувала через усипане камінням поле зі шлакобетону до пари пагорбів на горизонті.


Підлога зменшила швидкість, поки машина ісландця не здолала підйом і не зникла з іншого боку. Потім він знову прискорився, звернувши з шосе і тією ж дорогою.


"Вам краще зупинитися, перш ніж ми дістанемося до вершини", - сказав Арі. «Невідомо, як швидко він зупинився з іншого боку».


Підлога кивнула і просто перед гребенем пагорба зупинила машину. Усі троє вискочили з машини з автоматами «Узі» і поспішили решту шляху до вершини пішки.


Машини Хосепссона ніде не було видно. Але ґрунтова дорога вела праворуч приблизно на двісті п'ятдесят ярдів, проходячи між двома пагорбами, які були схожі на груди гігантської жінки, що лежить на спині.


"Ми з Робертою подивимося, - сказав Арі Полу, - поки ти під'їдеш машину".


«Ніякого героїзму», - сказав Пол і повернувся до машини, поки Арі та Роберта йшли ґрунтовою дорогою, якою мала їхати машина Хосепссона.


Підлога саме переходила гребінь пагорба, коли вони з Арі повернули за поворот. Вона чекала побачити, як дорога йде далеко. Натомість на протилежному боці насипу були великі сталеві двері, майже як бомбосховища. Він був відкритий.


Один із гігантських людей Хосепссона вискочив знизу і негайно відкрив вогонь.


Арі підняв «Узі» і вистрілив від стегна, потрапивши чоловікові в груди, розгорнувши його всередину.


Підлога під'їхала машиною, вискочила і помчала до них.


"Що трапилося?"


"Один із хлопців Хосепссона", - сказав Арі.


Всі троє обережно підійшли до відчинених дверей. Людина Йозепссона лежала мертвою на підлозі у дуже великій, бездоганно чистій кімнаті. Далеку стіну прикрашали клапани та циферблати. Двері зліва були відчинені, і тепер дуже голосно працювала важка техніка.


Арі жестом запросив Пола зайняти правий бік дверей, а він і Роберта - ліву. Зі зброєю напоготові вони помчали через диспетчерську і подивилися вниз.


Двері відчинялися на подіум, що веде до двоповерхової кімнати, заповненої лабіринтом різнокольорових труб, клапанів та іншого обладнання. Тут було дуже жарко, і звук машин, здавалося, змінював висоту тону… на набагато глибше, майже неакуратне бурчання.


Інший охоронець промчав униз і, помітивши їх на подіумі, пірнув назад, ховаючись з поля зору. Вони повернулися до диспетчерської.


"Josepsson", - крикнув Арі, але його голос був втрачений для шуму.


Охоронець повернувся до труб, зробив кілька пострілів у дверний отвір, кулі зрикошетили від металевого подіуму. Потім він побіг униз сходами і почав підніматися.


Арі повернувся в дверний отвір і вистрілив униз сходами, зробивши криваву масу на грудях чоловіка, відкинувши його назад вниз сходами.


Секундою пізніше з-за рогу вибіг Хосепссон, розмахуючи руками і кричачи щось, чого вони не чули. Арі мало не вистрілив у нього, доки не зрозумів, що чоловік не озброєний.


Йозепссон відійшов приблизно за п'ять кроків від кутових стиків маси труб, коли шум машин раптово перетворився на какофонію вибухів, пронизливих криків та дисонансу.


гуркіт. Ісландець був охоплений величезним потоком перегрітої пари під високим тиском, який миттєво помер.


"Це місце вибухне!" - крикнув Арі майже втраченим голосом. "Вони, мабуть, перевантажили насоси!"


Вони відсахнулися від дверей, вискочили через головні двері зовні і дісталися джипа, коли земля під ногами почала зловісно тремтіти.


Підлога завела джип, коли Роберта стрибнула на заднє сидіння, розгорнула його по вузькому колу і попрямувала геть так швидко, як тільки міг переключити передачі.


Вони тільки-но подолали гребінь пагорба, коли оглушливий вибух порушив ранкову тишу, і обидва пагорби позаду них здіймалися вгору.


Що б там не було, там більше не було, але все, про що могла думати Роберта, був Нік Картер, який, як вона була переконана, тепер повернувся на реактор, щоб закінчити роботу, яку він мав намір зробити, і врятувати її.


Автомобіль Зіглера був дуже великим темним лімузином "Каділлак". Картер завів її та підїхав до передньої частини будинку. Він відчинив задні двері машини, потім увійшов до кабінету і повернувся з тілом Зіглера. Він підняв тіло в кутку заднього сидіння, пристебнув ремінь безпеки і попрямував назад через Рейк'явік до місця розташування реактора.


Принаймні Роберта ще не померла. Він багато чому навчився у Зіглера. Крім цієї мізерної інформації, він гадки не мав, де вона і в якому стані може бути.


Але він страшенно добре збирався з'ясувати, і будь-хто, хто стане на шляху, буде мертвий. Миттєво.


Зі своїм люгером на сидінні поруч з ним. Картер виїхав із міста на швидкості, і незабаром вузькою дорогою з чорним верхом він їхав краще, ніж сто миль на годину. У його розумі було не що інше, як один напрямок, одна операція. І коли це буде закінчено, або він буде мертвим, або багато інших буде, якщо вони стануть на шляху.


На такій швидкості він дістався повороту менш ніж за годину і не сильно сповільнився, мчачи ґрунтовою дорогою, важкі пружини автомобіля кілька разів виходили з ладу на колії.


Однак, коли він опинився в межах видимості перед брамою, він сповільнив хід і перевірив ззаду, щоб переконатися, що тіло Зіглера не впало, генерал виглядав як втомлений чоловік, що втупився у вікно на протилежному боці, замислившись. .


Картер зупинився просто біля воріт, і охоронці, впізнавши машину, відчинили хисткий шлагбаум і махнули ним рукою. Проходячи повз Картер помахав у відповідь, потім напівобернувся, відкрив і закрив рота, ніби розмовляв із Зіглером.


Виверт спрацював, і він під'їхав до того місця, яке він прийняв за адміністративний центр, де зайшов за будівлю на паркування і зупинився поряд із вантажівкою.


Сьогодні на об'єкті було багато активності, але ніхто не помітив, як Картер потягнувся назад, розстебнув ремінь безпеки, який утримував тіло Зіглера, і скинув його на підлогу, ховаючись з поля зору.


Захопивши свій «люгер» у кишеню, Картер вийшов із машини, перетнув парковку та увійшов до будівлі. У будинку кипіло життя, і Картер зупинив першого, повз кого пройшов.


"Секретар генерала Зіглера все ще тут?" він запитав.


«Звичайно», – відрізав схвильований чоловік. Він вказав у коридор ліворуч. - Гадаю, вона у своєму офісі. Потім пішов.


Картер поспішив коридором до приймальні. За столом сиділа молода жінка. "Секретар генерала Зіглера тут?"


"Так", - сказала вона. "Прямо там". Вона вказала через плече і подивилася нагору. "Але генерала тут немає".


"Я знаю це", - сказав Картер. Він обійшов її стіл і без стуку увійшов до приймальні генерала. За столом сидів чоловік у комбінезоні та розмовляв із молодою білявкою. Вони обидва підвели очі, коли ввійшов Картер. Чоловік схопився.


"Я можу вам допомогти?" він сказав.


Картер зачинив за собою двері та витягнув свій «люгер». "Заради вас краще на це сподіватися", - сказав він.


Чоловік відступив, мало не впавши через стіл.


«О, – сказала молода жінка.


«Тут була жінка. Вона була у генерала Зіглера. Де вона?"


Чоловік вагався.


Картер підняв "люгер" і зняв запобіжник. Чоловік зблід.


«Вона була тут. Але вона пішла. Двоє чоловіків забрали її».


"Ти брешеш!" - гаркнув Картер.


«Ні, присягаюся. Двоє їх якимось чином потрапили на територію. Вони вбили чотирьох наших людей. Вони пішли".


"Коли?"


"Декілька годин назад."


Картер не думав, що він бреше. Для цього не було жодних причин. Він відступив убік і вказав на двері з пістолетом. "Поїхали."


"Куди?" - Запитала жінка.


"На прогулянку. У мене машина генерала ззовні». Він сунув пістолет у кишеню, але тримав руку на прикладі, його палець стиснув спусковий гачок. «Я без вагань уб'ю вас, якщо хтось із вас зробить найменший невірний крок. Ви розумієте?"


Дівчина та чоловік кивнули, обійшовши стіл до дверей.


"Якщо хтось запитає, куди ви йдете, нас викликав генерал".


Чоловік кивнув, і Картер жестом показав на двері. Усі вийшли.


Ніхто не кинув їм виклику, поки вони йшли коридором і виходили через чорний хід.


"Ти можеш водити машину", - сказав Картер чоловікові. "Ти сядь поряд з ним", - проінструктував він дівчину. Він хотів, щоб вони обоє були попереду, бо не знав, як вони відреагують, якщо побачать тіло Зіглера.


"Це ти був тут минулої ночі... влаштував вибухи", - сказав чоловік. Картер дав йому ключі, і він завів машину.


«Вірно. Тільки тепер ти допоможеш мені закінчити роботу. І якщо ви обоє будете поводитися добре, ви не постраждаєте».


"Але генерал Зіглер ..." почала дівчина.


"Він пішов. Він не повернеться», – відрізав Картер. "Поїхали."


Чоловік позадкував з паркування, і Картер направив його далі територією до невеликого сараю, в якому зберігався динаміт. Вони позадкували до дверей.


Картер узяв ключі, і вони з чоловіком вийшли.


«Якщо ви втечете, міс, я піду за вами і вб'ю вас. Якщо ви залишитеся тут і поводитеся пристойно, ви переживете це».


"Так, сер", - сказала налякана жінка.


Картер відкрив багажник, і разом із робітником завантажили до нього чотири ящики динаміту. Потім зачинили кришку багажника.


Повернувшись у машину, Картер спрямував людину назад на будівельну дорогу, і вони попрямували вгору пагорбом до будівлі реактора.


"Ви не можете цього зробити", - сказав робітник.


"Так, я можу і буду", - сказав Картер. "Зупини машину."


Робітник підкорився. Вони все ще знаходилися за кількасот ярдів від опори управління активною зоною реактора.


«Геть. Ви обидва. І вам краще бігти звідси, як у пеклі, тому що через пару хвилин відбудеться біса вибух».


Чоловік і жінка вискочили з машини і попрямували прямо через усипане камінням поле, а Картер сів за кермо і злетів на пагорб до опори активної зони реактора.


Велика машина розгорнулася на гравії біля основи масивної бетонної опори, і Картер вискочив, відкрив багажник і почав складати ящики з динамітом.


З-за рогу вийшли двоє охоронців. «Гей! Якого біса ти робиш?» - крикнув один із них.


Картер витягнув свій «люгер» і тричі вистрілив, обидва впали. Він поставив четверту скриньку на основу опори, потім стрибнув назад у машину і помчав униз з пагорба.


Потужні сирени стали ревти, як Картер під'їхав на сто ярдів вниз від основної опорної бази, вискочив з машини і поспішив навколо так, щоб мати на увазі лінію динаміту. З такої відстані він ледве міг розгледіти складені один на одного ящики, але він витягнув свій "Люгер", опустився на одне коліно, поставив зброю в класичне положення стрільця і зробив перший постріл.


У парі футів над ящиками від основної опори піднявся клубок бетонного пилу. Він опустив приціл і зробив два постріли, обидва низько.


Тепер завили інші сирени, і навколо Картера почав підніматися бруд. У нього стріляли.


Незважаючи на це, він підняв приціл, затримав подих і обережно зробив четвертий постріл. Майже в той же момент, коли вистрілив «Люгер», динаміт вибухнув із жахливим ревом. Картеру вдалося сховатися за величезною землерийкою, коли з неба посипалися величезні брили бетону, деякі з яких були більшими за машину.


Він пірнув під машину, коли брили бетону та металевих арматурних стрижнів врізалися в машину.


Поступово уламки перестали падати, і Картер вибрався з-під землерийної машини і знову заліз у неймовірно розбиту машину, яка виглядала так, наче вона впала з гори.


Однак мерседес завівся і поїхав нормально, і за кілька секунд він мчав дорогою, ухиляючись від великих шматків бетону, що впав, до головних воріт, які були наполовину відчинені.


Він мчав ґрунтовою дорогою до шосе, коли помітив джип, що наближався.


Він сильніше натиснув на педаль газу, але, проїжджаючи повз джип, мигцем помітив Роберту.


Він натиснув на гальма, розвернувся із заметом і рушив назад, коли джип попрямував до нього.


Вони зупинилися разом. "Нік! Нік!" Роберта закричала, вистрибуючи з позашляховика.


Картер тримав свій люгер напоготові, коли вона, ридаючи, впала йому в руки.


"Ми друзі, містере Картер", - сказав Арі.


"Він каже правду, Нік!" - Закричала Роберта. "Вони врятували мені життя".


«У нас є реактивний літак «Лір» з іншого боку Рейк'явіка. Я думаю, було б розумно, якби ми вибралися звідси до біса».


"Я поїду", - сказав Картер, і всі вони поринули в пошарпаний "кадилак" Зіглера, а Роберта дивилася на тіло Зіглера.


* * *


Західні береги Ісландії впали, і «Лір» злетів у чисте блакитне небо. Пол Аренс був на лівому місці, а Арі Бен Шамонн – на правому. Роберта повернулася до каюти відпочивати, а Картер розмовляв із двома агентами Моссада.


"Ви стежите за нами з Буенос-Айреса?" - казав Картер.


"Знову і знову. Ви втратили нас у Німеччині».


"А у Вашингтоні?"


Ми теж сумували за тобою. Ми робили домашнє завдання. Хоча ми простежили тебе і дівчину до твоєї квартири.


Арі подивився на годинник. «У нас попереду п'ятигодинний переліт. Ви можете трохи відпочити».


"Вашингтон?"


"Нью-Йорк", - сказав Пол. «Вам доведеться пройти частину шляху самостійно, хоча, якщо у вас буде така можливість, і ваш бос - ким би він не був - дасть вам добро, ми хотіли б отримати звіт».


"Думаю, це можна влаштувати".


Арі глянув на Картера. «Було краще, якби Зіглер дожив до суду, але я радий, що все сталося саме так».


"Що ж." - сказав Картер. "Я теж."


Він повернувся і повернувся до головної каюти «Ліра». Пластикові шторки на вікнах були задерті, і в каюті панував напівтемрява. Якийсь час він нічого не бачив.


"Зачини двері кабіни, Нік", - крикнула йому Роберта.


Він так і зробив, і коли він повернувся назад, почав розрізняти фігуру Роберти. Вона застелила маленьке ліжко і лежала там, повністю одягнена.


"Обійми мене", - сказала вона. "Будь ласка." Він скинув черевики і повернувся до неї. Мине час, перш ніж вона зможе забути, що з нею сталося. До тих пір або, принаймні, доти, доки біль не вщухне для неї, вона смоктатиме… дуже довго.